1.Uvod – Planet treba hitno zaštititi

Europljani su vrlo zabrinuti zbog klimatskih promjena. Promjene klime koje su u tijeku transformiraju naš planet i povećavaju rizike od nestabilnosti u svim oblicima. U posljednja dva desetljeća 18 godina bilo je među dosad najtoplijim zabilježenima. Trend je jasan. Hitna i odlučna klimatska politika je neophodna.

Globalno zagrijavanje utječe na transformaciju našeg okoliša tako što povećava učestalost i intenzitet ekstremnih vremenskih događaja. U četiri od posljednjih pet godina Europu su pogodili valovi ekstremne vrućine. Prošlog su ljeta temperature sjeverno od Arktičkog kruga bile 5 C više no inače. Veliki dijelovi Europe pretrpjeli su ekstremne suše, dok su središnju i istočnu Europu posljednjih godina pogađale poplave. Ekstremni događaji povezani s klimom, kao što su šumski požari, bujice, tajfuni i uragani, uzrokuju ogromna pustošenja i golem broj žrtava, čemu su dokaz uragani Irma i Maria koji su 2017. pogodili Karibe i nekoliko europskih najudaljenijih regija. Promjene sad utječu i na europski kontinent: oluja Ofelija iz 2017. prvi je u povijesti snažan uragan s istočnog Atlantika koji je pogodio Irsku, a 2018. oluja Leslie poharala je Portugal i Španjolsku.

Međuvladin panel o klimatskim promjenama (IPCC) izdao je u listopadu 2018. posebno izvješće o učincima globalnog zagrijavanja od 1,5 °C u odnosu na razine iz predindustrijskog doba te o s njim povezanim globalnim kretanjima emisija stakleničkih plinova. Znanstveni dokazi potvrđuju da je globalno zagrijavanje izazvano ljudskim djelovanjem već dosegnulo razinu od 1 °C iznad predindustrijskih razina te da se svako desetljeće povećava za oko 0,2 °C. Ne postroži li se klimatska politika na međunarodnoj razini, prosječna globalna temperatura mogla bi ubrzo nakon 2060. narasti za 2 C i nastaviti rasti.

Zbog takvih neobuzdanih klimatskih promjena Zemlja bi se mogla pretvoriti u „staklenik”, što donosi veću vjerojatnost dalekosežnih i nepovratnih klimatskih učinaka. Izvješće IPCC-a potvrđuje predviđanja da bi se pri globalnom zagrijavanju od 1 ºC ekosustavi transformirali iz jedne vrste u drugu na oko 4 % svjetske kopnene površine, dok bi se pri porastu temperature od 2 ºC to dogodilo na 13 % površine. Primjerice, predviđa se da će 99 % svjetskih koraljnih grebena nestati poraste li temperatura za 2 ºC. Globalno zagrijavanje od 1,5 ºC do 2 ºC moglo bi uzrokovati nepovratan gubitak ledenog pokrova na Grenlandu. To bi u konačnici dovelo do porasta razine mora od 7 m, što bi pak imalo izravan utjecaj na obalna područja u cijelom svijetu, uključujući i nizinska područja i otoke u Europi. Već sad se tijekom ljeta led u Arktičkom moru ubrzano otapa, što negativno utječe na biološku raznolikost nordijske regije i na živote lokalnog stanovništva.

To bi imalo i ozbiljne posljedice na produktivnost europskoga gospodarstva, infrastrukturu, sposobnost proizvodnje hrane, javno zdravlje i biološku raznolikost te na političku stabilnost. Elementarne nepogode prošle su godine oštetile gospodarstvo za rekordnih 283 milijarde EUR, a do 2100. mogle bi zadesiti oko dvije trećine europskog stanovništva, u usporedbi s današnjih 5 %. Primjerice, godišnja šteta zbog riječnih poplava u Europi mogla bi dosegnuti 112 milijardi EUR, u usporedbi sa sadašnjih 5 milijardi EUR. Do kraja ovog stoljeća 16 % postojeće sredozemne klimatske zone moglo bi postati sušno područje, a u nekoliko zemalja južne Europe produktivnost rada na otvorenom mogla bi pasti za 10–15 % u odnosu na današnje razine. Procjenjuje se i da bi dostupnost hrane pri globalnom zagrijavanju od 2 ºC bila znatno manja nego pri zagrijavanju od 1,5 ºC, uključujući u regijama od ključne važnosti za sigurnost EU-a, kao što su sjeverna Afrika i ostatak Sredozemlja. To bi moglo ugroziti sigurnost i prosperitet u najširem smislu te narušiti gospodarske, prehrambene, vodne i energetske sustave, što bi pak uzrokovalo daljnje sukobe i migracijske pritiske. Općenito, bez klimatske politike Europa neće moći osigurati održivi razvoj niti ispuniti ciljeve UN-a za održivi razvoj koji su dogovoreni na globalnoj razini.

2.Europska vizija za moderno, konkurentno, prosperitetno i klimatski neutralno gospodarstvo

Svrha je ove dugoročne strategije potvrditi vodeću ulogu Europe u oblikovanju globalne klimatske politike te predstaviti viziju koja može pomoći da se do 2050. na troškovno učinkovit način i putem društveno pravedne tranzicije postigne nulta neto stopa emisija stakleničkih plinova. Iznose se mogućnosti koje ta preobrazba nudi europskim građanima i gospodarstvu te se ujedno identificiraju budući izazovi. Predloženom se strategijom ne planiraju uvesti nove politike niti Europska komisija namjerava revidirati ciljeve za 2030. Njezina je svrha odrediti smjer za klimatsku i energetsku politiku EU-a te postaviti okvir za dugoročni doprinos EU-a postizanju ciljeva Pariškog sporazuma u pogledu temperature u skladu s ciljevima UN-a za održivi razvoj, što će se potom odraziti na širi skup politika EU-a. U okviru strategije otvara se opsežna rasprava s europskim oblikovateljima politika i građanima, a teme su način na koji bi se Europa trebala pripremiti za 2050. te dugoročna europska strategija koju do 2020. treba podnijeti Okvirnoj konvenciji UN-a o promjeni klime.

Europska unija među prvima se bavila temeljnim uzrocima klimatskih promjena i postizanjem zajedničkog globalnog rješenja u okviru Pariškog sporazuma. Na temelju Pariškog sporazuma, koji je potpisala 181 stranka, potrebno je djelovati snažno i brzo na globalnoj razini kako bi se smanjile emisije stakleničkih plinova, pri čemu je opći cilj da se porast globalne temperature zadrži ispod 2 ºC odnosno ograniči na 1,5 ºC. Usto, cilj je da se u drugoj polovini stoljeća na globalnoj razini uspostavi ravnoteža između emisija iz izvora i uklanjanja stakleničkih plinova ponorima. Sve stranke moraju do 2020. predstaviti dugoročne strategije razvoja za postizanje niskih emisija stakleničkih plinova kojima se postižu ciljevi Sporazuma.

U lipnju 2017. Europsko vijeće ponovno je naglasilo odlučnost EU-a i njegovih država članica da brzo i u potpunosti provedu Pariški sporazum istaknuvši da je Sporazum „ključan element za modernizaciju europske industrije i gospodarstva”. U ožujku 2018. pozvalo je Europsku komisiju „da do prvog tromjesečja 2019. predstavi prijedlog strategije za dugoročno smanjivanje emisija stakleničkih plinova u EU-u u skladu s Pariškim sporazumom, uzimajući u obzir nacionalne planove”.

U listopadu 2017. i Europski parlament pozvao je Europsku komisiju „da do konferencije COP24 pripremi strategiju EU-a za smanjenje emisija na nulu do sredine stoljeća”. Najzad, u Uredbi o upravljanju energetskom unijom, koju su dogovorili Europski parlament i Vijeće, Komisiju se poziva da do travnja 2019. predstavi dugoročnu strategiju EU-a.

EU, koji je odgovoran za 10 % globalnih emisija stakleničkih plinova, svjetski je predvodnik preobrazbe u gospodarstvo s nultom neto stopom emisija stakleničkih plinova. Još 2009. postavio si je cilj da će do 2050. smanjiti emisije za 80–95 %. Posljednjih desetljeća Europljani su emisije stakleničkih plinova uspjeli uspješno odvojiti od gospodarskog rasta u Europi. Nakon što su 1979. emisije stakleničkih plinova u EU-u dosegle vrhunac, znatno su smanjene zahvaljujući energetskoj učinkovitosti, politikama prelaska na druga goriva i sve većoj upotrebi obnovljivih izvora energije. Od 1990. do 2016. potrošnja energije smanjena je za gotovo 2 %, emisije stakleničkih plinova smanjene su za 22 %, a BDP je porastao za 54 %.

Prelazak na čistu energiju doveo je do modernizacije europskoga gospodarstva, potaknuo održivi gospodarski rast, a europskim građanima donio snažne društvene koristi i koristi za okoliš. Nastojanja EU-a da do 2020. postigne svoje energetske i klimatske ciljeve već su rezultirala novim industrijama, radnim mjestima u Europi i većim tehnološkim inovacijama, što je smanjilo troškove tehnologije. Najbolji je primjer revolucija u području energije iz obnovljivih izvora. Udio energije iz obnovljivih izvora u krajnjoj potrošnji energije povećao se s 9 % u 2005. na današnjih 17 %. Vodeća uloga EU-a dokaz je ostatku svijeta da je ta preobrazba izvediva, ali i korisna, i to ne samo u borbi protiv klimatskih promjena.

EU je na dobrom putu da ostvari svoje ciljeve za 2020. povezane sa stakleničkim plinovima, energijom iz obnovljivih izvora i energetskom učinkovitošću. Ipak, potreban je stalan fokus kako bi se premostio nedavni zastoj u poboljšanju energetske učinkovitosti i trendovima smanjenja emisija stakleničkih plinova.

EU napreduje s provedbom Strategije energetske unije i radi na dovršetku modernog, naprednog i troškovno isplativog regulatornog okvira kako bi ostvario svoje ciljeve da do 2030. smanji emisije stakleničkih plinova i dovrši prelazak na čistu energiju, čime bi se ostvario cilj Junckerove Komisije da EU preuzme vodeću ulogu u upotrebi obnovljivih izvora energije i energetskoj učinkovitosti. Tako ulažemo u svoje blagostanje i održivost europskoga gospodarstva. Regulatorna stabilnost važan je element koji javnim tijelima i privatnim subjektima omogućuje da u potpunosti provedu predmetni okvir. Na europskoj su razini dogovorene ambiciozne politike, uključujući reformirani sustav EU-a za trgovanje emisijama kojim se jača cjenovni signal za CO2. Za sve druge sektore utvrđeni su nacionalni ciljevi za smanjenje emisija stakleničkih plinova i uspostavljeno zakonodavstvo kako bi se u EU-u zadržali šumski i zemljišni ponori koji apsorbiraju više CO2 nego što ga emitiraju. Kad je riječ o energiji, prihvaćeni su ciljevi da se do 2030. poboljša energetska učinkovitost EU-a za najmanje 32,5 %, a udio energije iz obnovljivih izvora u krajnjoj potrošnji energije poveća na najmanje 32 %. Predloženim zakonodavstvom o poboljšanju učinkovitosti automobila, kombija i kamiona s obzirom na CO2 potaknut će se promjena u sektoru prometa.

Kombinacijom navedene klimatske i energetske politike EU će realizirati svoj doprinos u okviru Pariškog sporazuma, što znači da će do 2030. smanjiti emisije za najmanje 40 % u odnosu na 1990. Štoviše, kad se dogovoreno zakonodavstvo EU-a u potpunosti provede, ukupne emisije stakleničkih plinova prema procjenama bi se do 2030. trebale smanjiti za 45 %. Politike koje se provode danas već su značajne jer će se njihov učinak nastaviti i nakon 2030., a predviđeno smanjenje emisija do 2050. iznosit će oko 60 %. Međutim, to ipak nije dovoljno za doprinos EU-a ciljevima Pariškog sporazuma u pogledu temperature.

U izvješću IPCC-a potvrđuje se da svijet mora ograničiti klimatske promjene na 1,5 °C kako bi se smanjila vjerojatnost ekstremnih vremenskih događaja. Naglašava se i da je emisije potrebno smanjiti puno hitnije nego što se to ranije smatralo. Kako bi se porast temperature ograničio na 1,5 °C, nultu neto stopu emisija CO2 na globalnoj razini treba postići do 2050., a neutralnost za sve ostale stakleničke plinove kasnije tijekom stoljeća. U ovom trenutku preostale emisije stakleničkih plinova u pojedinim sektorima moraju se nadoknaditi apsorpcijom u drugim sektorima, pri čemu će posebnu ulogu imati sektori uporabe zemljišta, poljoprivrede i šumarstva. To je prilika da EU intenzivnijim mjerama dokaže svoje vodstvo i shodno tom položaju ostvari prednosti. EU stoga mora postići neutralnost emisija stakleničkih plinova do 2050.