U ovom izvješću predstavljene su evaluacija Europskog okvira za interoperabilnost (EIF) i nakon nje provedena procjena učinka unaprijeđene politike interoperabilnosti vlada EU-a.

1.Usmjerenost politike i potreba za djelovanjem

Interoperabilnost nije cilj sama po sebi. Riječ je o instrumentu koji ima ključnu ulogu u donošenju i provedbi politika prilagođenih digitalizaciji. Interoperabilnost organizacijama omogućuje neometanu interakciju, razmjenu informacija i znanja na svim razinama putem njihovih IT sustava. Za nju nisu bitna samo tehnička sredstva nego i sporazumi među različitim organizacijama, dogovoreni opisi podataka, propisi kojima se olakšava razmjena podataka te kultura suradnje.

Interoperabilnost je ključna za sve digitaliziranije europsko jedinstveno tržište. Ima ulogu u sektorskim politikama, posebno onima koje su snažno povezane s javnim sektorom, kao što su pravosuđe i unutarnji poslovi, oporezivanje i carina, promet ili zdravstvo te u propisima u poslovnom i industrijskom sektoru. Interoperabilnost je česta tema u okviru transeuropskih mreža te digitalnih politika i politika postupanja s podacima. Posebna horizontalna politika EU-a za interoperabilnost postoji već više od 15 godina i posebno je usmjerena na javni sektor. Komisija od 1995. provodi programe potpore interoperabilnosti, koji su sada dio programa Digitalna Europa. Europski okvir za interoperabilnost uobličen je 2004., a ažuriran je 2010. i 2017. Njime se naglašava važnost razmatranja svih relevantnih aspekata i razina (tehničkih, semantičkih, organizacijskih i pravnih), kao i primjene integriranog pristupa upravljanju.

Danas je EIF općeprihvaćeni konceptualni okvir za interoperabilnost u EU-u i izvan njega. Međutim, i dalje je potpuno dobrovoljan te je zbog toga, kao što je pokazala evaluacija EIF-a, vrlo slabo iskorišten njegov potencijal za smanjenje administrativnog opterećenja i poboljšanje provedbe politika. S obzirom na takvo stanje i sve bržu digitalnu transformaciju, ministri nadležni za transformaciju javnog sektora i načelnici sektora informacijskih tehnologija država članica sve više pozivaju na jačanje europske suradnje u području interoperabilnosti. Već prije pandemije bolesti COVID-19 zalagali su se za njezinu opću primjenu. Tijekom odgovora na krizu ti su zahtjevi postali glasniji zbog potrebe za poboljšanjem digitalne prekogranične i međusektorske interakcije.

Komisija je prepoznala potrebu za djelovanjem i obvezala se da će do ljeta 2022. predstaviti unaprijeđenu politiku interoperabilnosti.

2.Problem i ciljevi politike

Rezultati evaluacije EIF-a i procjene učinka pokazuju da postojeći neformalni okvir politike interoperabilnosti, koji se temelji isključivo na dobrovoljnim mjerama, nije dovoljan za uklanjanje prekograničnih i međusektorskih prepreka javnom sektoru EU-a. Ograničena interoperabilnost usluga i podataka javnih uprava u EU-u dovodi do ograničenih digitalnih javnih usluga koje ne mogu ostvariti svoj puni potencijal ni ispuniti europski cilj uspostave jedinstvenog digitalnog tržišta. Ona povećava troškove i smanjuje učinkovitost na svim razinama javne uprave u Europskoj uniji, povećava administrativno opterećenje građana, poduzeća i samih uprava, odgađa provedbu europskih politika u državama članicama i ostvarenje jedinstvenog digitalnog tržišta, ograničava potencijal za inovacije te narušava digitalni suverenitet EU-a. U procjeni učinka utvrđeni su sljedeći uzroci problema:

·neučinkovito upravljanje aktivnostima povezanima s interoperabilnosti koje se provode u okviru politika EU-a, u Europskoj komisiji i državama članicama na svim administrativnim razinama (nacionalnoj, regionalnoj, lokalnoj) te u svim sektorima,

·nedostatak zajedničkih minimalnih specifikacija interoperabilnosti, zajedničkih rješenja i standarda, te

·nedostatak pristupa „inherentne interoperabilnosti” u izradi i provedbi politika EU-a.

Novim se regulatornim okvirom i pratećom komunikacijom želi unaprijediti interoperabilnost poticanjem usklađenog i korisnicima orijentiranog pristupa inherentne interoperabilnosti u politikama, od njihova oblikovanja do provedbe, u cijeloj Europi kojim se uspostavljaju jasno upravljanje i ekosustav mehanizama i specifikacija, a sve s ciljem prekograničnog funkcioniranja digitalnih javnih usluga svima u Europi.

Kad EU ne bi radio na poboljšanju interoperabilnosti, ne samo da bi time propustio priliku za znatno smanjenje administrativnog opterećenja nego bi to negativno utjecalo i na otpornost javnih uprava i njihovu sposobnost za inovacije. Postojeći okvir politike dobrovoljne suradnje u području interoperabilnosti koji EIF pruža nije prikladan za poboljšanje prekogranične interoperabilnosti. Nedostaje mu sustavni pristup inherentne interoperabilnosti u oblikovanju politika, zajedničkim resursima za provedbu i zajedničkoj odgovornosti.

3.Opcije politike, očekivani učinak i najpoželjnija opcija

U ovoj procjeni učinka uspoređuju se tri opcije, uz osnovni scenarij nedjelovanja. U osnovnom scenariju i 1. opciji produljuje se postojeći dobrovoljni pristup, pri čemu se 1. opcijom nastoji nastaviti postupni razvoj EIF-a. U 2. i 3. opciji predlažu se zakonodavne mjere, pri čemu je 2. opcija usmjerena na uvođenje strukturiranog mehanizma suradnje s jasnim ovlastima kojim će se osigurati kontinuiran razvoj i održavanje dogovorenih zajedničkih resursa za interoperabilnost te na odlučivanje o zajedničkom eksperimentiranju i usmjerenim projektima potpore politikama. Treća i najdalekosežnija opcija odnosi se na propisivanje izravno primjenjivih minimalnih zahtjeva u pogledu interoperabilnosti, koji bi se ažurirali provedbenim odlukama.

Procjena očekivanih učinaka pokazuje da osnovni scenarij i prva opcija neće na odgovarajući način otkloniti nedostatke utvrđene evaluacijom EIF-a, uglavnom zbog ograničenih poticaja za suradnju. Osim toga, ni osnovni scenarij ni prva opcija ne bi ispunili očekivanja država članica u političkom i praktičnom smislu. Očekuje se da će treća opcija biti djelotvorna, iako tek s vremenom te uz znatne napore i troškove provedbe. Očekuje se i da neće toliko uspješno omogućivati fleksibilnu i dugoročnu prilagodbu promjenjivim potrebama u pogledu tehnologije i politike. Treća opcija vjerojatno će dobiti manju političku potporu jer je dalekosežna i osjetljiva u pogledu supsidijarnosti (npr. u odnosu na starije sustave država članica).

Najpoželjnija je druga opcija. Očekuje se da će se odabirom uvođenja strukturiranog mehanizma suradnje postići stabilnost i (pravna) sigurnost koje zahtijevaju države članice te pritom omogućiti fleksibilnost potrebna za kontinuirani razvoj zajedničkih resursa za interoperabilnost radi odgovora na promjenjive potrebe politike. Umjesto izravnog propisivanja (minimalnih) zahtjeva u pogledu interoperabilnosti (kao u trećoj opciji), druga opcija usmjerena je na utvrđivanje postupovnih zahtjeva, što je prikladnije za brze tehnološke promjene i proporcionalnije s obzirom na učinak na starije sustave. Očekuje se da će se zajedničkim upravljanjem interoperabilnošću na razini EU-a omogućiti suradnja „odozdo prema gore” i suodgovornost „odozgo prema dolje” ključnih dionika u državama članicama te tako izgraditi ekosustav zajedničkih rješenja za interoperabilnost. Time se olakšava sudjelovanje u ranoj fazi izrade politika i utvrđivanje potreba za zajedničkim ulaganjima te se poboljšava provedba politika. Zbog toga druga opcija nije prijetnja već pokretač supsidijarnosti koji povećava otpornost javnih uprava i digitalni suverenitet.

S obzirom na to da ima poticajno djelovanje na politike, teško je kvantificirati izravan učinak interoperabilnosti. U studiji Zajedničkog istraživačkog centra Komisije procjenjuje se da postoji izniman potencijal za uštede, odnosno trošak zbog nedjelovanja: građani bi zahvaljujući boljoj interoperabilnosti mogli uštedjeti do 24 milijuna sati godišnje, što je ekvivalent 543 milijuna EUR, a poduzeća bi mogla uštedjeti 30 milijardi sati ili 568 milijardi EUR godišnje. Procijenjene uštede zbog prekogranične interoperabilnosti iznose od 5,5 do 6,3 milijuna EUR za građane te od 5,7 do 19,2 milijarde EUR za poduzeća.