Strateške smjernice za održiviju i konkurentniju akvakulturu u EU-u za razdoblje od 2021. do 2030.

U ovoj se Komunikaciji preispituju Komisijine strateške smjernice za održiv razvoj akvakulture u EU-u, koje su donesene 2013. i otad čine okosnicu strateške koordinacije politike za akvakulturu u EU-u. Na temelju tih smjernica države članice su do 2015. donijele višegodišnje nacionalne strateške planove za akvakulturu. Potporu provedbi tih višegodišnjih nacionalnih strateških planova pružali su razmjena dobrih primjera iz prakse, koju su države članice provodile uz posredovanje Komisije, i korištenje sredstava iz Europskog fonda za pomorstvo i ribarstvo (EFPR) i drugih fondova EU-a.

U Uredbi o zajedničkoj ribarstvenoj politici već se poziva na uspostavljanje koordiniranog strateškog pristupa radi podupiranja rasta sektora akvakulture u EU-u uz istodobno osiguravanje njegove gospodarske, okolišne i socijalne održivosti. Unatoč napretku ostvarenom zahvaljujući otvorenoj metodi koordinacije koja je utvrđena u toj uredbi te sredstvima EU-a, sektor akvakulture i dalje je daleko od ostvarenja punog potencijala u smislu rasta i zadovoljavanja sve veće potrebe za održivijim morskim prehrambenim proizvodima. EU uvozi više od 70 % svoje potrošnje morskih prehrambenih proizvoda. Udio proizvoda akvakulture (uključujući uvoz) u potrošnji morskih prehrambenih proizvoda u EU-u iznosi ukupno 25 %, a udio proizvoda akvakulture iz EU-a u potrošnji EU-a tek 10 %. Akvakultura EU-a čini manje od 2 % ukupne svjetske proizvodnje u akvakulturi. Proizvodnja u akvakulturi EU-a i dalje je usko ograničena s obzirom na države članice i vrste koje se uzgajaju te postoji znatan potencijal za diversifikaciju. Akvakultura u EU-u, u usporedbi s akvakulturom u drugim zemljama, podliježe vrlo strogim regulatornim zahtjevima u pogledu kvalitete, zdravlja i zaštite okoliša. No, unatoč tome, ona i dalje može dodatno povećati svoju okolišnu učinkovitost i time pridonijeti ciljevima iz europskog zelenog plana i povezanih strategija.

Akvakultura pruža nova radna mjesta i mogućnosti za gospodarski razvoj u obalnim i ruralnim zajednicama EU-a. Taj sektor može pomoći i u dekarbonizaciji gospodarstva, borbi protiv klimatskih promjena i ublažavanju njihovih učinaka, smanjenju onečišćenja, a može pridonijeti i boljem očuvanju ekosustavâ (u skladu s ciljevima strategije za bioraznolikost i ciljem nulte stope onečišćenja za netoksični okoliš) te imati ulogu u povećanju razine kružnog upravljanja resursima. Stoga je danas važnije no ikad zauzeti strateški i dugoročan pristup za održiv rast akvakulture u EU-u. Takav bi pristup trebao omogućiti oporavak sektora akvakulture u EU-u u razdoblju nakon krize uzrokovane pandemijom bolesti COVID-19 te osigurati dugoročnu održivost i otpornost tog sektora.

U europskom zelenom planu i strategiji „od polja do stola” naglašava se potencijal proizvoda morske akvakulture kao izvora bjelančevina za hranu i hranu za životinje s niskim ugljičnim otiskom, što je važno za izgradnju održivog prehrambenog sustava. U strategiji „od polja do stola” utvrđuju se i posebni ciljevi za akvakulturu, u prvom redu smanjenje prodaje antimikrobnih sredstava te znatno povećanje ekološke akvakulture.

Koordiniranim prostornim planiranjem trebalo bi obuhvatiti morsku akvakulturu, uključujući prijelazne (bočate) vode, ali i slatkovodnu akvakulturu te akvakulturu na kopnu (recirkulacijski sustavi akvakulture – RAS). U okviru tog planiranja trebalo bi predvidjeti i razvoj odobalne akvakulture, ondje gdje to prirodni uvjeti omogućuju . Posebnu bi pozornost trebalo posvetiti razvoju akvakulture sa smanjenim učinkom na okoliš (primjerice, kombiniranjem određenih vrsta uzgoja kako bi se dodatno smanjila ispuštanja hranjivih i organskih tvari u okoliš) te integriranju prikladnih akvakulturnih aktivnosti (ponajprije onih koje pružaju usluge ekosustava) u zaštićena područja kao što su područja mreže Natura 2000. Pri prostornom planiranju uvijek bi se trebala osigurati provedba relevantnog zakonodavstva EU-a te staviti na raspolaganje posebna područja za ekološku akvakulturu i proizvodnju mekušaca. Pri planiranju bi trebalo uzeti u obzir i prilagodbu akvakulture klimatskim promjenama te o potencijal određenih vrsta akvakulture za ublažavanje utjecaja klimatskih promjena (npr. hvatanje i skladištenje ugljika ili očuvanje ekosustava koji pružaju zaštitu od ekstremnih vremenskih uvjeta).

Prema potrebi, u ovoj se Komunikaciji navode upućivanja na konkretne probleme i mogućnosti u uzgoju školjkaša i slatkovodnoj akvakulturi koji proizlaze iz njihovih posebnih obilježja. Kao nastavak na strategiju „od polja do stola”, Komisija radi i na zasebnoj inicijativi posvećenoj podupiranju proizvodnje, sigurne konzumacije i inovativne upotrebe algi. U njoj će se razmotriti problemi i mogućnosti uzgoja algi te predložiti konkretne mjere .

—osnivanje, ako je to moguće, jedinstvenog nacionalnog subjekta za akvakulturu koji okuplja sva relevantna tijela nadležna za akvakulturu. Svrha tog subjekta bila bi olakšavanje i koordiniranje rada tih tijela u pogledu planiranja, izdavanja povlastica i praćenja u području akvakulture. Taj bi subjekt trebao pravodobno uključivati relevantne dionike u rasprave i uzimati u obzir njihova stajališta. Ako su za akvakulturu nadležna i tijela na podnacionalnoj razini, trebalo bi poticati uspostavljanje strukture na nacionalnoj razini u okviru koje bi se okupljala regionalna/lokalna tijela i subjekti,

—pojednostavnjenje i, ako je moguće, usklađivanje zakonodavstva i administrativnih smjernica o akvakulturi. U idealnom bi slučaju to pojednostavnjenje trebalo provesti donošenjem jedinstvenog nacionalnog propisa kojim bi se obuhvatili svi relevantni aspekti. U tom bi se propisu trebali utvrditi jasni postupci i vremenski okviri za rješavanje zahtjeva za izdavanje novih ili obnovu postojećih povlastica,

Sektor akvakulture u EU-u i dalje kao bitne prepreke rastu navodi složenost nacionalnih sustava za izdavanje povlastica i nepredvidljivost vremenskog rasporeda i ishoda postupaka izdavanja povlastica. Postupci izdavanja povlastica mogu biti osobito opterećujući za mala i srednja poduzeća (MSP). Teškoće proizlaze i iz složenog regulatornog okvira za taj sektor te iz potrebe za sudjelovanjem više tijela u postupku izdavanja povlastica. Nadalje, bojazni oko učinka akvakulturnih aktivnosti na okoliš ili na druge gospodarske djelatnosti često dovode do žalbenih postupaka, koji dodatno usporavaju trajanje postupka za dobivanje ili obnavljanje povlastica.

Određivanje područja prikladnih za akvakulturu trebalo bi se temeljiti na jasnim i transparentnim kriterijima i instrumentima za utvrđivanje novih područja. Ti instrumenti uključuju: i. evaluiranje učinaka na ekosustav u okviru strateške procjene učinka; ii. utvrđivanje zahtjeva u pogledu kvalitete vode (osobito za uzgoj mekušaca); iii. evaluiranje potencijalnih sinergija i sukoba s drugim djelatnostima; iv. utvrđivanje „kapaciteta održivosti” za određeno područje; i v. određivanje potrebne udaljenosti akvakulturnih lokaliteta od izvora onečišćenja. Uz to bi trebalo uvesti prikladan mehanizam za: i. praćenje i prikupljanje podataka o učincima akvakulturnih aktivnosti na okoliš; i ii. praćenje kvalitete vode (ponajprije za područja na kojima se uzgajaju mekušci).

Sektor akvakulture u EU-u, kao i ostali sektori gospodarstva EU-a, mora sudjelovati u zelenoj tranziciji koja je utvrđena u europskom zelenom planu. Sektor akvakulture u tome ima posebnu ulogu u smislu doprinosa prelasku na održive prehrambene sustave, ali i razvoju biogospodarstva i kružnog gospodarstva (upotrebom obnovljivih akvatičnih resursa) te smanjenju gubitka bioraznolikosti, među ostalim smanjenjem onečišćenja. Nadalje, daljnjim napredovanjem prema „konkurentnoj održivosti” (kako je navedeno u strategiji „od polja do stola”), tj. pretvaranjem održivosti u zaštitni znak EU-a, taj sektor dobiva veliku gospodarsku priliku, ponajprije uzimajući u obzir sve veću pažnju koju javnost pridaje ekološkom otisku proizvoda na tržištu i dobrobiti životinja.

U sektoru akvakulture u EU-u postoje brojne mogućnosti za daljnju diversifikaciju, ne samo u uzgoju perspektivnih novih vrsta (ponajprije diversifikacija na nehranjene i niskotrofičke vrste s nižim ekološkim otiskom) već i u metodama uzgoja (npr. polikultura u ribnjačarstvu, integrirana multitrofička akvakultura). Važno je i više raditi na preradi i pakiranju proizvoda akvakulture u nove proizvode s dodanom vrijednošću (npr. fileti i proizvodi koji su spremni za upotrebu) koji su privlačni mlađim potrošačima. To je osobito važno za tradicionalnije oblike akvakulture školjkaša i slatkovodne akvakulture. Još jedan važan instrument za promicanje vrijednosti proizvoda akvakulture iz EU-a primjena je sustava kvalitete i oznaka (koji podliježu odgovarajućoj kontroli radi zaštite njihove vjerodostojnosti), uključujući oznake zemljopisnog podrijetla. Važnu ulogu u diversifikaciji i dodavanju vrijednosti proizvodnji u akvakulturi u EU-u ima i promicanje održive akvakulture u EU-u kao primjera lokalne proizvodnje povezane s kratkim prehrambenim lancima.

Još jedan važan aspekt u osiguravanju održivosti i profitabilnosti akvakulture u EU-u odgovarajuća je kontrola koju svaka država članica provodi nad proizvodima akvakulture u cijelom lancu opskrbe (od njihova ulova/sakupljanja do maloprodaje, uključujući prijevoz) u skladu s Uredbom o kontroli ribarstva EU-a . Obvezama u pogledu sljedivosti omogućuje se uvid u podrijetlo proizvoda akvakulture i suzbijanje prijevara. U Komisijinu prijedlogu nove uredbe o kontroli ribarstva obveze o sljedivosti proširuju se na sve proizvode akvakulture, uključujući prerađene proizvode i proizvode uvezene iz trećih zemalja. Sljedivost je stoga važan instrument za osiguravanje ravnopravnih uvjeta na tržištu EU-a.

Situacija s kojom se suočio sektor akvakulture zbog pandemije bolesti COVID-19 pokazala je važnost organizacija proizvođača za kolektivno djelovanje, naročito za male proizvođače. Organizacije proizvođača imaju veću pregovaračku moć u odnosima s prerađivačima i trgovcima na malo. Omogućuju i dijeljenje resursa i ostvarivanje koristi od zajedničkih usluga (npr. savjetovanje, promidžbene kampanje) koje bi pojedinačnim proizvođačima inače bile preskupe. Osim toga, olakšavaju kolektivno upravljanje i/ili samoregulatorne inicijative među proizvođačima. Za razliku od organizacija proizvođača, koje pomažu proizvođačima u organiziranju, međustrukovne organizacije omogućuju bolju integraciju sudionika u cijelom lancu vrijednosti. One olakšavaju i samoregulatorne inicijative među proizvođačima, prerađivačima i trgovcima na malo. Međustrukovne organizacije pomažu i u provedbi i kontroli zahtjeva o označivanju.

U zakonodavstvu EU-a o zaštiti okoliša i provedbenom nacionalnom zakonodavstvu utvrđen je regulatorni okvir za akvakulturu u EU-u. Njime se osigurava ublažavanje učinka koji akvakulturne aktivnosti mogu imati na okoliš (npr. ugljični otisak, otpadne vode, otpad ili drugi učinci na morske i slatkovodne ekosustave) te se osigurava da akvakulturne aktivnosti ne nanose znatnu štetu ekosustavima ili bioraznolikosti. U smjernicama Komisije i sudskoj praksi Suda Europske unije pojašnjava se primjena tog zakonodavstva na sektor akvakulture. Međutim, zahtjevi u okviru zakonodavstva EU-a nisu uvijek jasni svim sudionicima, a čini se i da države članice ne tumače zakonodavstvo EU-a na ujednačen način, čime se narušavaju ravnopravni uvjeti za proizvođače u akvakulturi u EU-u. Nadalje, provedba relevantnog zakonodavstva EU-a često je podijeljena među više administrativnih subjekata ili razina vlasti, što ne osigurava uvijek dostatnu suradnju ili potrebnu razinu stručnosti o sektoru. Stoga je potrebno učiniti više kako bi se osigurala ujednačenija i usklađenija provedba regulatornog okvira u području zaštite okoliša.

Primjerice, složenost zakonodavstva EU-a namijenjenog jamčenju dobre kvalitete vode za školjkaše stvara nejasnoće. Bilo bi dobro pojasniti ga i bolje povezati s drugim relevantnim propisima EU-a. Veća jasnoća osobito je potrebna kad je riječ o razlikama u zahtjevima (u smislu klasifikacije područja sakupljanja/izlova, sanitarnih ispitivanja, registara zaštićenih područja itd.) .

—osiguravanje održivih sustava hranidbe. To znači da se upotrebljavaju sastojci hrane za životinje koji su dobiveni na način koji je najpogodniji za ekosustave i bioraznolikost i koji su istodobno prikladni za osiguravanje zdravlja i dobrobiti životinja. To znači i ograničavanje oslanjanja proizvođača na riblje brašno i riblje ulje dobiveno od divljih stokova (npr. upotrebom alternativnih proteinskih sastojaka kao što su alge ili kukci ili otpada iz drugih industrija). To obuhvaća i upotrebu dodataka hrani za životinje i primjenu učinkovitih sustava za upravljanje hranidbom,

—razvijanje rješenja za smanjenje upotrebe veterinarskih proizvoda i drugih tvari (npr. agensa za sprečavanje obrastanja), primjerice, primjenom odgovarajućih praksi uzgoja,

—ako je potrebno upotrebljavati veterinarske proizvode i druge tvari, promicanje upotrebe proizvoda s malim ekološkim otiskom,

—osiguravanje praćenja okoliša akvakulturnih lokaliteta, uključujući kvalitetu vode te ispuštanja i emisije (organskih i hranjivih tvari, plastike, veterinarskih lijekova, drugih onečišćujućih tvari ili bilo kojeg oblika otpada ili smeća),

—uvođenje praksi upravljanja koje uključuju strategiju upravljanja rizicima radi ublažavanja učinaka (uključujući učinke povezane s ispuštanjima i emisijama), upravljanje predatorima i sprečavanje prebjega iz uzgoja, ponajprije s obzirom na njihov moguć negativan učinak na lokalne vrste i bioraznolikost, uključujući mogućnost da postanu invazivne vrste,

—ograničavanje udjela akvakulturnih aktivnosti u stvaranju morskog otpada,