OBAVIJEST KOMISIJE –

Smjernice za tumačenje i primjenu Direktive 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu

(Tekst značajan za EGP)

(2021/C 526/01)

SADRŽAJ

UVOD 5

1. PODRUČJE PRIMJENE DIREKTIVE O NEPOŠTENOJ POSLOVNOJ PRAKSI 5

1.1. Materijalno područje primjene 5

1.1.1. Nacionalno zakonodavstvo o poslovnim praksama kojima se štite interesi koji nisu gospodarski interesi potrošača 6

1.1.2. Poslovne prakse koje se odnose na poslove između poslovnih subjekata ili koje štete samo gospodarskim interesima konkurenata 7

1.2. Međudjelovanje Direktive i drugog prava EU-a 8

1.2.1. Povezanost s drugim zakonodavstvom EU-a 8

1.2.2. Informacije utvrđene u drugom pravu EU-a kao „bitne” informacije 10

1.2.3. Međudjelovanje s Direktivom o pravima potrošača 12

1.2.4. Međudjelovanje s Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima 13

1.2.5. Međudjelovanje s Direktivom o isticanju cijena 15

1.2.6. Međudjelovanje s Direktivom o zavaravajućem i komparativnom oglašavanju 16

1.2.7. Međudjelovanje s Direktivom o uslugama 17

1.2.8. Međudjelovanje s Direktivom o elektroničkoj trgovini 17

1.2.9. Međudjelovanje s Direktivom o audiovizualnim medijskim uslugama 17

1.2.10. Međudjelovanje s Općom uredbom o zaštiti podataka i Direktivom o privatnosti i elektroničkim komunikacijama 18

1.2.11. Međudjelovanje s člancima 101. i 102. UFEU-a (pravila EU-a o tržišnom natjecanju) 19

1.2.12. Međudjelovanje s Poveljom Europske unije o temeljnim pravima 20

1.2.13. Međudjelovanje s člancima od 34. do 36. UFEU-a 20

1.2.14. Međudjelovanje s Uredbom o odnosima platformi i poslovnih subjekata 21

1.3. Odnos Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi i samoregulacije 21

1.4. Provedba i pravna zaštita 22

1.4.1. Javna i privatna provedba 22

1.4.2. Sankcije 22

1.4.3. Pravna zaštita potrošača 25

1.4.4. Primjena Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi na trgovce s poslovnim nastanom u trećim zemljama 25

2. GLAVNI POJMOVI IZ DIREKTIVE O NEPOŠTENOJ POSLOVNOJ PRAKSI 25

2.1. Funkcioniranje Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi – dijagram Direktive 25

2.2. Pojam trgovca 26

2.3. Pojam poslovne prakse 28

2.3.1. Poslijeprodajne prakse, uključujući djelatnosti naplate potraživanja 29

2.3.2. Trgovci koji kupuju proizvode od potrošača 30

2.4. Test odluke o poslu 30

2.5. Prosječni potrošač 33

2.6. Ranjivi potrošači 35

2.7. Članak 5. – Profesionalna pažnja 36

2.8. Članak 6. – Zavaravajuće radnje 38

2.8.1. Općenite zavaravajuće informacije 39

2.8.2. Cjenovne prednosti 41

2.8.3. Zbunjujuće stavljanje na tržište 42

2.8.4. Nepoštovanje pravila postupanja 43

2.8.5. Stavljanje na tržište proizvoda „dvojne kvalitete” 44

2.9. Članak 7. – Zavaravajuća izostavljanja 49

2.9.1. Bitne informacije 50

2.9.2. Skriveno oglašavanje/neupućivanje na poslovnu namjeru 50

2.9.3. Bitne informacije pružene na nejasan način 51

2.9.4. Činjenični kontekst i ograničenja upotrijebljenog sredstva priopćavanja 52

2.9.5. Bitne informacije u pozivima na kupnju – članak 7. stavak 4. 53

2.9.6. Besplatna probna razdoblja i zamke za odabir pretplate 58

2.10. Članci 8. i 9. – Agresivne poslovne prakse 59

3. CRNA LISTA POSLOVNIH PRAKSI (PRILOG I.) 60

3.1. Proizvodi koji se ne mogu zakonito prodavati – točka 9. 61

3.2. Piramidalni sustavi – točka 14. 62

3.3. Proizvodi koji liječe bolesti, disfunkcionalnosti i malformacije – točka 17. 63

3.4. Upotreba tvrdnje „besplatno” – točka 20. 66

3.5. Preprodaja karata za događanja nabavljenih upotrebom automatiziranih sredstava – točka 23.a 69

3.6. Ustrajno oglašavanje alatom na daljinu – točka 26. 69

3.7. Izravno navođenje djece – točka 28. 70

3.8. Nagrade – točka 31. 71

4. PRIMJENA DIREKTIVE O NEPOŠTENOJ POSLOVNOJ PRAKSI NA ODREĐENE SEKTORE 72

4.1. Održivost 72

4.1.1. Tvrdnje o prihvatljivosti za okoliš 72

4.1.1.1. Međudjelovanje s ostalim zakonodavstvom EU-a u pogledu tvrdnji o prihvatljivosti za okoliš 73

4.1.1.2. Glavna načela 75

4.1.1.3. Primjena članka 6. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi na tvrdnje o prihvatljivosti za okoliš 76

4.1.1.4. Primjena članka 7. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi na tvrdnje o prihvatljivosti za okoliš 79

4.1.1.5. Primjena članka 12. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi na tvrdnje o prihvatljivosti za okoliš 81

4.1.1.6. Primjena Priloga I. na tvrdnje o prihvatljivosti za okoliš 82

4.1.1.7. Usporedive tvrdnje o prihvatljivosti za okoliš 83

4.1.2. Planirano zastarijevanje 84

4.2. Digitalni sektor 86

4.2.1. Internetske platforme i njihove poslovne prakse 87

4.2.2. Posredovanje u potrošačkim ugovorima s trećim stranama 89

4.2.3. Transparentnost rezultata pretraživanja 90

4.2.4. Korisničke recenzije 93

4.2.5. Društveni mediji 96

4.2.6. Marketing utjecajnih osoba 97

4.2.7. Prakse koje se temelje na podacima i tamni uzorci 99

4.2.8. Prakse određivanja cijena 102

4.2.9. Igranje igara 103

4.2.10. Upotreba tehnika za utvrđivanje geografske lokacije 105

4.2.11. Ovisnosti potrošača o određenom pružatelju usluga 106

4.3. Sektor putovanja i prijevoza 107

4.3.1. Međusektorska pitanja 107

4.3.2. Putovanja u paket aranžmanima 109

4.3.3. Ugovori o pravu na vremenski ograničenu uporabu nekretnine 109

4.3.4. Pitanja koja se posebno odnose na zračni prijevoz 110

4.3.5. Pitanja koja se posebno odnose na iznajmljivanje automobila 114

4.3.6. Pitanja koja se posebno odnose na internetske stranice za rezervaciju putovanja 115

4.4. Financijske usluge i nekretnine 116

4.4.1. Međusektorska pitanja 116

4.4.2. Pitanja koja se posebno odnose na nekretnine 117

4.4.3. Pitanja koja se posebno odnose na financijske usluge 118

PRILOG. 121

UVOD

Direktiva 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (1) o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu („Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) sveobuhvatan je zakonodavni akt EU-a kojim se uređuju nepoštene poslovne prakse u poslovima između poslovnih subjekata i potrošača. Primjenjuje se na sve poslovne prakse do kojih dolazi prije, tijekom i nakon odvijanja posla između poslovnog subjekta i potrošača.

Svrha je ove Obavijesti o smjernicama (dalje u tekstu „Obavijest”) olakšati pravilnu primjenu Direktive. Temelji se na verziji smjernica iz 2016. i zamjenjuje je (2). Cilj je Obavijesti isto tako bolje informirati sve zainteresirane strane, kao što su potrošači, poduzeća, tijela država članica, uključujući nacionalne sudove i pravne stručnjake, u cijelom EU-u o Direktivi. Njome su obuhvaćene izmjene uvedene Direktivom (EU) 2019/2161 Europskog parlamenta i Vijeća (3) u pogledu boljeg izvršavanja i modernizacije pravila Unije o zaštiti potrošača, koje se počinju primjenjivati 28. svibnja 2022. Stoga se u dijelu ovih smjernica razmatraju i obrađuju pravila koja se na datum izdavanja ove Obavijesti još nisu počela primjenjivati. Ti su odjeljci i točke jasno naznačeni. Kad su citati iz teksta Direktive ili iz presuda Suda vizualno istaknuti, takvo je isticanje dodala Komisija.

Ova je Obavijest upućena državama članicama EU-a te Islandu, Lihtenštajnu i Norveškoj kao potpisnicima Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (EGP). Upućivanja na EU, Uniju ili jedinstveno tržište trebaju se stoga shvatiti kao upućivanja na Europski gospodarski prostor ili tržište Europskoga gospodarskog prostora.

Ova je Obavijest smjernica; pravnu snagu ima isključivo tekst zakonodavstva Unije. Svako pravno obvezujuće tumačenje prava mora proizlaziti iz teksta Direktive i izravno iz odluka Suda. U ovoj se Obavijesti uzimaju u obzir presude Suda objavljene do listopada 2021. i ne prejudicira se daljnji razvoj sudske prakse Suda.

Stavovi izraženi u ovom dokumentu ne prejudiciraju stavove koje Europska komisija ima pred Sudom. Informacije koje sadržava općenite su i ne odnose se ni na jednog konkretnog pojedinca ili subjekt. Europska komisija i bilo koja druga osoba koja postupa u ime Europske komisije nisu odgovorne za moguću upotrebu ovih podataka.

Budući da ova Obavijest odražava stanje u vrijeme sastavljanja, navedene smjernice mogu se naknadno mijenjati.

1. PODRUČJE PRIMJENE DIREKTIVE O NEPOŠTENOJ POSLOVNOJ PRAKSI

Članak 3. stavak 1. Ova se Direktiva primjenjuje na nepoštenu poslovnu praksu poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču, kako je utvrđena u članku 5., prije, tijekom i nakon posla u vezi s proizvodom.

Direktiva je horizontalne prirode i njome se štite gospodarski interesi potrošača. Njezine su odredbe temeljene na načelima i odnose se na velik broj praksi te su dovoljno široke da se njima obuhvate proizvodi i prodajne metode koji se brzo razvijaju.

1.1. Materijalno područje primjene

Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi temelji se na načelu potpunog usklađivanja. Kako bi se uklonile prepreke na unutarnjem tržištu i povećala pravna sigurnost za potrošače i poslovne subjekte, njome se uspostavlja jedinstveni pravni okvir za usklađivanje nacionalnih pravila. Stoga se Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi utvrđuje da države članice ne smiju donijeti stroža pravila od onih koja su predviđena Direktivom, čak ni kako bi se postigla viša razina zaštite potrošača, osim ako je to dopušteno samom direktivom (4).

Sud je to načelo potvrdio u nekoliko presuda. Na primjer, u predmetu Total Belgium Sud je utvrdio da se opća nacionalna zabrana kombiniranih ponuda protivi Direktivi (5). U predmetu Europamur Alimentación Sud je presudio da se Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi protivi opća nacionalna zabrana ponude na prodaju ili prodaje uz gubitak (6). Sud je u istom predmetu pojasnio i da restriktivne nacionalne mjere mogu uključivati prebacivanje tereta dokazivanja (7).

U tom pogledu člankom 3. stavkom 9. ograničava se narav potpunog usklađivanja Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi navođenjem sljedećeg: „U vezi s ‚financijskim uslugama’ […] kao i u vezi s nepokretnom imovinom, države članice mogu uvesti zahtjeve koji su u području koje ona usklađuje restriktivniji ili stroži od odredaba ove Direktive u području koje se njome usklađuje”. Stoga države članice mogu u tim sektorima uvesti pravila koja izlaze iz okvira odredaba Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, uz uvjet da su u skladu s drugim pravom EU-a. U odjeljku 4.4. posebno je opisan način primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi na financijske usluge i nepokretnu imovinu.

Nadalje, u skladu s člankom 3. stavkom 5., kako je izmijenjen Direktivom (EU) 2019/2161, Direktivom se države članice ne sprečava da donesu dodatne odredbe za zaštitu legitimnih interesa potrošača u pogledu agresivne ili zavaravajuće prakse stavljanja na tržište ili prodajne prakse u kontekstu nezatraženih posjeta trgovca potrošačevu domu ili izleta koje trgovac organizira u cilju ili s učinkom promidžbe ili prodaje proizvoda potrošačima. No takve odredbe moraju biti proporcionalne, nediskriminirajuće i opravdane razlozima zaštite potrošača. U uvodnoj izjavi 55. Direktive (EU) 2019/2161 objašnjava se da se takvim odredbama ne bi smjelo zabranjivati te prodajne kanale kao takve te se navode neki primjeri mogućih nacionalnih mjera.

Člankom 3. stavkom 6. od država članica zahtijeva se da obavijeste Komisiju o donesenim nacionalnim odredbama i svim naknadnim izmjenama kako bi Komisija te informacije mogla učiniti lako dostupnima potrošačima i trgovcima na posebnim internetskim stranicama (8).

U uvodnoj izjavi 14. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi pojašnjava se da se potpunim usklađivanjem ne sprečava države članice da u nacionalnom pravu utvrde glavna obilježja pojedinih proizvoda kod kojih bi izostavljanje obilježja pri pozivu na kupnju bilo bitno. Pojašnjava se i da se Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi ne dovode u pitanje odredbe postojećeg prava EU-a kojim se državama članicama izričito omogućuje da biraju među nekoliko zakonodavnih mogućnosti zaštite potrošača u području poslovne prakse.

Kad je riječ o informiranju potrošača, u uvodnoj izjavi 15. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi objašnjava se da države članice mogu, ako je to dopušteno odredbama o minimalnim zahtjevima u pravu EU-a, zadržati ili uvesti strože zahtjeve u pogledu informiranja u skladu s pravom EU-a kako bi osigurale viši stupanj zaštite pojedinih ugovornih prava potrošača. Vidjeti i odjeljak 1.2.3., u kojem se objašnjava međudjelovanje sa zahtjevima u pogledu predugovornog informiranja iz Direktive o pravima potrošača.

1.1.1. Nacionalno zakonodavstvo o poslovnim praksama kojima se štite interesi koji nisu gospodarski interesi potrošača

Članak 1. Svrha je ove Direktive da doprinese urednom funkcioniranju unutarnjeg tržišta i postigne visok stupanj zaštite potrošača usklađivanjem zakona i drugih propisa država članica o nepoštenoj poslovnoj praksi koja šteti gospodarskim interesima potrošača.

Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi nisu obuhvaćena nacionalna pravila namijenjena zaštiti interesa koji nisu gospodarske prirode. Stoga Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi nema učinak na mogućnost država članica da utvrde pravila kojima se uređuju poslovne prakse radi zaštite zdravlja, sigurnosti i okoliša.

Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi nisu obuhvaćena ni postojeća nacionalna pravila o stavljanju proizvoda na tržište i oglašavanju koja se temelje na „ukusu i pristojnosti”. U uvodnoj izjavi 7. navodi se: „Ova se Direktiva […] ne odnosi na zakonske zahtjeve vezane uz ukus i pristojnost, koji se uvelike razlikuju među državama članicama. […] Države članice bi slijedom toga i nadalje trebale moći zabraniti poslovnu praksu na svojem državnom području u skladu s pravom Zajednice, zbog ukusa i pristojnosti, čak i ako takva praksa ne ograničava potrošačevu slobodu izbora. […].”.

Stoga u kontekstu poslovnih praksi Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi nisu obuhvaćena nacionalna pravila o zaštiti ljudskog dostojanstva, sprečavanju spolne, rasne i vjerske diskriminacije ili prikazivanju golotinje, nasilja i antisocijalnog ponašanja.

Na primjer, Sud je pojasnio da se Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi ne primjenjuje na nacionalnu odredbu kojom se trgovca sprečava da svoju prodavaonicu drži otvorenom sedam dana u tjednu time što se od njega zahtijeva da odabere jedan dan u tjednu kad će prodavaonica biti zatvorena jer se tom posebnom odredbom ne nastoje ostvariti ciljevi zaštite potrošača (9).

Sud je nadalje pojasnio da se Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi ne protivi nacionalna odredba kojom se štiti javno zdravlje i ugled stomatološke struke, s jedne strane, općom i potpunom zabranom svakog oglašavanja koje se odnosi na pružanje usluga oralne i dentalne skrbi i, s druge strane, propisivanjem određenih zahtjeva u pogledu diskrecije kad je riječ o natpisima stomatoloških ordinacija (10).

S druge strane, nacionalna pravila čiji je cilj zaštita gospodarskih interesa potrošača, čak i ako je povezana s drugim interesima, obuhvaćena su njezinim područjem primjene.

Kad je riječ o nacionalnim pravilima kojima se zabranjuje prodaja s nagradama, Sud je pojasnio da se Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi protivi opća nacionalna zabrana prodaje s nagradama koja je namijenjena postizanju zaštite potrošača i drugih ciljeva (kao što je pluralizam medija) (11).

Kad je riječ o nacionalnim pravilima kojima se dopušta najava rasprodaje samo uz ovlaštenje nadležnog regionalnog upravnog tijela, Sud je istaknuo da je sud koji je uputio zahtjev prešutno prihvatio činjenicu da je takva odredba, koja je bila u pitanju u tom predmetu, bila usmjerena na zaštitu potrošača, a ne samo na zaštitu konkurenata i drugih gospodarskih subjekata na tržištu. Stoga je Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi bila primjenjiva (12).

1.1.2. Poslovne prakse koje se odnose na poslove između poslovnih subjekata ili koje štete samo gospodarskim interesima konkurenata

Uvodna izjava 6. Ova Direktiva […] ne obuhvaća niti utječe na nacionalne zakone u području nepoštene poslovne prakse koja nanosi štetu jedino interesima konkurenata na tržištu ili se odnosi na poslove između trgovaca; vodeći u potpunosti računa o načelu supsidijarnosti, države članice će, ako tako odluče, i nadalje moći uređivati takvu praksu u skladu s pravom Zajednice […].

Poslovne prakse među poslovnim subjektima („B2B”) nisu obuhvaćene područjem primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. Djelomično su uređene Direktivom 2006/114/EZ Europskog parlamenta i Vijeća o zavaravajućem i komparativnom oglašavanju (13). Osim toga, Direktivom (EU) 2019/633 Europskog parlamenta i Vijeća (14) o nepoštenim trgovačkim praksama uređuju se odnosi među poslovnim subjektima u lancu opskrbe poljoprivrednim i prehrambenim proizvodima. No države članice mogu u okviru svojeg nacionalnog zakonodavstva proširiti zaštitu koja se dodjeljuje na temelju Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi na poslovne prakse među poslovnim subjektima.

Nacionalna odredba nije obuhvaćena područjem primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi „ako je, kako je tvrdio sud koji je uputio zahtjev, usmjerena isključivo na uređivanje odnosa među konkurentima i ne odnosi se na zaštitu potrošača” (15).

Područjem primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi nisu obuhvaćene samo nacionalne mjere kojima se štite isključivo interesi konkurenata. Nacionalne mjere kojima se uređuje praksa s dvojnim ciljem zaštite potrošača i konkurenata obuhvaćene su Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi.

Kad je riječ o razlici između interesa potrošača i konkurenata, Sud je smatrao da:

„39. […] Kako je vidljivo iz uvodne izjave 6. [Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi], iz područja njezine primjene isključeno je samo nacionalno zakonodavstvo o nepoštenim poslovnim praksama koje štete ‚samo’ gospodarskim interesima konkurenata ili se odnose na poslove između trgovaca.

40. […] to očito nije tako u slučaju nacionalnih odredaba [koje] se odnose izričito na zaštitu potrošača, a ne samo na zaštitu konkurenata i drugih sudionika na tržištu.” (16).

Nacionalna tijela i sudovi moraju odlučiti je li nacionalna odredba namijenjena zaštiti gospodarskih interesa potrošača.

Sud je istaknuo sljedeće:

„29. Dakle, na sudu koji je uputio zahtjev, a ne na Sudu, jest da ustanovi je li stvarna svrha nacionalnih odredbi […] o najavama sniženja cijena u pogledu potrošača, ostvarivanje zaštite potrošača kako bi ocijenio mogu li takve odredbe spadati u područje primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi […]. (17)”.

Sud je utvrdio i da se Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi protivi nacionalna odredba o zabrani prodaje s gubitkom samo ako se tom odredbom nastoje zaštititi potrošači (18).

Kad je riječ o nacionalnim pravilima kojima se zabranjuju sniženja cijena u razdoblju prije rasprodaje, Sud je pojasnio da takva zabrana nije u skladu s Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi ako se njome želi zaštititi gospodarske interese potrošača (19).

1.2. Međudjelovanje Direktive i drugog prava EU-a

Članak 3. stavak 4. U slučaju proturječja između odredaba ove Direktive i drugih pravila Zajednice o specifičnim aspektima nepoštene poslovne prakse, pravila Zajednice imaju prednost i primjenjuju se na te specifičnosti.

Uvodna izjava 10. Potrebno je osigurati da odnos između ove Direktive i postojećeg prava Zajednice bude koherentan, posebno kada se detaljne odredbe o nepoštenoj poslovnoj praksi primjenjuju na specifične sektore. […] U skladu s tim ova se Direktiva primjenjuje jedino ako ne postoje specifične odredbe prava Zajednice koje uređuju određene aspekte poslovne prakse, kao što su obveze informiranja i pravila o načinu na koji se informacija predstavlja potrošaču. Direktiva osigurava zaštitu potrošača kada ne postoji specifično sektorsko zakonodavstvo na razini Zajednice i sprečava da trgovci stvore pogrešni dojam o prirodi proizvoda. To je posebno važno za složene proizvode s visokom razinom rizika za potrošače, kao što su određeni proizvodi financijskih usluga. Posljedično, ova Direktiva nadopunjuje pravnu stečevinu Zajednice koja se primjenjuje na poslovnu praksu štetnu za gospodarske interese potrošača.

Direktiva je zbog svojeg općenitog područja primjene primjenjiva na brojne poslovne prakse koje su uređene i drugim općim ili sektorskim zakonodavstvom EU-a.

1.2.1. Povezanost s drugim zakonodavstvom EU-a

Članak 3. stavak 4. i uvodna izjava 10. ključni su dijelovi Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. U njima se pojašnjava da se Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi nadopunjuje ostalo zakonodavstvo EU-a („pravila Zajednice”) kojim se uređuju specifični aspekti nepoštenih poslovnih praksi. Stoga Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi djeluje poput „sigurnosne mreže” kojom se osigurava mogućnost zadržavanja zajedničkog visokog stupnja zaštite potrošača od nepoštenih poslovnih praksi u svim sektorima, među ostalim dopunjavanjem i ispunjavanjem praznina u drugom pravnim aktima EU-a.

Ako se sektorsko zakonodavstvo ili drugo pravo EU-a koje je na snazi i njegove odredbe preklapaju s odredbama Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, prednost imaju odgovarajuće odredbe lex specialis. U članku 3. stavku 4. Direktive pojašnjava se da „[u] slučaju proturječja između odredaba ove Direktive i drugih pravila Zajednice o specifičnim aspektima nepoštene poslovne prakse, pravila Zajednice imaju prednost i primjenjuju se na te specifičnosti”.

Članak 3. stavak 4. u vezi s uvodnom izjavom 10. znači da odredba prava EU-a ima prednost u odnosu na Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi ako su ispunjena sljedeća tri uvjeta:

— ima status prava EU-a;

— njome se uređuje specifičan aspekt poslovne prakse; i

— dolazi do proturječja između dviju odredaba ili se sadržaj odredbe drugog prava EU-a preklapa sa sadržajem relevantne odredbe Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, na primjer predmetno se postupanje detaljnije uređuje i/ili je odredba primjenjiva na određeni sektor (20).

Na primjer: člankom 12. Direktive o hipotekarnim kreditima (21) u načelu se zabranjuju prakse vezanja u kojima se ugovor o kreditu za hipoteku prodaje s drugim financijskim proizvodom i nije raspoloživ zasebno. Ta je zabrana sama po sebi proturječna Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi jer bi se prakse vezanja smatralo nepoštenima i prema Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi zabranilo tek nakon ocjene pojedinog slučaja. Njezin članak 12. ima prednost nad općim pravilima Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. Stoga su prakse vezanja u smislu članka 12. Direktive o hipotekarnim kreditima zabranjene.

Ako su ispunjena sva tri prethodno navedena uvjeta, Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi neće se primjenjivati na specifičan aspekt poslovne prakse koja je uređena, na primjer, sektorskim pravilom. Ipak, Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi ostaje relevantna za ocjenu drugih mogućih aspekata poslovne prakse koji nisu obuhvaćeni sektorskim odredbama kao što je, na primjer, agresivno ponašanje trgovca.

Na primjer: potrošač želi promijeniti pružatelja telekomunikacijskih usluga, no da bi to učinio, mora ispuniti određeni obrazac, što od njega zahtijeva njegov trenutačni pružatelj usluga. No taj obrazac nije dostupan na internetu, a pružatelj usluga ne odgovara na poruke e-pošte/telefonske pozive potrošača. Člankom 106. Europskog zakonika elektroničkih komunikacija (22) propisuje se da pri promjeni pružatelja pretplatnici mogu zadržati svoj telefonski broj, da se prenošenje brojeva obavlja u najkraćem mogućem roku i da se nikakve izravne pristojbe ne zaračunavaju krajnjim korisnicima. Člankom 106. stavkom 6. Europskog zakonika elektroničkih komunikacija propisuje se i da pružatelji usluga moraju surađivati u dobroj vjeri i ne smiju odgađati ili zloupotrebljavati postupak. Nacionalna regulatorna tijela odgovorna su za osiguravanje učinkovitosti i jednostavnosti postupka promjene pružatelja usluga za krajnjeg korisnika. Nadalje, prakse trgovaca pri promjeni pružatelja usluga mogu se ocijeniti na temelju članka 8. i članka 9. točke (d) Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, kojima se zabranjuju nerazmjerne neugovorne prepreke za promjenu pružatelja usluga kao agresivna poslovna praksa.

Iz toga slijedi da se primjena Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi općenito ne isključuje samo zato što je na snazi drugo zakonodavstvo EU-a kojim se uređuju specifični aspekti nepoštenih poslovnih praksi.

U predmetu Abcur (23) Sud je naveo da:

„(…) sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li se, u slučaju da se na lijekove za humanu primjenu […] primjenjuje Direktiva 2001/83, na prakse oglašavanja u vezi s tim lijekovima […] također primijeniti Direktiva 2005/29. (…) Kao što je Sud već utvrdio, Direktivu 2005/29 obilježava vrlo široko područje primjene ratione materiae koje se proteže na svu poslovnu praksu koja je u izravnoj vezi s promocijom, prodajom ili opskrbom proizvoda potrošačima. (…) (…) treba odgovoriti tako da čak i u slučaju da lijekovi za humanu primjenu, kao što su oni o kojima je riječ u glavnom postupku, ulaze u područje primjene Direktive 2001/83, na prakse oglašavanja u vezi s tim lijekovima […] također se može primijeniti Direktiva 2005/29, ukoliko su ispunjeni uvjeti za primjenu te direktive.”.

Stoga se Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi obično može komplementarno primjenjivati zajedno sa sektorskim pravilima EU-a jer specifičniji zahtjevi utvrđeni drugim pravilima EU-a obično doprinose općim zahtjevima utvrđenima u Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi. Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi obično se može primijeniti kako bi se trgovce spriječilo da informacije propisane sektorskim zakonodavstvom pružaju na zavaravajući ili agresivan način, osim ako je taj aspekt posebno uređen sektorskim pravilima.

Međudjelovanje s obvezama informiranja iz sektorskih instrumenata EU-a istaknuto je u predmetu Dyson protiv BSH (24). Predmet se odnosio na označivanje usisavača i može li nenavođenje konkretnih informacija o uvjetima ispitivanja, koje nisu propisane predmetnim sektorskim pravilima (25), predstavljati zavaravajuće izostavljanje. Sud je potvrdio da će u slučaju proturječja između Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi i sektorskog zakonodavstva prevladati potonje, što je u tom slučaju značilo da se informacije koje nisu obvezne na oznaci energetske učinkovitosti EU-a ne mogu smatrati „bitnim informacijama” i da se druge informacije ne mogu prikazati.

O međudjelovanju sa sektorskim pravilima raspravljalo se i u predmetu Mezina (26). Predmet se odnosio na zdravstvene tvrdnje navedene u pogledu prirodnih dodataka prehrani. Uredba (EZ) br. 1924/2006 Europskog parlamenta i Vijeća (27) o prehrambenim i zdravstvenim tvrdnjama koje se navode na hrani primjenjuje se na prehrambene i zdravstvene tvrdnje koje se navode u komercijalnim komunikacijama, bez obzira na to je li riječ o označivanju, predstavljanju ili oglašavanju hrane koja se kao takva isporučuje krajnjem potrošaču. U slučaju proturječja između odredaba Uredbe (EZ) br. 1924/2006 i Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, Uredba (EZ) br. 1924/2006 ima prednost kad je riječ o zdravstvenim tvrdnjama.

1.2.2. Informacije utvrđene u drugom pravu EU-a kao „bitne” informacije

Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi propisuje se da su zahtjevi u pogledu informiranja koji se odnose na komercijalne komunikacije i utvrđeni su drugim pravom Unije „bitni”.

Članak 7. stavak 5. 5. Zahtjevi u pogledu informiranja utvrđeni pravom Zajednice u području tržišnog komuniciranja, uključujući oglašavanje ili stavljanje proizvoda na tržište, čiji je netaksativni popis sadržan u Prilogu II., smatraju se bitnima .

Takvi zahtjevi u pogledu informiranja mogu se naći u različitim sektorskim zakonodavnim aktima EU-a. Na primjer:

— o okolišu (npr. Uredba o utvrđivanju okvira za označivanje energetske učinkovitosti (28) i povezane delegirane uredbe, Direktiva o ekološkom dizajnu (29) i povezane delegirane uredbe, Uredba o označivanju guma (30), Direktiva o ekonomičnosti potrošnje goriva (31));

— o financijskim uslugama (npr. Direktiva o tržištima financijskih instrumenata (32), Direktiva o platnim uslugama (33), Direktiva o potrošačkim kreditima (34), Direktiva o hipotekarnim kreditima (35), Direktiva o računima za plaćanje (36), Uredba o dokumentima s ključnim informacijama za PRIIP-ove (37));

— o zdravlju (npr. Direktiva 2001/83/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (38));

— o elektroničkim komunikacijskim uslugama (Europski zakonik elektroničkih komunikacija (39));

— o prijevozu (npr. Uredba o zračnom prijevozu (40), uredbe o pravima putnika (41));

— o području hrane (npr. Opća uredba o propisima o hrani (42), Uredba o informiranju potrošača o hrani (43)).

Ti će zahtjevi u pogledu informiranja često biti detaljniji od onih iz Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi.

U članku 7. stavku 5. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi pojašnjava se da se takvi zahtjevi u pogledu informiranja „smatraju bitnima”.

Na primjer: člankom 23. Uredbe o zračnom prijevozu zahtijeva se od svih zračnih prijevoznika, njihovih zastupnika ili drugih prodavača karata da pri ponudi karata za let raščlane konačnu cijenu po komponentama (npr. tarifa zračnog prijevoza, porezi, pristojbe u zračnoj luci te ostale pristojbe i naknade, kao što su one koje se odnose na sigurnost i gorivo). To su bitne informacije u smislu članka 7. stavka 5. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi.

Stoga se nedostavljanje takvih informacija može smatrati zavaravajućom poslovnom praksom u skladu s Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi podložno općem testu odluke o poslu, odnosno ako takvo izostavljanje navodi ili bi moglo navesti prosječnog potrošača da donese odluku o poslu koju inače ne bi donio. Pojam „bitnih informacija” u smislu Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi opisan je u odjeljku 2.9.1.

Uvodnom izjavom 15. predviđa se da države članice mogu zadržati postojeće ili dodati nove zahtjeve u vezi s informacijama u odnosu na ugovorno pravo ako je to dopušteno odredbama o minimalnom usklađivanju iz postojećih pravnih instrumenata EU-a.

Na primjer: države članice mogu uvesti dodatne predugovorne zahtjeve za prodaju u poslovnim prostorijama, koji podliježu odredbi o minimalnom usklađivanju iz članka 5. stavka 4. Direktive o pravima potrošača.

1.2.3. Međudjelovanje s Direktivom o pravima potrošača

Direktiva o pravima potrošača (44) primjenjuje se na sve ugovore između poslovnih subjekata i potrošača, osim u područjima koja su isključena iz njezina područja primjene, kao što su financijske i zdravstvene usluge. Njome se potpuno usklađuju zahtjevi u pogledu predugovornog informiranja za ugovore na daljinu (uključujući internetske ugovore) i ugovore sklopljene izvan poslovnih prostorija (odnosno ugovore koji se ne sklapaju u tradicionalnim trgovinama, za potpunu definiciju vidjeti članak 2. stavak 8. Direktive o pravima potrošača). Istodobno, kako je utvrđeno u članku 6. stavku 8. Direktive o pravima potrošača, Direktivom se ne sprečava države članice da uvedu dodatne zahtjeve u pogledu informiranja u skladu s Direktivom 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (45) o uslugama i Direktivom 2000/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (46) o elektroničkoj trgovini (za dodatne informacije vidjeti Smjernice o Direktivi o pravima potrošača, odjeljak 4.1.1. (47)). Kad je riječ o drugim ugovorima, posebno onima koji se sklapaju u tradicionalnim trgovinama (ugovori sklopljeni u poslovnim prostorijama), Direktiva omogućuje državama članicama da donesu ili zadrže dodatne zahtjeve u pogledu predugovornog informiranja (članak 5. stavak 4.). Direktivom o pravima potrošača uređuju se i određena ugovorna prava, posebno pravo odustajanja.

Zahtjevi u pogledu predugovornog informiranja iz Direktive o pravima potrošača detaljniji su od zahtjeva u pogledu informiranja iz članka 7. stavka 4. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi za pozive na kupnju. Poziv na kupnju u okviru Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi odnosi se i na informacije pružene u fazi stavljanja proizvoda na tržište (oglašavanje) i na one pružene prije sklapanja ugovora. U potonjem slučaju može doći do preklapanja zahtjeva u pogledu informiranja iz članka 7. stavka 4. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi i zahtjeva u pogledu predugovornog informiranja iz Direktive o pravima potrošača. Razlika između predugovornih informacija i poziva na kupnju dodatno je pojašnjena u odjeljku 2.9.5.

S obzirom na to da su zahtjevi u pogledu informiranja iz Direktive o pravima potrošača opširniji, usklađenost sa zahtjevima Direktive o pravima potrošača za predugovornu fazu trebala bi značiti i usklađenost s člankom 7. stavkom 4. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi kad je riječ o sadržaju informacija. Međutim, Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi i dalje će se primjenjivati za ocjenu zavaravajućih ili agresivnih poslovnih praksi trgovca, među ostalim u pogledu oblika i predstavljanja tih informacija potrošaču.

Drugi primjer komplementarnosti tih dvaju instrumenata odnosi se na posljedice „prodaje nenaručene robe ili nenaručenih usluga”, koja je zabranjena točkama 21. i 29. Priloga I. Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi. U članku 27. Direktive o pravima potrošača pojašnjava se da je u slučaju prodaje nenaručene robe ili nenaručenih usluga „[p]otrošač (…) oslobođen obveze osiguravanja bilo kakve naknade” te da se u takvim slučajevima „izostanak reakcije kupca (…) ne smatra (…) pristankom”.

Sud je dodatno protumačio pojam prodaje nenaručene robe ili nenaručenih usluga. Pojasnio je da je, s obzirom na to da se Direktivom o pravima potrošača i Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi ne uređuje sklapanje ugovora, na nacionalnim sudovima da ocijene, u skladu s nacionalnim zakonodavstvom, može li se smatrati da je ugovor sklopljen, na primjer, između društva za opskrbu vodom i potrošača bez izričitog pristanka potonjeg (48).

U tom kontekstu Sud je pojasnio i da se točka 29. Priloga I. ne odnosi na poslovnu praksu društva za opskrbu pitkom vodom koje održava priključak na javnu vodoopskrbnu mrežu pri useljenju potrošača u stan u kojem je netko prethodno stanovao kad taj potrošač ne može odabrati pružatelja te usluge, a potonji naplaćuje transparentne i nediskriminirajuće tarife koje pokrivaju troškove prema potrošnji vode i potrošač zna da je navedeni stan priključen na javnu vodoopskrbnu mrežu i da se opskrba vodom plaća (49).

Sud je nadalje pojasnio da članak 27. Direktive o pravima potrošača u vezi s člankom 5. stavcima 1. i 5. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi nije u suprotnosti s nacionalnim propisom kojim se od vlasnika stana u zgradi u suvlasništvu priključenoj na mrežu centraliziranog grijanja zahtijeva da doprinesu troškovima potrošnje toplinske energije zajedničkih dijelova i unutarnjih instalacija zgrade iako nisu pojedinačno zatražili isporuku te toplinske energije i ne upotrebljavaju je u svojem stanu jer je ugovor sklopljen na zahtjev većine vlasnika (50).

1.2.4. Međudjelovanje s Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima

Direktiva o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (51) primjenjuje se na sve ugovore između poslovnih subjekata i potrošača o kojima se nisu unaprijed vodili pojedinačni pregovori (npr. unaprijed formulirane standardne odredbe). Ugovorne odredbe mogu se smatrati nepoštenima na temelju opće zabrane (52), indikativnog popisa potencijalno nepoštenih odredaba (53) ili obveze transparentnog sastavljanja odredaba, odnosno jasnim i razumljivim jezikom (54). Za razliku od Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, kojom se ne dovodi u pitanje ugovorno pravo i ne predviđa ništavost ugovora koji proizlaze iz nepoštenih poslovnih praksi, povrede Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima imaju ugovorne posljedice jer u skladu s člankom 6. stavkom 1. te direktive, nepošteni uvjeti u potrošačkim ugovorima ne smiju biti „obvezujuć[i] za potrošača” (55).

Odnos nepoštenih uvjeta u ugovorima i nepoštene poslovne prakse

Direktiva o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima primjenjuje se na ugovore između poslovnih subjekata i potrošača u svim sektorima gospodarske djelatnosti, što znači da se može primjenjivati usporedno s drugim odredbama prava EU-a, uključujući druga pravila o zaštiti potrošača, kao što je Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi.

Sud je pojasnio određene elemente odnosa između tih dviju direktiva u predmetu Pereničová i Perenič, koji se odnosio na ugovor o kreditu u kojem je navedena efektivna kamatna stopa bila niža od stvarne stope (56).

Sud je zaključio da su takve pogrešne informacije o ukupnoj cijeni kredita navedene u ugovornim odredbama „zavaravajuće” u smislu Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi ako navedu ili bi mogle navesti prosječnog potrošača da donese odluku o poslu koju inače ne bi donio.

Činjenica da je trgovac pribjegao takvoj nepoštenoj poslovnoj praksi jedan je od elemenata koje treba uzeti u obzir pri ocjeni nepoštenosti ugovornih odredaba u skladu s Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (57). Konkretno, s pomoću tog elementa može se utvrditi stvara li ugovorna odredba koja se na njemu temelji „znatniju neravnotežu” u pravima i obvezama koji proizlaze iz ugovora, na štetu potrošača, u skladu s člankom 3. stavkom 1. i člankom 4. stavkom 1. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima. Slično tome, taj bi element mogao biti relevantan za ocjenu transparentnosti ugovorne odredbe u skladu s člankom 4. stavkom 2. i člankom 5. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (58). Istodobno, utvrđivanje činjenice da je trgovac pribjegao nepoštenoj poslovnoj praksi ne utječe izravno na valjanost ugovora u skladu s člankom 6. stavkom 1. te direktive, ne dovodeći u pitanje nacionalna pravila prema kojima je ugovor sklopljen na temelju nepoštenih poslovnih praksi ništavan u cijelosti (59).

Sud se nije izravno izjasnio o tome treba li, suprotno tome, upotrebu nepoštenih ugovornih odredaba na temelju Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima smatrati nepoštenom poslovnom praksom u skladu s Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi. No može se tvrditi da upotreba takvih nepoštenih uvjeta u ugovorima, koji nisu pravno obvezujući za potrošača, u nekim slučajevima može biti relevantna za utvrđivanje nepoštene poslovne prakse. Konkretno, to može biti znak zavaravajuće radnje u skladu s člankom 6. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi ako su njezina posljedica lažne informacije ili dovođenje prosječnog potrošača u zabludu u pogledu prava i obveza ugovornih stranaka. Osim toga, pri ocjenjivanju transparentnosti bitnih informacija i postojanja zavaravajućeg izostavljanja u skladu s člankom 7. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi trebalo bi uzeti u obzir upotrebu netransparentnih ugovornih odredaba koje nisu jasno i razumljivo sročene kako je utvrđeno u članku 4. stavku 2. i članku 5. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (60). Nadalje, upotreba nepoštenih uvjeta u ugovorima mogla bi ukazivati na to da trgovac nije ispunio zahtjeve u pogledu profesionalne pažnje iz članka 5. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi.

Tijela za zaštitu potrošača u samo nekoliko država članica imaju posebne ovlasti u području ugovornih odredaba da zabrane upotrebu standardnih ugovornih odredaba o kojima nisu vođeni pregovori i koje smatraju nepoštenima, bez pokretanja sudskog postupka protiv trgovca (61).

Ocjena po službenoj dužnosti

Sud je dosljedno smatrao da je obveza nacionalnih sudova po službenoj dužnosti ocijeniti nepoštene uvjete u ugovorima (62), odnosno čak i ako potrošač ne postavi pitanje nepoštenosti ugovornih odredaba. Obveza proizlazi iz članka 6. stavka 1. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, kojim se propisuje da nepošteni uvjeti nisu obvezujući za potrošača, kao i iz načela djelotvornosti, kojim se zahtijeva da se nacionalnim provedbenim mjerama ne smije u praksi onemogućiti ili pretjerano otežati ostvarivanje prava koja su potrošačima dodijeljena pravom Unije (63). Zahtjev za kontrolu po službenoj dužnosti opravdan je stajalištem da se sustav zaštite uspostavljen Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima temelji na ideji da se s obzirom na pregovaračku snagu i razinu znanja potrošač nalazi u slabijem položaju u odnosu na trgovca, što dovodi do toga da potrošač pristaje na uvjete koje je trgovac unaprijed sastavio, a da pritom ne može utjecati na sadržaj tih uvjeta (64). Stoga postoji stvarna opasnost da se potrošači, ponajprije zbog neinformiranosti, neće pozvati na pravno pravilo čija je svrha zaštita potrošača.

Sud je u predmetu Bankia (65) podsjetio da nacionalni sud koji ocjenjuje poštenost ugovornih odredaba s obzirom na Direktivu o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, među ostalim po službenoj dužnosti, može u okviru tog preispitivanja ocijeniti nepoštenost poslovne prakse na kojoj se taj ugovor temeljio (66).

S druge strane, Sud je presudio da u drugim predmetima nacionalni sudovi nisu obvezni po službenoj dužnosti ocijeniti jesu li određeni ugovor ili bilo koja od njegovih odredaba sklopljeni pod utjecajem nepoštene poslovne prakse (67). Konkretno, Sud je utvrdio da u postupku hipotekarne ovrhe nije potrebno da nacionalni sudovi mogu preispitati je li ovršni naslov u suprotnosti s Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi jer se njome ne određuje takva obveza nacionalnim sudovima.

To je tumačenje opravdano činjenicom da Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi nisu predviđene ugovorne posljedice za razliku od članka 6. stavka 1. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima. Nadalje, Sud je objasnio da Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi, posebno njezin članak 11., ne sadržava zahtjeve slične članku 7. stavku 1. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, kojem se protivi nacionalno zakonodavstvo kojim se ne predviđa mogućnost privremenih mjera u ovršnim postupcima. Ako ne bi postojala privremena pravna zaštita, pravna sredstva dostupna potrošačima na temelju Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima bila bi ograničena samo na naknadnu zaštitu isključivo kompenzacijske prirode ako se ovrha provede prije presude suda kojom se utvrđuje nepoštenost ugovorne odredbe na kojoj se temelji hipoteka i poništava ovršni postupak (68).

Međutim, Direktivom (EU) 2019/2161 o boljem izvršavanju i modernizaciji pravila Unije o zaštiti potrošača uvode se pojedinačna pravna sredstva za žrtve povreda odredaba Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi u novom članku 11.a Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, koji se primjenjuje od 28. svibnja 2022. U skladu s tom novom odredbom potrošači koji su pretrpjeli štetu zbog nepoštenih poslovnih praksi trebali bi imati pristup proporcionalnim i učinkovitim pravnim sredstvima, uključujući naknadu štete koju je pretrpio potrošač i, gdje je primjenjivo, sniženje cijene ili raskid ugovora (za dodatne informacije vidjeti odjeljak 1.4.). Dodavanje te jasne i nedvosmislene nove odredbe može dovesti do proširenja zahtjeva kontrole po službenoj dužnosti na nepoštene poslovne prakse u skladu s Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi (što treba potvrditi Sud).

1.2.5. Međudjelovanje s Direktivom o isticanju cijena

Direktivom 98/6/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (69) o isticanju cijena od trgovaca se zahtijeva da navedu prodajnu cijenu i jediničnu cijenu (cijena po jedinici mjere) robe kako bi se potrošačima olakšala usporedba cijena. Nadalje, Direktivom (EU) 2019/2161 u Direktivu o isticanju cijena dodana su posebna pravila o „sniženjima cijena”.

Kad je riječ o međudjelovanju Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi i zahtjeva Direktive o isticanju cijena u pogledu navođenja prodajne cijene, Sud je u presudi Citroën (točke od 44. do 46.) pojasnio da se Direktivom o isticanju cijena uređuju specifični aspekti nepoštenih poslovnih praksi u odnosima između poslovnih subjekata i potrošača u smislu članka 3. stavka 4. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, odnosno oni koji se odnose na isticanje prodajne cijene robe u prodajnim ponudama i oglašavanju (70). Stoga se ne primjenjuje Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi (članak 7. stavak 4. točka (c)) već Direktiva o isticanju cijena „s obzirom na to da je aspekt poslovne prakse koji se odnosi na prodajnu cijenu navedenu u oglasu, kao što je onaj u glavnom postupku, uređen Direktivom 98/6”.

U tom je predmetu relevantan aspekt bio propust trgovca da kao prodajnu cijenu navede konačnu cijenu, odnosno cijenu koja je uključivala dodatne obvezne troškove koji su bili zasebno navedeni u oglasu za automobil. Stoga se člankom 2. Direktive o isticanju cijena, u kojem se prodajna cijena definira kao konačna cijena robe, uključujući PDV i sve druge poreze, ne sprečava primjena drugih zahtjeva iz članka 7. stavka 4. točke (c) Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi koji nisu njime uređeni. Trgovci posebno moraju ispuniti zahtjev Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi da poziv na kupnju mora uključivati i informacije o mogućim dodatnim troškovima ako ih nije moguće razumno unaprijed izračunati.

Izmjenama Direktive o isticanju cijena koje su uvedene Direktivom (EU) 2019/2161 od država članica zahtijeva se da donesu posebna pravila o sniženjima cijena (71). U skladu s člankom 6.a trgovac koji najavljuje „sniženje cijene” mora navesti „prethodnu cijenu”, koja se definira kao najniža cijena koju je taj trgovac naplaćivao u prethodnom razdoblju od najmanje 30 dana.

Analogijom sa zaključcima Suda u predmetu Citroën posebna pravila Direktive o isticanju cijena o sniženjima cijena trebala bi imati prednost u odnosu na Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi u pogledu aspekata sniženja cijene koji su uređeni tim posebnim pravilima, odnosno definiranja i isticanja „prethodne” cijene pri najavi sniženja cijene. Međutim, Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi i dalje se primjenjuje na druge aspekte sniženja cijena, posebno članak 6. stavak 1. točka (d) o zavaravajućim tvrdnjama o postojanju cjenovne prednosti. Mogla bi se na primjer primjenjivati na različite zavaravajuće aspekte praksi sniženja cijena, kao što su:

— preduga razdoblja na koja se odnose najave sniženja cijena u usporedbi s razdobljima u kojima se roba prodaje po „punoj” cijeni;

— oglašavanje na primjer promidžbe „popusta do 70 %” kad je cijena samo nekoliko artikala snižena za 70 %, dok se na ostatak primjenjuje manji postotak sniženja.

Na temelju pojedinačne ocjene svakog slučaja moglo bi se utvrditi da se takvim praksama povređuje Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi (članak 6. stavak 1. točka (d)), neovisno o činjenici da je trgovac ispunio zahtjeve iz Direktive o isticanju cijena u pogledu definiranja i isticanja „prethodne” cijene. S druge strane, moglo bi se utvrditi da je trgovac za kojeg je utvrđeno da je povrijedio pravila o sniženjima cijena iz Direktive o isticanju cijena, odnosno definiranje i prikazivanje „prethodne cijene”, povrijedio i Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi.

Nadalje, Direktiva o isticanju cijena primjenjuje se samo na materijalnu robu, a ne na usluge i digitalni sadržaj te su stoga opća pravila Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi i dalje u potpunosti primjenjiva na prakse sniženja cijena tih drugih proizvoda.

Naposljetku, s obzirom na to da se Direktiva o isticanju cijena primjenjuje samo na „sniženja cijena” kako su u njoj posebno definirana, Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi ostaje u potpunosti primjenjiva na i njome se uređuju druge vrste praksi kojima se promiču cjenovne prednosti, kao što su usporedbe s drugim cijenama, kombinirane ili vezane uvjetne ponude i programi vjernosti (vidjeti odjeljak 2.8.2.). Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi primjenjuje se i na cijene prilagođene potrebama potrošača (vidjeti odjeljak 4.2.8.).

1.2.6. Međudjelovanje s Direktivom o zavaravajućem i komparativnom oglašavanju

Direktivom o zavaravajućem i komparativnom oglašavanju (72) obuhvaćeni su odnosi među poslovnim subjektima. No na temelju njezinih pravila o komparativnom oglašavanju i dalje se može općenito ocijeniti, uzimajući u obzir potpuno usklađene kriterije, je li komparativno oglašavanje zakonito i u poslovima između poslovnih subjekata i potrošača (73).

U skladu s člankom 6. stavkom 2. točkom (a) Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi zavaravajuća je praksa ona koja, među ostalim komparativnim oglašavanjem, dovodi do zabune s proizvodima, zaštitnim znakovima, zaštićenim imenima ili drugim razlikovnim znakovima konkurenta na tržištu. Istodobno, na temelju članka 4. točke (a) Direktive o zavaravajućem i komparativnom oglašavanju komparativno oglašavanje nije dopušteno ako je zavaravajuće u smislu članaka 6. i 7. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi.

Stoga se u tim dvjema direktivama nalaze međusobna upućivanja jedne na drugu. Budući da se odnose i na poslove između poslovnih subjekata i potrošača i poslove između poslovnih subjekata, uvjeti za ocjenu zakonitosti komparativnog oglašavanja utvrđeni u članku 4. Direktive o zavaravajućem i komparativnom oglašavanju prilično su široki te uključuju i određene aspekte nepoštenog tržišnog natjecanja (npr. ocrnjivanje zaštitnih znakova). Stoga će se Direktivom o zavaravajućem i komparativnom oglašavanju ili omogućiti uvjeti za takvu ocjenu u skladu s Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi za poslove između poslovnih subjekata i potrošača ili utvrditi dodatni zahtjevi relevantni za trgovce, uglavnom konkurente, u poslovima između poslovnih subjekata.

Kad je riječ o državama članicama koje su proširile primjenu svih ili dijela odredaba sadržanih u Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi na poslove između poslovnih subjekata, odredbe Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, kako su prenesene u nacionalno zakonodavstvo, u praksi će zamijeniti relevantne odredbe Direktive o zavaravajućem i komparativnom oglašavanju u odnosima među poslovnim subjektima. Važno je napomenuti da su neke zemlje donijele posebna pravila za poslove između poslovnih subjekata.

Sud je ispitao međudjelovanje Direktive o zavaravajućem i komparativnom oglašavanju i Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi u predmetu Carrefour (74), koji se odnosio na komparativno oglašavanje koje može biti zavaravajuće na temelju članka 7. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. Praksa se odnosila na oglašavanje u kojem se uspoređuju cijene proizvoda koji se prodaju u trgovinama različitih veličina ili vrsta kad su te trgovine dio maloprodajnih lanaca od kojih svaki obuhvaća niz trgovina različitih veličina ili vrsta (npr. hipermarketi i supermarketi) i kad oglašivač uspoređuje cijene koje se naplaćuju u trgovinama njegova maloprodajnog lanca koje su po veličini ili vrsti veće s cijenama istaknutima u trgovinama konkurentskih maloprodajnih lanaca koje su po veličini ili vrsti manje. Sud je smatrao da bi takva praksa oglašavanja mogla biti nezakonita u smislu članka 4. točaka (a) i (c) Direktive o zavaravajućem i komparativnom oglašavanju u vezi s člankom 7. stavcima od 1. do 3. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, osim ako su potrošači jasno i u samom oglasu obaviješteni da se uspoređuju cijene koje se naplaćuju u trgovinama maloprodajnog lanca oglašivača koje su po veličini ili vrsti veće s cijenama koje su istaknute u trgovinama konkurentskih maloprodajnih lanaca koje su po veličini ili vrsti manje (75).

1.2.7. Međudjelovanje s Direktivom o uslugama

Za razliku od sektorskog zakonodavstva, Direktiva o uslugama (76) ima široko područje primjene. Primjenjuje se na općenite usluge kako su definirane u Ugovoru o funkcioniranju Europske unije, uz određene iznimke. Stoga ne može biti lex specialis u odnosu na Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi u smislu članka 3. stavka 4.

Prema tome, zahtjevi u pogledu informiranja iz članka 22. Direktive o uslugama primjenjuju se samo uz informacije potrebne za pozive na kupnju u skladu s člankom 7. stavkom 4. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi.

1.2.8. Međudjelovanje s Direktivom o elektroničkoj trgovini

Direktiva o elektroničkoj trgovini (77) primjenjuje se na usluge informacijskog društva, koje će obično uključivati usluge koje pružaju operatori internetskih stranica i platformi kojima se potrošačima omogućuje da kupe robu ili uslugu.

Člankom 5. Direktive o elektroničkoj trgovini utvrđuju se opći zahtjevi u pogledu informiranja za pružatelje usluga, dok se člankom 6. utvrđuju informacije koje se pružaju u komercijalnim komunikacijama. Zahtjevi u pogledu informiranja iz tih dvaju članaka minimalni su zahtjevi.

Člankom 6. od država članica posebno se zahtijeva da osiguraju da trgovci jasno naznače promotivne ponude, kao što su popusti, nagrade i pokloni, ako su dopušteni u državama članicama u kojima pružatelj usluga ima poslovni nastan, te uvjete sudjelovanja u takvim promotivnim ponudama.

Komisija je 15. prosinca 2020. objavila prijedloge za Akt o digitalnim uslugama (78) i Akt o digitalnim tržištima (79). Cilj je Akta o digitalnim uslugama ažurirati i proširiti pravila o elektroničkoj trgovini i platformama u EU-u, dok se Aktom o digitalnim tržištima nastoje uvesti dodatne obveze za određene usluge kojima upravljaju takozvani nadzornici pristupa (80).

1.2.9. Međudjelovanje s Direktivom o audiovizualnim medijskim uslugama

Direktiva o audiovizualnim medijskim uslugama (81) primjenjuje se na linearne i nelinearne audiovizualne medijske usluge (odnosno televizijsko emitiranje i audiovizualne medijske usluge na zahtjev), koje mogu uključivati audiovizualne komercijalne komunikacije kojima se izravno ili neizravno promiče roba ili usluge (npr. televizijsko oglašavanje, pokroviteljstvo, teletrgovina ili plasman proizvoda).

Člankom 5. Direktive o audiovizualnim medijskim uslugama utvrđuju se opći zahtjevi u pogledu informiranja za pružatelje usluga, dok se člankom 9. utvrđuju zahtjevi koje moraju ispunjavati sve audiovizualne komercijalne komunikacije. Člancima 10. i 11. utvrđuju se uvjeti koje moraju ispuniti pokroviteljstvo i plasman proizvoda u audiovizualnim medijskim uslugama. Direktivom o audiovizualnim medijskim uslugama predviđaju se i drugi stroži kriteriji koji se primjenjuju samo na televizijsko oglašavanje i teletrgovinu (poglavlje VII. o televizijskom oglašavanju i teletrgovini).

Revizijom Direktive iz 2018. (82) neka od tih pravila proširena su na platforme za razmjenu videozapisa (članak 28.b). One sad moraju ispunjavati zahtjeve iz članka 9. stavka 1. u pogledu audiovizualnih komercijalnih komunikacija koje same stavljaju na tržište, prodaju ili uređuju te poduzeti odgovarajuće mjere kako bi osigurale usklađenost audiovizualnih komercijalnih komunikacija koje same ne stavljaju na tržište, ne prodaju niti uređuju. Revizijom Direktive obuhvaćeni su i zahtjevi za objavljivanje audiovizualnih komercijalnih komunikacija na platformama za razmjenu videozapisa. Komisija je donijela Smjernice (83) o praktičnoj primjeni definicije usluge platforme za razmjenu videozapisa.

Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi primjenjuje se na nepoštene poslovne prakse u području audiovizualnih medijskih usluga, kao što su zavaravajuće i agresivne prakse, ako nisu obuhvaćene prethodno navedenim odredbama.

1.2.10. Međudjelovanje s Općom uredbom o zaštiti podataka i Direktivom o privatnosti i elektroničkim komunikacijama

Poštovanje privatnog i obiteljskog života te zaštita osobnih podataka temeljna su prava u skladu s člancima 7. i 8. Povelje Europske unije o temeljnim pravima. U skladu s člankom 7. svatko ima pravo na poštovanje svojeg privatnog i obiteljskog života, doma i komuniciranja. Kad je riječ o zaštiti osobnih podataka, članak 8. stavak 2. Povelje sadržava ključna načela zaštite podataka (poštena obrada, suglasnost ili legitiman cilj propisan zakonom, pravo na pristup i ispravljanje). Člankom 8. stavkom 3. Povelje zahtijeva se da poštovanje pravila o zaštiti podataka podliježe nadzoru neovisnog tijela (84).

Općom uredbom o zaštititi podataka (85) uređuju se zaštita osobnih podataka i slobodno kretanje takvih podataka. Pravila o zaštiti podataka provode nacionalna nadzorna tijela i nacionalni sudovi. Opća uredba o zaštiti podataka primjenjuje se na obradu „osobnih podataka”. Osobni podaci znači svi podaci koji se odnose na pojedinca čiji je identitet utvrđen ili se može utvrditi („ispitanik”). Pojedinac čiji se identitet može utvrditi osoba je koja se može identificirati izravno ili neizravno, posebno uz pomoć identifikacijskog broja ili jednog ili više čimbenika svojstvenih za fizički, fiziološki, genetski, mentalni, ekonomski, kulturni ili socijalni identitet tog pojedinca.

Obrada osobnih podataka, uključujući njihovo prikupljanje i pohranu, mora biti poštena i zakonita. Jedan je od aspekata poštene obrade pružanje relevantnih informacija ispitaniku, među ostalim o svrhama te obrade, uzimajući u obzir posebne okolnosti u kojima se podaci prikupljaju. Za poštenu i zakonitu obradu osobnih podataka važno je da se poštuju načela zaštite podataka i da se svaka aktivnost obrade provodi na temelju najmanje jednog od šest razloga za zakonitu obradu (vidjeti članak 6. stavak 1. Opće uredbe o zaštiti podataka). Jedan je od tih razloga privola pojedinca. Drugi je kad voditelj obrade ima pravnu obvezu obrade podataka koja je propisana pravom Unije ili države članice (npr. obveza poznavanja klijenta).

Direktivom o privatnosti i elektroničkim komunikacijama (86) pojašnjava se i nadopunjuje Opća uredba o zaštiti podataka u pogledu obrade osobnih podataka u području elektroničkih komunikacija jer se njome olakšavaju slobodno kretanje takvih podataka te elektroničke komunikacijske opreme i usluga. Posebno se člankom 5. stavkom 3. Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama zahtijeva pristanak korisnika kad se upotrebljavaju kolačići ili drugi oblici pristupa informacijama i pohrane informacija na uređaju pojedinca (npr. tablet ili pametni telefon), osim ako je takvo pohranjivanje ili pristup nužan za prijenos komunikacije ili za pružanje usluge informacijskog društva koju je korisnik izričito zatražio.

Poslovne strukture temeljene na podacima počinju prevladavati na internetu. Prije svega, internetske platforme analiziraju, obrađuju i prodaju podatke povezane s preferencijama potrošača i drugim sadržajem koji stvaraju korisnici. Zajedno s oglašavanjem to često predstavlja njihove glavne izvore prihoda. Prikupljanje i obrada osobnih podataka u tim situacijama moraju biti u skladu s prethodno navedenim pravnim zahtjevima iz Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama i Opće uredbe o zaštiti podataka.

Povrijedi li trgovac Opću uredbu o zaštiti podataka ili Direktivu o privatnosti i elektroničkim komunikacijama, to samo po sebi neće uvijek značiti da je i praksa u suprotnosti s Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi. No takve povrede pravila o privatnosti i zaštiti podataka trebalo bi uzeti u obzir pri ocjeni sveukupne nepoštenosti poslovne prakse na temelju Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, posebno ako trgovac obrađuje podatke potrošača u suprotnosti sa zahtjevima u pogledu privatnosti i zaštite podataka, odnosno za potrebe izravnog stavljanja proizvoda na tržište ili bilo koje druge komercijalne svrhe, kao što su izrada profila, personalizacija cijena ili aplikacije za velike količine podataka.

Sa stajališta Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, prvo pitanje koje je potrebno razmotriti odnosi se na transparentnost poslovne prakse. U skladu s člancima 6. i 7. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi trgovci ne bi smjeli zavaravati potrošače u pogledu aspekata koji bi mogli utjecati na njihove odluke o poslu. Konkretno, člankom 7. stavkom 2. i točkom 22. Priloga I. trgovce se sprečava da skrivaju poslovnu namjeru svoje poslovne prakse. Vidjeti i odjeljak 3.4. o upotrebi tvrdnje „besplatno” pri opisivanju digitalnih proizvoda, što bi mogla biti povreda točke 20. Priloga I.

Nadalje, zahtjevi u pogledu informiranja iz Opće uredbe o zaštiti podataka i Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama mogu se smatrati bitnim informacijama u skladu s člankom 7. stavkom 5. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. Osobni podaci, preferencije potrošača i drugi sadržaj koji stvaraju korisnici imaju gospodarsku vrijednost i često se stavljaju na raspolaganje trećim stranama. Stoga, u skladu s člankom 7. stavkom 2. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi i točkom 22. Priloga I. toj direktivi, ako trgovac ne obavijesti potrošača da će se dostavljeni podaci upotrebljavati u komercijalne svrhe, to bi se moglo smatrati zavaravajućim izostavljanjem bitnih informacija te povredom transparentnosti i drugih zahtjeva iz članaka od 12. do 14. Opće uredbe o zaštiti podataka.

1.2.11. Međudjelovanje s člancima 101. i 102. UFEU-a (pravila EU-a o tržišnom natjecanju)

Uredbom Vijeća (EZ) br. 1/2003 (87) utvrđuje se pravni okvir za provedbu pravila o tržišnom natjecanju utvrđenih u člancima 101. i 102. UFEU-a. Tim se člancima ne dovodi u pitanje Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi.

Člankom 101. stavkom 1. UFEU-a u određenim se okolnostima zabranjuju sporazumi između poduzetnika, odluke udruženja poduzetnika i usklađeno djelovanje, kao što je utvrđivanje kupovnih ili prodajnih cijena ili drugih trgovinskih uvjeta, čiji su cilj ili posljedica sprečavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja u EU-u.

Člankom 102. UFEU-a u određenim se okolnostima zabranjuje zlouporaba vladajućeg položaja jednog poduzetnika ili više njih. Takva bi se zlouporaba na primjer mogla sastojati od primjene nejednakih uvjeta na istovrsne poslove s ostalim trgovinskim partnerima, čime ih se stavlja u nepovoljan položaj u odnosu na konkurenciju, ili neposrednog ili posrednog određivanja nepravednih kupovnih ili prodajnih cijena.

Činjenica da se određenim postupanjem povređuje članak 101. ili 102. UFEU-a ne znači automatski da je ono i nepošteno na temelju Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi (ili obrnuto). No povredu pravila o tržišnom natjecanju trebalo bi uzeti u obzir pri ocjeni nepoštenosti poslovnih praksi u skladu s Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi ako se može smatrati da su protivne općoj odredbi članka 5. stavka 2. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi koja se odnosi na „stručnu pažnju”.

1.2.12. Međudjelovanje s Poveljom Europske unije o temeljnim pravima

U skladu s člankom 51. stavkom 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima ona se primjenjuje na države članice kad provode pravo Unije, što znači da se primjenjuje i kad provode odredbe Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. Povelja među ostalim sadržava odredbe o zaštiti osobnih podataka (članak 8.), pravima djeteta (članak 24.), zaštiti potrošača (članak 38.) i pravu na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje (članak 47.).

Sud je istaknuo važnost članka 47. Povelje o pristupu pravosuđu u pogledu pravnih lijekova dostupnih potrošačima u vezi s pravima potrošača dodijeljenima na temelju direktiva EU-a. Načelo djelotvornosti, kako na njega upućuje Sud, znači da se nacionalnim postupovnim pravilima ne smije u praksi onemogućiti ili pretjerano otežati ostvarivanje prava potrošača koja su im dodijeljena pravom EU-a (88).

1.2.13. Međudjelovanje s člancima od 34. do 36. UFEU-a

Nacionalna mjera u području u kojem je provedeno iscrpno usklađivanje na razini EU-a mora se ocijeniti uzimajući u obzir odredbe te mjere za usklađivanje, a ne odredbe Ugovora o funkcioniranju Europske unije (UFEU) (89). Stoga bi nacionalnu mjeru obuhvaćenu područjem primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi (razmatrano u odjeljcima 1.1. i 1.2.) trebalo ocijeniti u odnosu na Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi, a ne u odnosu na UFEU.

Nacionalne mjere koje nisu obuhvaćene ni područjem primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi ni bilo kojim drugim instrumentom sekundarnog prava EU-a za usklađivanje potrebno je ocijeniti u odnosu na članke od 34. do 36. UFEU-a. Zabranom mjera koje imaju učinak jednakovrijedan količinskim ograničenjima utvrđenima u članku 34. UFEU-a obuhvaćena su sva pravila trgovanja koja provode države članice i kojima se može izravno ili neizravno, stvarno ili potencijalno, ometati trgovinu unutar Unije (90). Vidjeti i Obavijest Komisije, Vodič za članke od 34. do 36. UFEU-a za dodatne smjernice o primjeni tih odredaba (91).

Sud se opširno bavio pitanjem kad nacionalno pravilo može ometati trgovinu unutar Unije. Sud je posebno u predmetu Keck (92) smatrao da se nacionalnim odredbama kojima se ograničavaju ili zabranjuju određeni načini prodaje ne ometa izravno ili neizravno, stvarno ili potencijalno, trgovinu među državama članicama sve dok se, kao prvo, te odredbe primjenjuju na sve relevantne trgovce koji djeluju na području države članice i, kao drugo, na isti način, na pravnoj i činjeničnoj razini, utječu na stavljanje na tržište domaćih proizvoda i proizvoda iz drugih država članica (93). Sud u popis načina prodaje uključuje mjere u pogledu uvjeta i načina stavljanja proizvoda na tržište (94), mjere u pogledu vremena prodaje robe (95), mjere u pogledu mjesta prodaje robe ili ograničenja u odnosu na to tko može prodavati robu (96) i mjere u pogledu kontrole cijena (97).

Neki od primjera načina prodaje navedeni u sudskoj praksi Suda, posebno nacionalne odredbe kojima se uređuju uvjeti i načini stavljanja proizvoda na tržište, bili bi obuhvaćeni područjem primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi ako se odnose na poslovnu praksu poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču i namijenjeni su zaštiti gospodarskih interesa potrošača.

Brojne poslovne prakse koje nisu obuhvaćene područjem primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi ili drugim sekundarnim pravom EU-a moglo bi se smatrati načinima prodaje u skladu s predmetom Keck. Takvi načini prodaje obuhvaćeni su područjem primjene članka 34. UFEU-a ako se njima na pravnoj i činjeničnoj razini uvodi diskriminacija na osnovi podrijetla proizvoda. Do diskriminacije na pravnoj osnovi dolazi kad su mjere očito diskriminacijske, dok je diskriminacija na činjeničnoj osnovi složenija. Takve je mjere potrebno ocijeniti u svakom pojedinom slučaju.

Ako se mjerom ili nacionalnom praksom krši članak 34. UFEU-a, u načelu je moguće opravdati tu povredu na temelju članka 36. UFEU-a ili na temelju jednog od važnih razloga u općem interesu koje priznaje Sud. Opravdanost ograničenja slobodnog kretanja robe na temelju jednog od tih razloga moraju dokazati nacionalna tijela (98). Osim toga, država članica mora dokazati da je njezino zakonodavstvo potrebno za učinkovitu zaštitu javnih interesa na koje se poziva (99).

Kako bi bile dopustive, te odredbe moraju biti proporcionalne cilju koji se nastoji ostvariti, a cilj se ne smije moći ostvariti mjerama kojima se manje ometa trgovinu unutar EU-a (100). Nedavno je Sud smatrao da je „za utvrđivanje proporcionalnosti predmetnog ograničenja važno […] provjeriti i prelaze li mjere koje su u tom kontekstu provedene ono što je potrebno za ostvarivanje legitimnog cilja koji se nastoji ostvariti. Drugim riječima, potrebno je utvrditi postoje li alternativne mjere kojima bi se isto tako mogao ostvariti taj cilj, a istodobno imaju manje ograničavajući učinak na trgovinu unutar Zajednice” (101). Nadalje, Sud je smatrao da bi „trebalo […] imati na umu činjenicu da se u tom kontekstu može smatrati da je ograničavajuća mjera u skladu sa zahtjevima prava Europske unije samo ako stvarno odražava brigu za osiguravanjem postizanja željenog cilja na dosljedan i sustavan način” (102).

1.2.14. Međudjelovanje s Uredbom o odnosima platformi i poslovnih subjekata

Uredbom o odnosima platformi i poslovnih subjekata (103) utvrđuju se pravila kojima se jamči da poslovni korisnici usluga internetskog posredovanja i korporativni korisnici internetskih stranica u odnosu na internetske tražilice uživaju prikladnu transparentnost, pravednost i mogućnosti djelotvorne pravne zaštite. Zahtjevi transparentnosti iz Uredbe o odnosima platformi i poslovnih subjekata obuhvaćaju rangiranje rezultata pretraživanja (članak 5.).

Komisija je objavila smjernice o transparentnosti rangiranja kojima se nastoji olakšati usklađenost pružatelja usluga internetskog posredovanja i pružatelja internetskih tražilica sa zahtjevima (104).

Sličan zahtjev u pogledu transparentnosti rangiranja u području odnosa između poslovnih subjekata i potrošača uveden je Direktivom (EU) 2019/2161, kojom je u Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi dodana nova točka 4.a u članku 7. Njome se od trgovaca zahtijeva da potrošačima pruže informacije o najvažnijim parametrima kojima se određuje rang proizvoda prikazanih potrošaču kao rezultat upita te o relativnoj važnosti tih parametara. Međudjelovanje Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi i Uredbe o odnosima platformi i poslovnih subjekata u području transparentnosti rangiranja razmatra se u odjeljku 4.2.3.

1.3. Odnos Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi i samoregulacije

Članak 2. točka (f) „pravila postupanja” znači sporazum odnosno niz pravila koja ne nameće zakon ili drugi propis države članice, a koja definiraju ponašanje trgovaca koji pristaju obvezati se pravilima u vezi s jednom ili više poslovnih praksi odnosno poslovnih sektora;

Članak 10. Pravila postupanja Ova Direktiva ne isključuje kontrolu od strane nositelja pravila postupanja, koju države članice mogu podupirati, nad nepoštenom poslovnom praksom i obraćanjem osoba odnosno organizacija iz članka 11. takvim tijelima ako su postupci pred takvim tijelima dodatni, uz sudske ili upravne postupke iz tog članka. Obraćanje takvim kontrolnim tijelima nikad se ne smatra ekvivalentnim odricanjem od sredstava sudskog odnosno upravnog rješavanja kako je predviđeno u članku 11.

U Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi prepoznata je važnost mehanizama samoregulacije i pojašnjena uloga koju u provedbi mogu imati nositelji pravila i samoregulatorna tijela. Države članice mogu poticati nositelje pravila da, uz provedbu Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, provjeravaju postoje li nepoštene poslovne prakse.

Kad su pravila samoregulacije stroga i kad ih nositelji pravila postupanja rigorozno primjenjuju i/ili ih neovisna samoregulatorna tijela energično provode, zaista se može smanjiti potreba za administrativnim ili pravosudnim provedbenim mjerama. Nadalje, ako su standardi visoki, a gospodarski ih subjekti u industriji u velikoj mjeri poštuju, takva bi pravila mogla biti korisna referentna točka za nacionalna tijela i sudove pri ocjeni nepoštenosti određene poslovne prakse.

Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi sadržava nekoliko odredaba kojima se trgovce sprečava da nepropisno iskorištavaju povjerenje koje potrošači imaju u pravila samoregulacije. To je opisano u odjeljku 2.8.4. o nepoštovanju pravila postupanja.

1.4. Provedba i pravna zaštita

1.4.1. Javna i privatna provedba

U skladu s člankom 11. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi države članice dužne su osigurati postojanje prikladnih i djelotvornih sredstava za borbu protiv nepoštenih poslovnih praksi kako bi se provela usklađenost s odredbama Direktive u interesu potrošača.

Takva sredstva uključuju pravne odredbe na temelju kojih osobe ili organizacije za koje se prema nacionalnom pravu smatra da imaju legitiman interes u borbi protiv nepoštenih poslovnih praksi, uključujući konkurente, mogu pokrenuti sudski postupak pred nacionalnim sudovima i/ili pred upravnim tijelom nadležnim za odlučivanje o pritužbama ili pokretanje odgovarajućeg sudskog postupka.

Države članice trebale bi osigurati koordinaciju različitih nadležnih javnih provedbenih tijela u dobroj vjeri. U državama članicama u kojima su različita tijela nadležna za provedbu Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi i sektorskog zakonodavstva ta bi tijela trebala blisko surađivati kako bi osigurala dosljednost nalaza iz svojih istraga istog trgovca i/ili poslovne prakse.

Kad je riječ o provedbi Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi putem sudskih postupaka pred nacionalnim sudovima, Sud je u predmetu Movic potvrdio da pojam „građanska i trgovačka stvar” iz članka 1. stavka 1. Uredbe Bruxelles I. (preinaka) „obuhvaća postupak između tijela jedne države članice i poslovnih subjekata iz druge države članice, u okviru kojeg ta tijela ističu glavni zahtjev da se utvrde povrede koje predstavljaju navodno protuzakonite nepoštene poslovne prakse i naloži njihov prestanak, te sporedne zahtjeve da se odrede mjere objavljivanja i da se izrekne periodična novčana kazna” (105).

U području privatne provedbe Direktivom (EU) 2020/1828 Europskog parlamenta i Vijeća (106) o predstavničkim tužbama za zaštitu kolektivnih interesa potrošača u svim je državama članicama uvedena mogućnost provedbe Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi putem predstavničkih tužbi. Takve tužbe mogu podnijeti kvalificirani subjekti te tako zatražiti privremene mjere i mjere popravljanja štete u ime pogođenih potrošača.

Naposljetku, osobe koje prijave povrede Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi (i Direktive o pravima potrošača) obuhvaćene su režimom zaštite Direktive (EU) 2019/1937 Europskog parlamenta i Vijeća (107) (Direktiva o zviždačima) u skladu s člankom 2. stavkom 1. točkom (a) podtočkom ix. Osjećaju li se zviždači sigurno govoriti, broj njihovih prijava vjerojatno će se povećati, čime će se poboljšati provedba Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi.

1.4.2. Sankcije

Članak 13. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi odnosi se na sankcije za povrede nacionalnih pravila kojima se prenosi Direktiva. Stavkom 1. zahtijeva se od država članica da utvrde pravila o sankcijama koje se primjenjuju na povrede nacionalnih odredaba donesenih na temelju Direktive. Državama članicama prepušta se da odluče o vrsti dostupnih sankcija i utvrde postupke za njihovo izricanje, pod uvjetom da su one učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće.

Direktivom (EU) 2019/2161 izmijenjen je članak 13. i uključeni su dodatni zahtjevi. Prvo, propisuje se netaksativan indikativni popis kriterija za primjenu sankcija (stavak 2.). Drugo, utvrđuju se konkretnija pravila (stavci 3. i 4.) o novčanim kaznama za raširene povrede i raširene povrede s dimenzijom Unije koje podliježu opsežnim provjerama na razini EU-a u skladu s Uredbom (EU) 2017/2394 Europskog parlamenta i Vijeća (108) o suradnji u zaštiti potrošača.

U uvodnoj izjavi 15. Direktive (EU) 2019/2161 potiču se države članice da bi pri raspodjeli prihoda od novčanih kazni trebale „razmotriti jačanje zaštite općeg interesa potrošačâ kao i drugih zaštićenih javnih interesa”.

Člankom 13. stavkom 5. zahtijeva se od država članica da obavijeste Komisiju o nacionalnim pravilima o sankcijama i svim naknadnim izmjenama, odnosno posebnom obavijesti u kojoj se objašnjavaju točne predmetne nacionalne odredbe, a ne samo u okviru općeg obavješćivanja o provedbenim mjerama.

Kriteriji za primjenu sankcija

U članku 13. stavku 2. navodi se popis šest netaksativnih i indikativnih kriterija koje bi nadležna tijela i sudovi država članica trebali uzeti u obzir pri izricanju sankcija. Primjenjuju se „prema potrebi” na povrede u domaćim i prekograničnim situacijama:

Članak 13. 2. Države članice osiguravaju da se, prema potrebi, pri izricanju sankcija u obzir uzimaju sljedeći netaksativni i indikativni kriteriji: (a) narav, težina, opseg i trajanje povrede; (b) svaka radnja koju je trgovac poduzeo kako bi ublažio ili popravio štetu koju su potrošači pretrpjeli; (c) sve prethodne povrede koje je trgovac počinio; (d) financijska dobit koju je trgovac ostvario ili gubici koje je izbjegao zbog povrede, ako su relevantni podaci dostupni; (e) sankcije izrečene trgovcu za istu povredu u drugim državama članicama u prekograničnim slučajevima, ako su informacije o takvim sankcijama dostupne putem mehanizma uspostavljenog Uredbom (EU) 2017/2394 Europskog parlamenta i Vijeća; (f) sve ostale otegotne ili olakotne okolnosti koje su primjenjive na slučaj.

U uvodnoj izjavi 7. Direktive (EU) 2019/2161 objašnjavaju se neki kriteriji. U uvodnoj izjavi 8. pojašnjava se da oni „možda neće biti relevantni pri odlučivanju o sankcijama za svaku povredu, posebice ne za lakše povrede”. Osim toga, „[d]ržave članice trebale bi uzeti u obzir i druga opća pravna načela koja su primjenjiva na izricanje sankcija, poput načela non bis in idem”.

Namjera povrede relevantna je za primjenu kriterija iz točaka (a) i (f). No namjera nije nužan uvjet za izricanje sankcija u slučaju povrede.

Kriterij utvrđen u točki (c) obuhvaća jednake ili različite prethodne povrede Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi koje je počinio relevantni trgovac.

Kriterij utvrđen u točki (e) odnosi se na slučajeve u kojima je jednaka povreda počinjena u nekoliko država članica. Primjenjuje se samo ako su informacije o sankcijama koje su u drugim državama članicama izrečene za jednaku povredu dostupne putem mehanizma suradnje uspostavljenog u skladu s Uredbom o suradnji u zaštiti potrošača.

Ovisno o okolnostima slučaja, sankcije izrečene istom trgovcu u drugim državama članicama za istu povredu mogle bi ukazivati na veći opseg i težinu u skladu s točkom (a) i/ili bi se povreda mogla kvalificirati kao „prethodna povreda” u skladu s točkom (c). Stoga bi sankcije izrečene za jednaku povredu u drugim državama članicama mogle biti otegotna okolnost. Izricanje sankcija u drugim državama članicama za jednaku povredu moglo bi se razmatrati i zajedno s drugim „otegotnim” okolnostima obuhvaćenima drugim kriterijima iz točke (f), koja se općenito odnosi na „sve ostale” otegotne ili olakotne okolnosti. Međutim, sankcija koju je druga država članica izrekla istom trgovcu za jednaku povredu može biti relevantna i za primjenu načela non bis in idem u skladu s nacionalnim pravom i člankom 10. stavkom 2. Uredbe o suradnji u zaštiti potrošača (109).

Sankcije u kontekstu opsežnih provjera na razini EU-a u okviru suradnje u zaštiti potrošača

Člankom 13. stavcima 3. i 4. propisuju se dodatna, detaljnija pravila (u usporedbi s općim pravilom iz stavka 1.) o sankcijama koje u skladu s nacionalnim pravom moraju biti dostupne za povrede koje podliježu koordiniranim djelovanjima na temelju Uredbe o suradnji u zaštiti potrošača.

Člankom 21. Uredbe o suradnji u zaštiti potrošača od nadležnih tijela država članica na koje se odnose opsežne provjere zahtijeva se da na djelotvoran, učinkovit i koordiniran način poduzmu mjere izvršavanja, uključujući izricanje sankcija, protiv trgovca odgovornog za raširenu povredu ili raširenu povredu s dimenzijom Unije. „Raširene povrede” i „raširene povrede s dimenzijom Unije” prekogranične su povrede definirane u članku 3. stavcima 3. i 4. Uredbe o suradnji u zaštiti potrošača (110).

Za tu kategoriju povreda člankom 13. stavkom 3. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi zahtijeva se od država članica da predvide mogućnost izricanja novčanih kazni, pri čemu najveći iznos novčane kazne mora biti najmanje 4 % godišnjeg prometa trgovca. U skladu s tim države članice mogu odrediti i prag najveće novčane kazne viši od 4 % godišnjeg prometa trgovca. Mogu odlučiti i da se novčana kazna primjenjuje na temelju većeg referentnog prometa, kao što je promet trgovca na globalnoj razini. Isto tako, mogu proširiti sankcije dostupne u okviru opsežnih provjera na temelju Uredbe o suradnji u zaštiti potrošača na druge vrste povreda, kao što su povrede na nacionalnoj razini.

Ako informacije o godišnjem prometu trgovca nisu dostupne, na primjer u slučaju nedavno osnovanih trgovačkih društava, člankom 13. stavkom 4. od država članica zahtijeva se da predvide mogućnost izricanja novčane kazne u najvećem iznosu od najmanje 2 milijuna EUR. Države članice i u tom slučaju mogu odrediti prag najveće novčane kazne viši od 2 milijuna EUR.

Tim usklađivanjem nacionalnih pravila o novčanim kaznama nastoji se osigurati da su mjere izvršavanja moguće i usklađene u svim državama članicama koje sudjeluju u opsežnim provjerama na razini EU-a u okviru suradnje u zaštiti potrošača.

Izricanje novčanih kazni u skladu s člankom 13. stavcima 3. i 4. podliježe zajedničkim kriterijima navedenima u članku 13. stavku 2., uključujući posebno „narav, težin[u], opseg i trajanje povrede”. Stvarna novčana kazna koju u određenom slučaju izrekne nadležno tijelo ili sud može biti niža od prethodno opisanih najvećih iznosa, ovisno o naravi, težini i drugim relevantnim obilježjima povrede.

Ovisno o obvezama koordinacije na temelju Uredbe o suradnji u zaštiti potrošača nadležno tijelo ili sud može odlučiti uvesti periodične novčane kazne (npr. dnevne novčane kazne) dok trgovac ne prestane s povredom. Osim toga, mogao bi donijeti uvjetnu odluku o izricanju novčane kazne ako trgovac unatoč sudskom nalogu u tu svrhu ne zaustavi povredu u propisanom roku.

Relevantni promet koji se uzima u obzir pri izračunu novčane kazne promet je ostvaren u državi članici koja izriče novčanu kaznu. No člankom 13. stavkom 3. omogućuje se i utvrđivanje novčane kazne na temelju prometa trgovca ostvarenog u svim državama članicama obuhvaćenima opsežnim provjerama ako, kao rezultat koordinacije u okviru suradnje u zaštiti potrošača, jedna država članica izriče novčanu kaznu u ime država članica sudionica.

U uvodnoj izjavi 10. Direktive (EU) 2019/2161 pojašnjava se da „[u] određenim slučajevima trgovac može biti i skupina poduzeća”. Stoga, ako je trgovac odgovoran za povredu skupina poduzeća, pri izračunu novčane kazne uzet će se u obzir kombinirani promet skupine u relevantnim državama članicama.

U Direktivi nije definirana referentna godina za potrebe definicije godišnjeg prometa. Stoga pri utvrđivanju novčane kazne nacionalna tijela mogu upotrijebiti, na primjer, najnovije dostupne podatke o godišnjem prometu u trenutku donošenja odluke o sankciji (odnosno u prethodnoj poslovnoj godini).

U skladu s člankom 13. stavkom 3. države članice mogu zbog nacionalnih ustavnopravnih razloga ograničiti izricanje novčanih kazni na: „(a) povrede članaka 6., 7., 8. i 9. te Priloga I. ovoj Direktivi; i (b) trgovčevu trajnu primjenu poslovne prakse za koju su nadležno nacionalno tijelo ili sud utvrdili da je nepoštena, ako ta poslovna praksa nije povreda iz točke (a)”. Stoga je cilj tog ograničenja obuhvatiti izvanredne okolnosti i državi članici omogućiti da ne primjenjuje odredbe o novčanim kaznama na jednokratne povrede koje podliježu opsežnim provjerama na razini EU-a u okviru suradnje u zaštiti potrošača čija je jedina pravna osnova članak 5. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi o profesionalnoj pažnji.

1.4.3. Pravna zaštita potrošača

Direktivom (EU) 2019/2161 u Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi dodan je novi članak 11.a, kojim se od država članica zahtijeva da potrošačima koji su pretrpjeli štetu zbog povreda Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi osiguraju pristup proporcionalnim i djelotvornim pravnim sredstvima, posebno naknadi štete i, kad je to relevantno, sniženju cijene i raskidu ugovora, podložno uvjetima utvrđenima na nacionalnoj razini. Stoga pravna zaštita potrošača u Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi uključuje ugovorna i izvanugovorna pravna sredstva.

Uvjete za primjenu pravnih sredstava utvrđuju države članice i oni bi mogli uključivati čimbenike kao što su težina i priroda nepoštene poslovne prakse, pretrpljena šteta i druge relevantne okolnosti gdje je primjenjivo. Države članice utvrđuju i detaljne učinke pravnih sredstava, među ostalim je li posljedica prestanka ugovora ništavost ugovora od njegova sklapanja (uz obvezu obiju stranaka da se vrate u stanje prije sklapanja ugovora) ili samo uklanjanje njegovih budućih učinaka, pod uvjetom da se poštuju načela primjerenosti i djelotvornosti te da se očuva koristan učinak Direktive.

Tim se pravnim sredstvima ne dovode u pitanje pravna sredstva dostupna u drugim pravnim instrumentima EU-a, među ostalim u Direktivi (EU) 2019/770 Europskog parlamenta i Vijeća (111) o digitalnom sadržaju i Direktivi (EU) 2019/771 Europskog parlamenta i Vijeća (112) o prodaji robe. Ta pravna sredstva mogla bi se upotrijebiti i kolektivno u okviru predstavničkih tužbi u skladu s Direktivom (EU) 2020/1828.

1.4.4. Primjena Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi na trgovce s poslovnim nastanom u trećim zemljama

Primjenjivost Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi na trgovce izvan EU-a uređena je Uredbom (EZ) br. 864/2007 Europskog parlamenta i Vijeća (113) o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze („Rim II”). Ta se uredba, „u slučajevima koji uključuju sukob zakona, primjenjuje na izvanugovorne obveze u građanskim i trgovačkim stvarima”. Uredba Rim II primjenjuje se u građanskim ili trgovačkim sporovima.

Članak 6. stavak 1. Uredbe Rim II Pravo koje se primjenjuje na izvanugovornu obvezu nastalu zbog nelojalne konkurencije je pravo one države u kojoj je došlo do štetnog djelovanja na odnose između konkurenata ili skupne interese potrošača ili postoji vjerojatnost štetnog djelovanja.

Članak 6. stavak 4. Uredbe Rim II Od prava koje se primjenjuje prema ovom članku nije moguće odstupiti sporazumno u skladu s člankom 14.

Kad su ispunjeni uvjeti iz članka 6. stavka 1. Uredbe Rim II, npr. ako je zavaravajuće oglašavanje usmjereno na potrošače u EU-u i time šteti kolektivnim interesima potrošača u EU-u, primjenjivat će se Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi. U skladu s člankom 6. stavkom 4. Uredbe Rim II od mjerodavnog prava ne može se odstupiti sporazumom o izboru prava.

2. GLAVNI POJMOVI IZ DIREKTIVE O NEPOŠTENOJ POSLOVNOJ PRAKSI

2.1. Funkcioniranje Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi – dijagram Direktive

U ovom je dijagramu prikazana veza između „crne liste” poslovnih praksi iz Priloga i općih odredaba Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, odnosno članaka od 6. do 9. i članka 5. Kako bi se smatrala nepoštenom, a time i zabranjenom na temelju Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, dovoljno je da poslovna praksa ispunjava samo jedan od ovih uvjeta.

Ispunjava li poslovna praksa sljedeće uvjete:

2.2. Pojam trgovca

Članak 2. točka (b) „trgovac” znači svaka fizička ili pravna osoba koja, u poslovnoj praksi na koju se odnosi ova Direktiva, djeluje u svrhe vezane uz njezinu trgovačku odnosno poslovnu djelatnost, obrt ili slobodno zanimanje, kao i svaka osoba koja djeluje u ime ili za račun trgovca.

Tom su definicijom obuhvaćeni ne samo trgovci koji djeluju za svoj račun već i osobe, uključujući potrošače, koje djeluju „u ime” ili „za račun” drugog trgovca.

Na primjer: — nacionalni je sud smatrao da se poduzeće koje je stavljalo oglase u medije u ime i u interesu drugog poduzeća, koje je bilo pružatelj usluga, smatralo trgovcem u smislu nacionalnih odredaba kojima se prenosi Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi (114); — nacionalna tijela za zaštitu potrošača koja djeluju unutar europske mreže za suradnju u zaštiti potrošača poduzela su zajedničku provedbenu mjeru u pogledu internetskih igara u kojima se nudi kupnja unutar aplikacije. Pojasnila su da je za sadržaj aplikacije prvenstveno odgovorno poduzeće za razvoj aplikacija, ali bi se i trgovine aplikacijama mogle smatrati odgovornima za sprečavanje izravnog navođenja djece u okviru igara na njihovim platformama (115).

Stoga se na temelju članka 2. točke (b) u vezi s relevantnim nacionalnim zakonodavstvom o odgovornosti i sankcijama trgovac može smatrati zajednički odgovornim s drugim trgovcem za povrede Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi koje je potonji počinio u njegovo ime.

Osim toga, Sud je pojasnio da bi se, u situaciji u kojoj poslovnu praksu gospodarskog subjekta primjenjuje neki drugi poslovni subjekt koji djeluje u ime ili za račun tog gospodarskog subjekta, Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi u određenim slučajevima mogla primijeniti protiv tog gospodarskog subjekta i protiv poslovnog subjekta ako ispunjavaju zahtjeve definicije „trgovca” (116). To znači da se Direktiva može upotrijebiti i za ocjenu poslovnih praksi trgovaca ako su one izravno povezane s potrošačevim poslom s drugim trgovcem u čije ime ili za čiji račun takav trgovac djeluje.

Moguće su situacije u kojima bi pojedinci koji se čine kao potrošači koji prodaju proizvode drugim potrošačima zapravo mogli biti trgovci ili djelovati u ime trgovaca („skrivena prodaja potrošaču”).

U svakom bi pojedinom slučaju trebalo ocijeniti smatra li se prodavač „trgovcem” ili potrošačem. U predmetu Kamenova osoba je na internetskoj stranici objavila ukupno osam oglasa za prodaju različitih novih i rabljenih proizvoda (117). Sud je istaknuo da sama činjenica da prodaja ima za cilj ostvarivanje dobiti ili da fizička osoba istodobno na internetskoj platformi objavljuje više oglasa u kojima se nudi nova i rabljena roba na prodaju ne može sama po sebi biti dovoljna da bi se ta osoba kvalificirala kao „trgovac”. Nacionalni sud pri utvrđivanju statusa mora uzeti u obzir različite netaksativne i neisključive kriterije.

Kriteriji uključuju sljedeće:

— je li prodavatelj imao namjeru ostvariti dobit, uključujući činjenicu da je možda primio naknadu ili drugu vrstu kompenzacije za djelovanje u ime određenog trgovca;

— broj, iznos i učestalost poslova;

— prodajni promet prodavatelja; kupuje li prodavatelj proizvode kako bi ih preprodao;

— je li prodavatelj obveznik PDV-a;

— je li prodaja provedena organizirano;

— je li prodavatelj imao pravni status koji mu omogućuje obavljanje komercijalnih djelatnosti;

— jesu li proizvodi koji su se prodavali bili iste vrste ili iste vrijednosti, osobito ako se ponuda odnosila na ograničen broj proizvoda;

— je li prodavatelj raspolagao tehničkim informacijama i stručnim znanjem o proizvodima koje potrošač nije nužno imao te se prodavatelj time stavio u povoljniji položaj u odnosu na potrošača;

— je li prodavatelj kupio tu robu kako bi je preprodao te time tu djelatnost učinio redovitom, učestalom i/ili istodobnom u odnosu na svoju uobičajenu komercijalnu ili poslovnu djelatnost (118).

Na primjer, definicija trgovca mogla bi se odnositi na osobe čija je glavna djelatnost vrlo učestala internetska prodaja proizvoda i kupnja proizvoda radi njihove preprodaje po većoj cijeni.

Osobe koje se komercijalno bave davanjem preporuka na internetu, kao što je marketing utjecajnih osoba (za više informacija vidjeti odjeljak 4.2.6.), mogle bi se smatrati trgovcima ako se učestalo bave takvom praksom, bez obzira na veličinu publike. Alternativno, u slučaju da se osobe ne smatraju trgovcima, ipak bi se moglo smatrati da djeluju „u ime” trgovca čiji se proizvodi promiču tom praksom i stoga su obuhvaćeni područjem primjene Direktive. Obveze jasne komercijalne komunikacije, posebno u skladu s člankom 7. stavkom 2. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, primjenjuju se na trgovce bez obzira na to jesu li dobavljači proizvoda ili nisu.

Organizacije s dobrotvornim ili etičkim ciljevima mogu se smatrati trgovcima na temelju Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi ako se bave poslovnim aktivnostima (npr. prodajom proizvoda koji zadovoljavaju određene etičke standarde) u odnosu na potrošače. Ako nastupaju kao trgovci, trebale bi poštovati Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi kad je riječ o njihovim poslovnim aktivnostima. Na primjer, informacije o podrijetlu proizvoda ili njegovim etičkim obilježjima ne bi smjele biti zavaravajuće.

Činjenica da je organizacija ustrojena kao „neprofitna” nije bitna za procjenu smatra li se trgovcem.

Isto vrijedi za javna tijela, koja se ovisno o okolnostima isto tako mogu smatrati trgovcem pri obavljanju poslovnih aktivnosti.

Na primjer: općina koja na tržište stavlja karte po sniženim cijenama za izložbu koju organizira mogla bi biti obuhvaćena definicijom trgovca iz Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi.

U predmetu BKK Mobil Oil Sud je potvrdio da se javnopravno tijelo koje obavlja djelatnost od općeg interesa, kao što je upravljanje fondom javnog zdravstvenog osiguranja, može smatrati „trgovcem” s obzirom na to:

„da je zakonodavac Unije pojmu ‚trgovac’ dao osobito široko značenje, koje obuhvaća ‚svaku fizičku ili pravnu osobu’ koja obavlja lukrativnu djelatnost i koje ne isključuje iz svojeg područja primjene ni tijela koja obavljaju djelatnost od općeg interesa ni ona koja imaju status javnopravnih tijela” (119).

Sud je zaključio i da:

„[…] članovi BKK-a, koje očito valja smatrati potrošačima u smislu Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi mogu biti dovedeni u zabludu zbog zavaravajućih informacija koje to tijelo širi, čime ih sprječava da donesu informirani odabir […] i tako ih navodi da donesu odluku koju ne bi donijeli da nije bilo takvih informacija, kao što to predviđa članak 6. stavak 1. iste direktive. U tom kontekstu, nisu relevantni javni ili privatni karakter predmetnog tijela kao ni specifična djelatnost kojom se potonje bavi” (120).

Osobito se točkom 22. Priloga I. Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi („crna lista”) zabranjuje lažna tvrdnja odnosno stvaranje dojma da trgovac ne djeluje u okviru svoje poslovne djelatnosti, odnosno djelatnosti slobodnog zanimanja ili lažno predstavljanje trgovca kao potrošača.

To uključuje situaciju u kojoj trgovac na početku djeluje kao trgovac, a zatim se pretvara da je potrošač, na primjer kad se prodavatelj predstavlja kao profesionalni trgovac automobilima za potrebe posla, ali poslije potpisuje ugovor kao fizička osoba.

2.3. Pojam poslovne prakse

Članak 2. točka (d) „poslovna praksa poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču” znači svaka radnja, izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja, tržišno komuniciranje uključujući oglašavanje i stavljanje proizvoda na tržište koje izvrši trgovac, a u izravnoj je vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima;

Sud je smatrao da se jedini kriterij u članku 2. točki (d) Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi odnosi na to da praksa trgovca mora biti u izravnoj vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima (121).

Poslovna praksa može biti „u izravnoj vezi” s promocijom proizvoda, na primjer, dostavljanjem „informacij[a] o dostupnosti proizvoda po povoljnoj cijeni u određenom vremenskom razdoblju” (122). Na temelju trenutačno dostupne sudske prakse teško je utvrditi kad točno poslovna praksa više nije „u izravnoj vezi” s promocijom proizvoda. No na primjer, ako trgovac proda kartu grada koja ne sadržava promidžbene poruke, a potrošač potom upotrijebi tu kartu kako bi pronašao put do određene trgovine, bilo bi nerazumno smatrati prodaju te karte poslovnom praksom „u izravnoj vezi” s promocijom proizvoda u predmetnoj trgovini.

Sud je naveo da su Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi obuhvaćene aktivnosti trgovca slijedom posla čiji je predmet bilo koja roba ili usluga, nastavno na sklapanje ugovora ili tijekom njegova izvršenja (123).

Sud je na temelju toga zaključio da:

„[…] činjenica da je do postupanja dotičnog trgovca došlo samo jednom i da je ono utjecalo na samo jednog potrošača nema nikakve važnosti u ovom kontekstu. Naime, ni definicije navedene u članku 2. točkama (c) i (d), članku 3. stavku 1. i članku 6. stavku 1. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi ni ta direktiva promatrana u cijelosti ne sadrže naznaku da bi činjenje ili propuštanje trgovca trebali biti repetitivni ili se ticati više od jednog potrošača.”. „[…] dostavljanje potrošaču od strane trgovca pogrešne informacije, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, treba smatrati ‚zavaravajućom poslovnom praksom’ u smislu te direktive bez obzira na to što se to obavještavanje ticalo samo jednog potrošača” (124).

Sud je u predmetu Kirschstein pružio smjernice o ograničenjima područja primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi u odnosu na pojam poslovne prakse. Smatrao je da postoji razlika između „poslovne prakse” trgovca koja je usko povezana s promocijom i prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima pa je stoga obuhvaćena Direktivom i pravila na koja ta praksa upućuje i koja se odnose na sam „proizvod” (npr. ovlaštenje pružatelja usluga koji mogu izdavati sveučilišne diplome) te stoga nisu obuhvaćena područjem primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi.

„Iz navedenog proizlazi da se nacionalno pravilo kojim se nastoji odrediti pružatelj usluga koji je ovlašten pružati uslugu koja je predmet posla, a da pritom ne uređuje izravno prakse koje taj pružatelj usluga potom može primijeniti radi promoviranja ili poticanja prodaja te usluge, ne može smatrati pravilom koje se odnosi na poslovnu praksu izravno povezanu s pružanjem navedene usluge u smislu Direktive 2005/29.” (125)

Kad je riječ o području oglašavanja u tiskanim medijima, iako je Sud priznao osobito široku definiciju „poslovne prakse” i da se Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi može primijeniti u situaciji u kojoj poslovnu praksu gospodarskog subjekta upotrebljava drugi poslovni subjekt, u predmetu RLvS presudio je da se protiv tiskovnih nakladnika ne može pozvati na Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi, a posebno točku 11. Priloga I. koja se odnosi na promidžbene članke (126). Sud je uputio na nepostojanje sekundarnog zakonodavstva Unije o pisanom tisku i objasnio da svrha te odredbe kao takve nije nametnuti tiskovnim nakladnicima obvezu sprečavanja mogućih nepoštenih poslovnih praksi oglašivača (127).

Trgovci moraju biti oprezni i pri iznošenju tvrdnji o etičkim aspektima ili o društveno odgovornom poslovanju, koje mogu obuhvaćati različite aspekte metoda poslovanja trgovaca, na primjer u pogledu radnih uvjeta, dobrobiti životinja, priloga u dobrotvorne svrhe itd. Društveno dogovorno poslovanje odnosi se na poduzeća koja preuzimaju odgovornost za svoj utjecaj na društvo uspostavom postupka za integraciju socijalnih, ekoloških i etičkih pitanja te pitanja potrošača u svoje poslovanje i osnovnu strategiju.

Tvrdnje o takvim aspektima postale su marketinški alat koji se upotrebljava kao odgovor na sve veću zabrinutost potrošača u pogledu toga poštuju li trgovci etičke i društvene standarde. Takve tvrdnje mogu utjecati na potrošačevu odluku o poslu koji mora odabrati između dvaju konkurentnih proizvoda slične kvalitete i cijene. Zbog toga se može smatrati da su „u izravnoj vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda” te su stoga poslovna praksa u smislu Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. S obzirom na velike sličnosti između tvrdnji o etičkim aspektima/društveno odgovornom poslovanju i tvrdnji o prihvatljivosti za okoliš, ključna načela koja se primjenjuju na tvrdnje o prihvatljivosti za okoliš mogu se primijeniti i na tvrdnje o etičkim aspektima te društveno odgovornom poslovanju (vidjeti odjeljak 4.1.).

2.3.1. Poslijeprodajne prakse, uključujući djelatnosti naplate potraživanja

U skladu s člankom 3. stavkom 1. poslovne prakse javljaju se u okviru faza stavljanja proizvoda na tržište i dobavljanja, ali i nakon obavljenog posla (poslijeprodajna faza), što može biti obuhvaćeno područjem primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi.

U uvodnoj izjavi 13. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi upućuje se i na „nepoštenu poslovnu praksu koja se javlja izvan bilo kojeg ugovornog odnosa trgovca i potrošača, kao i na onu koja slijedi sklapanje ugovora i javlja se tijekom njegovog izvršenja”.

Djelatnosti naplate potraživanja trebale bi se smatrati poslijeprodajnim poslovnim praksama jer je naplata potraživanja izravno povezana s prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima. Ne postoje objektivni razlozi za razlikovanje te ocjene s obzirom na to eksternalizira li trgovac tu djelatnost specijaliziranim agencijama ili ne.

Na to se ukazuje i u točki 25. Priloga I., u skladu s kojom se „[o]sobno posjećivanje potrošača u njegovu domu, ne uzimajući u obzir zamolbu potrošača da se napusti njegov dom ili da se više ne posjećuje, osim u slučaju i u mjeri u kojoj je to opravdano radi nacionalnim propisima predviđenog ispunjenja ugovorne obveze” smatra nepoštenom praksom u svim okolnostima.

Sud je u predmetu Gelvora potvrdio da je pravni odnos između društva za naplatu potraživanja i dužnika koji nije izvršio obveze iz ugovora o potrošačkom kreditu i čiji je dug prenesen toj agenciji doista obuhvaćen materijalnim područjem primjene Direktive (128).

Na primjer: — nacionalni je sud smatrao da je obavješćivanje potrošača koji ne izvršava svoje financijske obveze o tome da će ta činjenica biti objavljena u lokalnim medijima uz njegovo ime agresivna poslovna praksa (129); — tijelo za zaštitu potrošača pod