Organizacija za hranu i poljoprivredu Ujedinjenih naroda (FAO) donijela je međunarodno priznate smjernice o ekološkom označivanju za ribarstvo i akvakulturu, u čiji je razvoj EU bio intenzivno uključen.

4.Tržište za ekološke oznake za proizvode ribarstva i akvakulture

EU je trenutačno najveće tržište za proizvode ribarstva i akvakulture s ekološkim oznakama. Međutim, prodor proizvoda s ekološkim oznakama na tržište znatno se razlikuje u državama članicama i usmjeren je na zamrznute ili prerađene proizvode. Glavni potrošači morskih proizvoda (potrošnja po stanovniku) nisu glavni kupci proizvoda s ekološkim oznakama. U zemljama kao što su Francuska, Italija, Portugal i Španjolska, u kojima potrošači uglavnom kupuju svježe proizvode, uloga ekoloških oznaka i certificiranja je zanemariva. S druge strane, proizvodi s ekološkom oznakom zauzeli su dobar položaj u određenim državama članicama kao što su Njemačka i Ujedinjena Kraljevina.

Broj ekoloških oznaka i dalje je razmjerno ograničen u usporedbi s ostalim alatima za informiranje potrošača. Porast tržišnog udjela uključuje samo nekoliko programa.

Danas su glavne privatne ekološke oznake Vijeće za očuvanje mora (Marine Stewardship Council (MSC)), koje prijavljuje certificiranje 8,8 milijuna tona ulovljene divlje ribe za 2014. (odnosno 10 % svjetskih iskrcaja), organizacija Prijatelj mora (Friend of the Sea (FoS)) za koju podaci Organizacije za hranu i poljoprivredu Ujedinjenih naroda (FAO) ukazuju na certificiranje otprilike deset milijuna tona proizvoda u 2011., GLOBALG.A.P. Aquaculture Standards, čiji podaci ukazuju na certificiranje više od dva milijuna tona proizvoda u 2013., i Vijeće za očuvanje akvakulture (Aquaculture Stewardship Council (ASC)) koje je prijavilo više od 400 000 tona proizvoda certificiranih u 2014. Nedavno su proizvođači iz država članica EU-a započeli postupak certificiranja svojih proizvoda, uglavnom u ribarstvu, što ukazuje na novo tržišno kretanje s obzirom na to da je većina proizvoda s ekološkim oznakama koji se prodaju u EU-u dosad bila uvezena.

Ti su programi specijalizirani za određene skupine vrsta. Dok Vijeće za očuvanje mora uglavnom obuhvaća vrste bijele ribe (i certificira 45 % svjetskog ulova bijele ribe) i male pelagijske vrste, organizacija Prijatelj mora usmjerena je na ribarstvo koje opskrbljuje industriju ribljeg brašna, ali uključuje i tunu, kozice i škampe, dagnje i losos. Što se tiče akvakulture, organizacija GLOBALG.A.P uglavnom obuhvaća vrste pangasius, tilapiju, losos i kozicu, a Vijeće za očuvanje akvakulture te iste vrste, uz školjkaše i pastrvu. Postoje naznake da ti programi počinju surađivati na zajedničkim kriterijima i međusobnom prepoznavanju.

Proteklih je godina nekoliko zemalja uspostavilo javne ekološke oznake za proizvode ribarstva i akvakulture. Dosad nije uspostavljen nijedan javni program velikih razmjera koji bi činio alternativu privatnom certificiranju. Što se tiče EU-a, Francuska je krajem 2014. uvela javnu ekološku oznaku za proizvode ribarstva i akvakulture. Još je uvijek prerano predvidjeti njezino potencijalno tržište.

5.Glavna pitanja koja se odnose na ekološke oznake

U analizi i tijekom savjetovanja istaknuta su tri glavna pitanja povezana s trenutačno postojećim ekološkim oznakama za proizvode ribarstva i akvakulture: (a) vjerodostojnost tvrdnji, (b) nejasnoća zbog mnoštva poruka i (c) troškovi ulaska na tržište.

(a)Pitanje vjerodostojnosti odnosi se na valjanost iznesene tvrdnje. Programi ekoloških oznaka najstrukturiraniji su način informiranja potrošača o okolišnim aspektima. Vjerodostojnost se temelji na strukturi programa, uključujući njegove norme i transparentnost postupka certificiranja.

Osiguranje vjerodostojnosti od iznimne je važnosti za trgovce na malo s obzirom na to da je vjerodostojnost tvrdnje temeljni element imidža robne marke te stoga utječe i na vjerodostojnost samog trgovca. Zanimljivo je napomenuti da se velik dio certificiranih proizvoda ne prodaje s logotipom, što znači da certificiranje ima veću ulogu u odnosu među poduzećima nego kao oblik informiranja potrošača.

(b)Nejasnoće se često povezuju s uvođenjem prevelikog broja ekoloških oznaka i tendencijom nerazlikovanja ekoloških oznaka od drugih inicijativa namijenjenih informiranju poduzeća i potrošača poput priručnika za potrošače ili kampanja nevladinih organizacija.

Drugi izvor nejasnoća može biti razlika između sadržaja i područja primjene ekoloških oznaka. Ta je potencijalna nejasnoća prisutna na svim razinama lanca opskrbe. Proizvođači ne znaju za koju ekološku oznaku tražiti certificiranje jer odabir oznake ovisi o trgovcima na malo i posebnim značajkama pojedinog tržišta. Trgovci na malo pak moraju birati one ekološke oznake koje pružaju najbolje jamstvo za njihov imidž. Konačno, potrošači možda nisu svjesni značenja pojedinih ekoloških oznaka.

S obzirom na to da je potrebno odabrati aspekt okoliša na koji se treba usredotočiti i način prenošenja poruke, lako može doći do višestrukog certificiranja i različitih poruka. Negativna strana toga je nejasnoća koja u konačnici može dovesti do dodatnih troškova za subjekte i do sumnji u tvrdnje.

(c)Treće pitanje odnosi se na ulazak na tržište i troškove za subjekte. Certificiranje na temelju programa ekoloških oznaka uključuje revizije, inspekcijske preglede i procjene. Osim toga mogući su dodatni troškovi, primjerice troškovi uporabe logotipa ekološke oznake. Navedeni postupak podrazumijeva troškove i administrativno opterećenje koji se ne odražavaju nužno u prodajnim cijenama proizvođača. Trošak certificiranja od posebne je važnosti za male proizvođače. Neki programi koriste vlastita sredstva za uspostavu programa informiranja, a nevladine organizacije aktivno podržavaju certificiranje za male proizvođače.

Osim toga, certificiranje je postalo ključno za proizvođače i trgovce koji žele prodavati određenim tržištima koja bi u suprotnom ostala zatvorena ili podcijenjena.

Istovremeno proizvođačima pruža mogućnost razlikovanja njihovih proizvoda te im omogućuje pristup novim tržištima.

6.Moguća djelovanja javnih tijela

Tijekom proteklog desetljeća razvijene su inicijative na razini EU-a i međunarodnoj razini u svrhu rješavanja pitanja koja se odnose na tvrdnje o prihvatljivosti proizvoda za okoliš. Kako je navedeno u točki 3., to pretpostavlja donošenje čitavog niza zakonodavnih i nezakonodavnih akata EU-a.

Za potrebe analize izvedivosti utvrđene su tri opcije za djelovanje EU-a: učinkovita uporaba dostupnih alata, razvoj i moguća primjena minimalnih zahtjeva i uspostava ekološke oznake na razini Unije.