Predmet (članak 1.) je mehanizam za primjenu u određenoj državi članici, za zajedničku prekograničnu regiju, pravnih odredaba iz susjedne države članice ako bi primjena njezinih zakona predstavljala pravnu prepreku provedbi zajedničkog projekta (koji bi mogao biti infrastruktura ili bilo koja usluga od općeg gospodarskog interesa).

Mehanizam se sastoji od sklapanja Europske prekogranične obveze („obveza”), koja je samoizvršna, ili Europske prekogranične izjave („izjava”), za koju je potreban daljnji zakonodavni postupak u državi članici.

Područjem primjene predložene Uredbe (članak 2.) obuhvaćene su zajedničke granične regije s kopnenim granicama. Na temelju dokaza prikupljenih u okviru prekograničnog preispitivanja i kako je utvrđeno u Komunikaciji o graničnim regijama, s pravnim se preprekama većinom suočavaju osobe koje obavljaju interakcije na kopnenim granicama jer građani svakodnevno ili tjedno prelaze granice radi posla, učenja, kupovine ili uporabe objekata ili usluga od općeg gospodarskog interesa, ili njihove kombinacije.

U članku 3. navedene su definicije koje su potrebne za provedbu predložene Uredbe te neka pojašnjenja, posebno u pogledu država članica koje obuhvaćaju nekoliko teritorijalnih jedinica sa zakonodavnim ovlastima, kako bi se zajamčilo da sve relevantne razine predmetne države članice mogu, prema potrebi, izmijeniti pravne prepreke u njihovoj nadležnosti.

Kako bi se poštovalo načelo supsidijarnosti, države članice mogu se odlučiti za mehanizam uspostavljen predloženom Uredbom ili nastaviti upotrebljavati druge učinkovite mehanizme za uklanjanje pravnih prepreka ili se, za određene granice, pridružiti drugim učinkovitim mehanizmima (članak 4.). Većina država članica vjerojatno će prvo morati donijeti zakonodavstvo kako bi nadležnim tijelima omogućile sklapanje obveze na temelju čijeg će donošenja moći „preuzeti preko granice” pravne odredbe susjedne države članice, odstupajući na taj način od svojih „uobičajeno” primjenjivih nacionalnih pravila. Neke države članice mogu samo dopustiti svojim nadležnim tijelima da se priključe izjavi čime će se obvezati na donošenje zakonodavnih akata kako bi formalnim zakonodavnim aktom odstupile od „uobičajeno” primjenjivih nacionalnih pravila. U slučaju samoizvršne obveze „uobičajeno” primjenjiva nacionalna pravila ostaju, ali obveza dovodi do odstupanja. U slučaju izjave „uobičajeno” primjenjiva nacionalna pravila formalno se izmjenjuju kako bi se dopustilo izričito odstupanje.

Države članice koje se odluče za mehanizam uspostavljen u skladu s predloženom Uredbom moraju uspostaviti nacionalne ili, u slučaju saveznih država, regionalne prekogranične koordinacijske točke (članak 5.). Naposljetku, u članku 6. navedene su zadaće koordinacijske točke na razini EU-a, kako je najavljeno u Komunikaciji o graničnim regijama, koje su već uspostavljene u Glavnoj upravi Komisije za regionalnu i urbanu politiku. Kako bi se osigurali ujednačeni uvjeti za provedbu ove Uredbe, člankom 7. Komisiji se dodjeljuju provedbene ovlasti u skladu s Uredbom (EU) br. 182/2011 Europskog parlamenta i Vijeća za uspostavu baze podataka i pravila o njezinu održavanju, za zaštitu podataka te za model koji će prekogranične koordinacijske točke upotrebljavati za podnošenje informacija o provedbi i uporabi mehanizma. Baza podataka mora biti u skladu s odredbama o zaštiti podataka na temelju Uredbe (EZ) br. 45/2001 Europskog parlamenta i Vijeća.

Poglavlje 2. – Postupak sklapanja obveze ili izjave (članci od 8. do 17.)

Postupak sklapanja obveze ili izjave sastoji se od izrade i podnošenja zahtjeva za pokretanje (članci 8. i 9.) koji izrađuje „pokretač”, prethodne analize države članice koja je potrebna za „preuzimanje preko granice” pravnih odredaba susjedne države članice (članci 10. i 11.), izrade obveze ili izjave koje se sklapaju (članci od 12. do 15.) i konačno od sklapanja obveze ili izjave i njihova potpisivanja od strane nadležnih tijela obiju država članica (članci 16. i 17.).

U članku 8. detaljnije se utvrđuje tko može biti „pokretač”: (a) javno ili privatno tijelo koje je odgovorno za pokretanje ili za pokretanje i provedbu zajedničkog projekta (npr. tijelo koje organizira javni prijevoz u Strasbourgu i koje planira proširiti tramvajsku liniju preko granice do njemačkog grada Kehla) ili (b) jedno ili više lokalnih ili regionalnih tijela koja se nalaze predmetnoj prekograničnoj regiji ili u toj prekograničnoj regiji izvršavaju javne ovlasti (npr. grad Strasbourg ili struktura između zajednica Strasbourg Eurométropole ili grada Kehla) ili (c) tijelo s pravnom osobnošću ili bez nje koje je uspostavljeno radi prekogranične suradnje i nalazi se u predmetnoj prekograničnoj regiji ili je barem djelomično pokriva, uključujući Europske grupacije za teritorijalnu suradnju u skladu s Uredbom (EZ) br. 1082/2006 Europskog parlamenta i Vijeća, euroregije, EU-regije i slična tijela (npr. europski okrug u okviru EGTS-a Strasbourg-Ortenau) ili (d) organizacija uspostavljena u ime prekograničnih regija u cilju promicanja interesa prekograničnih područja i olakšavanja umrežavanja sudionika i razmjene iskustava, kao što je Udruga europskih pograničnih regija, Mission Opérationnelle Transfrontalière ili Srednjoeuropska služba za prekogranične inicijative ili (e) nekoliko subjekata iz točaka od (a) do (d) zajedno.

Pokretač izrađuje zahtjev za pokretanje koji obuhvaća elemente navedene u članku 9. Odstupanje od „uobičajeno” primjenjivog nacionalnog prava ograničeno je na strogi minimum u pogledu obuhvaćenog područja i trajanja.

Ključni dionici u državama članicama od kojih se traži sklapanje obveze ili izjave su nacionalne ili regionalne prekogranične koordinacijske točke koje surađuju sa svim nadležnim tijelima u svojoj državi članici i s istovjetnim tijelima u susjednoj državi članici (članci 10. i 11.). Prekogranične koordinacijske točke moraju do određenog roka odgovoriti i odlučiti hoće li pokrenuti postupak koji dovodi do sklapanja obveze ili izjave, je li pravna prepreka „stvarna” i je li za jednu ili više pravnih prepreka već pronađeno rješenje koje bi se moglo primijeniti. Od pokretača se može tražiti da revidira ili dopuni svoj zahtjev (članak 12.).

Kada se zahtjev za pokretanje smatra potpunim, prekogranična koordinacijska točka mora izraditi nacrt obveze ili izjave i, ponovno do određenog roka, s drugom državom članicom postići sporazum o tekstu (članci od 13. do 15.) i konačno ga sklopiti (članci od 16. do 17.). U potpisanoj obvezi ili izjavi utvrđuju se elementi navedeni u članku 14. stavku 1. Potpisana obveza ili izjava mora se za službenu objavu dostaviti ne samo pokretaču već i prekograničnoj koordinacijskoj točki susjedne države članice, nadležnom tijelu njegove države članice, koordinacijskoj točki EU-a i tijelu koje je imenovala država članica koja preuzima odredbu (članak 17. stavak 2. točka (e)).

Poglavlje 3. – Provedba i praćenje obveza ili izjava (članci od 18. do 20.)

Obveza se provodi, prema potrebi, izmjenom postojećih upravnih akata na temelju „uobičajeno” primjenjivog prava ili donošenjem novih upravnih akata na temelju zakona „preuzetog preko granice” (članak 18.). Ako je nekoliko tijela nadležno za različite aspekte složene pravne prepreke, obveza je popraćena rasporedom za svako od tih tijela. U skladu s načelom supsidijarnosti, na donošenje i prenošenje tih izmijenjenih ili novih upravnih akata mora se primjenjivati nacionalni zakon o upravnom postupku (članak 18. stavak 5.).

Izjava se mora provoditi podnošenjem jednog ili više prijedloga nadležnom zakonodavnom tijelu u cilju izmjene nacionalnog prava kako bi se obuhvatila nužna odstupanja (članak 19.).

U oba slučaja, nakon provedbe svih planiranih koraka, prekogranična koordinacijska točka mora obavijestiti koordinacijske točke u drugoj državi članici kao i koordinacijsku točku EU-a (članak 18. stavci 4. i 5. te članak 19. stavci 6. i 7.).

Države članice mogu odlučiti da prekogranična koordinacijska točka može podsjetiti nadležno tijelo na poštovanje rokova i rasporeda iz članka 14. stavka 3. i članka 18. stavka 1. te može obavijestiti tijelo koje nadzire nadležno tijelo za preuzimanje ili nadležnog člana vlade o propuštenim rokovima ili rasporedima utvrđenima u predmetnoj obvezi ili izjavi (članak 6. stavak 2. točka (e)).

Države članice trebale bi odlučiti koja će tijela pratiti usklađenost s predmetnom obvezom i s izmijenjenim odredbama donesenima u skladu s izjavom (članak 20.). Na temelju upravnih akata trebalo bi pratiti poštovanje obveza i prava njihovih adresata. Državama članicama trebalo bi omogućiti da odluče hoće li to praćenje povjeriti nadležnim tijelima države članice čije su pravne odredbe prenesene jer su ta tijela bolje upoznata s tim pravilima ili nadležnim tijelima države članice u kojoj se te odredbe primjenjuju jer su ta tijela bolje upoznata s ostatkom pravnog sustava država članica koje preuzimaju odredbe i s pravom koje se primjenjuje na adresate.

Poglavlje 4. – Pravna zaštita u skladu s obvezom i izjavom (članci 21. i 22.)

Na temelju iskustva stečenog tijekom pregovora o Uredbi o EGTS-u te kako bi se odgovorilo na određena pitanja nekih država članica, bilo bi prikladno razmotriti pitanje pravne zaštite osoba s boravištem u prekograničnoj regiji koje smatraju da im je nanesena šteta činjenjem ili propustima koji nastaju uslijed primjene pravnih odredaba druge države članice od strane nadležnih tijela, na temelju obveze ili izjave (članak 21. stavak 1.).