Kako bi se mogle razriješiti bilo kakve dvojbe o učinku novog postupka ispitivanja na vrijeme potrebno za izdavanje zahtjeva za normizaciju, Komisija je člankom 25. obvezana ocijeniti učinak do 2. siječnja 2015.

Stalni odbor imao je isključivo savjetodavni status i njegovo mišljenje nije bilo obvezujuće za Komisiju. Savjetovanje se provodilo u okviru sastanka ili putem pisanog postupka koji je trajao od četiri do šest tjedana kako bi se članovima Odbora omogućila dostava komentara. Komisija je nakon toga na temelju dobivenih komentara neovisno izrađivala završni zahtjev i slala ga ESO-ima dva do pet mjeseci nakon savjetovanja. ESO-i obično nisu imali rok da odgovore na zahtjev za normizaciju.

Člankom 6. Direktive 83/189/EEZ (koja je kasnije zamijenjena Direktivom 98/34/EZ) Komisiji je omogućeno da podnosi „prijedloge s ciljem uklanjanja postojećih odnosno predvidljivih prepreka trgovini” i u tom smislu „zatraži od europskih institucija za norme da u zadanom roku izrade europsku normu”. Prije izdavanja zahtjeva za normizaciju Komisija se trebala savjetovati sa Stalnim odborom iz članka 5. (Odbor 98/34) koji se sastoji od predstavnika država članica. To je bio jedini uređeni uvjet.

Glavna značajka europskog sustava za normizaciju jest da Komisija od ESO-a može zahtijevati izradu europske norme ili europskog normizacijskog dokumenta za proizvode ili za usluge radi potpore zakonodavstvu i politikama Unije. Pravna su osnova prije bili Direktiva 98/34/EZ i sporazum o suradnji s ESO-ima, a sada je to Uredba o normizaciji. Otprilike 20 % svih europskih normi i europskih normizacijskih dokumenata proizlaze iz zahtjeva Komisije, dok preostalih 80 % potječe izravno iz prijedloga industrije ili ostalih interesnih skupina u području normizacije.

Europski odbor za normizaciju (CEN), Europski odbor za elektrotehničku normizaciju (CENELEC) i Europski institut za telekomunikacijske norme (ETSI) europske su organizacije za normizaciju (ESO-i) priznate Uredbom o normizaciji. One dobrovoljno donose europske norme i europske normizacijske dokumente kako bi definirale dobrovoljne tehničke ili kvalitativne specifikacije koje moraju ispunjavati sadašnji ili budući proizvodi, proizvodni procesi ili usluge.

Do 2. siječnja 2015. Komisija ocjenjuje učinak postupka, određenog člankom 10. ove Uredbe, na vremenski okvir za izdavanje zahtjeva za normizaciju. Komisija podnosi svoje zaključke u izvješću Europskom parlamentu i Vijeću. Prema potrebi, izvješće je popraćeno zakonodavnim prijedlogom za izmjene ove Uredbe.

3.Analiza

3.1.Učinak Uredbe o normizaciji

Iako postoje velike razlike između općeg postupka planiranja, pripreme, savjetovanja i donošenja u skladu s člankom 8., člankom 10. stavkom 1. i 2. te člankom 12. i postupka utvrđenog Direktivom 98/34/EZ, dosad nije bilo poteškoća zbog promjena.

Čak i prije primjene Uredbe o normizaciji Komisija je već bila odlučila o vlastitim obvezama povezanima s planiranjem budućih zahtjeva (u okviru akcijskih planova ili kontinuiranih planova) i objavljivanjem tih informacija za javnost, a istodobno je definirala načela za savjetovanje s ESO-ima, sektorskim stručnjacima država članica i svim relevantnim interesnim skupinama prije savjetovanja s državama članicama u Odboru 98/34.

Uredbom o normizaciji uglavnom su zakonski uvedene prakse koji prije nisu bile uređene. Jedina je velika novost sustav obavješćivanja iz članka 12. kojim se javnosti omogućuje pristup svim nacrtima zahtjeva. Međutim, Uredbom o normizaciji postavljene su više norme za Komisiju kad se koristi europskom normizacijom kao instrumentom za potporu politikama Unije.

Ukratko, Uredbom o normizaciji nastaju sljedeće izravne i neizravne posljedice:

−prema članku 8. Komisija mora odrediti svoje planove povezane s novim zahtjevima za normizaciju u okviru godišnjeg programa rada Unije za europsku normizaciju. To znači da je normalno razdoblje za pripremu zahtjeva općenito dulje od 12 mjeseci, neovisno o načinu savjetovanja s Odborom za norme na kraju postupka,

−prema članku 10. stavku 2., tijekom pripremne faze zahtjeva za normizaciju mora se savjetovati sa sektorskim stručnjacima država članica, ESO-ima i europskim organizacijama interesnih skupina koje primaju financijska sredstva Unije u skladu s Uredbom o normizaciji. To se obično radilo već i prije, ali ne sustavno i nije bilo pravno obvezujuće,

−prema članku 12., tijekom pripremne faze Komisija svim interesnim skupinama mora omogućiti pristup nacrtima zahtjeva, čak i onima koje nisu spomenute u članku 10. stavku 2., putem internetskog sustava obavješćivanja,

−prema pravilima i postupcima Odbora za norme, predsjednik Odbora mora obavijestiti Odbor o mišljenjima sektorskih stručnjaka država članica tijekom pripremne faze prije nego što Odbor dâ svoje mišljenje,

−prema članku 10. stavku 3. ESO-i moraju priopćiti prihvaćaju li zahtjev u roku od jednog mjeseca nakon njegova primitka. Zbog tog uvjeta potrebna je učinkovita i stalna komunikacija između Komisije i ESO-a tijekom pripremne faze zahtjeva,

−naposljetku, budući da se zahtjev za normizaciju izdaje kao provedbeni akt nakon intenzivnih savjetovanja, planiranja i rasprava, ESO-i bi takav zahtjev trebali bezuvjetno prihvatiti (ili odbiti), tj. odabir i prihvaćanje samo nekih dijelova zahtjeva više nisu mogući. ESO-i su zahtjeve Komisije u prošlosti često prihvaćali uvjetno ili samo djelomično, na temelju raspoloživih financijskih sredstava ili drugih interesa jer se s članovima ESO-a često savjetovalo tek nakon službenog primitka završnog zahtjeva.

Komunikacijom pod naslovom „Strateška vizija za europske norme: kretanje naprijed kako bi se poboljšao i ubrzao održiv rast europskog gospodarstva do 2020.”, koju je Komisija donijela zajedno s prijedlogom Uredbe o europskoj normizaciji, ubrzanje europske normizacije utvrđeno je kao jedan od strateških ciljeva. Za normizaciju koju zahtijeva Komisija u izračun brzine uključeno je i ukupno vrijeme koje potroši sama Komisija tijekom pripreme zahtjeva za normizaciju. Stoga se povećava potreba za učinkovitom suradnjom ESO-a, Komisije, stručnjaka država članica i interesnih skupina prema novim pravilima kako bi se osiguralo da se svi potrebni koraci tijekom cijelog radnog tijeka zaključe na vrijeme.

Prema dosadašnjim iskustvima i uzevši u obzir ukupnu količinu vremena utrošenu na postupak pripreme zahtjeva za normizaciju, zbog savjetovanja s državama članicama u okviru Odbora za norme ne nastaje usko grlo ili kašnjenje u postupku u usporedbi s prethodnom praksom.

To vrijedi pod uvjetom da se faza planiranja i savjetovanje s ESO-ima, sektorskim stručnjacima država članica i svim relevantnim interesnim skupinama odvijaju propisno, čime se osigurava pozitivno mišljenje Odbora za norme. Pozitivno mišljenje znači da je nacrt zahtjeva Komisije koji je podnesen za postupak ispitivanja prihvaćen bez izmjena ili samo uz manje prilagodbe, čime se omogućuje brže obavješćivanje ESO-a.

U usporedbi sa starom praksom, samo bi negativno mišljenje Odbora za norme moglo uzrokovati dodatno kašnjenje od nekoliko mjeseci.

Međutim, u pogledu inicijativa za normizaciju na temelju Direktive 2001/95/EZ o općoj sigurnosti proizvoda (podložnoj regulatornom postupku s kontrolom), Uredbom (EU) br. 1025/2012 zaista je uveden dodatni element u obliku službene odluke Komisije u skladu s pravilima komitologije, jer nakon prihvaćanja sigurnosnih zahtjeva koji moraju biti ispunjeni europskim normama u okviru Odluke Komisije u skladu s Direktivom 2001/95/EZ, odgovarajući zahtjev za normizaciju ponovo se mora prihvatiti daljnjom Odlukom Komisije u skladu s Uredbom o normizaciji (podložnoj postupku ispitivanja). Komisija je već uočila problem i prijedlogom uredbe o sigurnosti proizvoda široke potrošnje koji je u tijeku želi se pojednostaviti postupak i uskladiti ga s Uredbom (EU) br. 1025/2012.

Osim toga, člankom 10. Uredbe o normizaciji jasno se isključuje preliminarni ili pomoćni posao u vezi s europskom normizacijom, primjerice studije izvedivosti, jer takve mjere nikad izravno ne dovode do prihvaćanja europskih normi ili europskih normizacijskih dokumenata u smislu članka 10. stavka 1. U starom sustavu te mjere pokretala je Komisija putem zahtjeva za normizaciju, no u okviru Uredbe o normizaciji to više nije moguće. Novom praksom skraćuje se vrijeme za pokretanje ili pripremanje takvih mjera.

3.2.Statistička analiza

Iz internih statistika Komisije za razdoblje 2006. – 2014. vidi se da je prosječni broj zahtjeva za normizaciju između 2006. i 2013. (izdanih prema starom sustavu) bio 20 zahtjeva godišnje. Za 2014. kao prvu godinu izdavanja zahtjeva prema novom sustavu procjenjuje se da je taj broj devet zahtjeva (vidjeti tablicu 1.).