Obavijest Komisije – Smjernice o izručenju trećim državama

(2022/C 223/01)

Sadržaj

Popis pokrata 3

Uvod 3

1. Sažetak sudske prakse Suda 5

1.1. Zahtjevi za izručenje u svrhu provođenja kaznenog progona 5

Presuda Suda od 6. rujna 2016., Petruhhin , C-182/15 5

Rješenje Suda od 6. rujna 2017., Schotthöfer i Steiner protiv Adelsmayra , C-473/15 7

Presuda Suda od 10. travnja 2018., Pisciotti , C-191/16 8

Presuda Suda od 2. travnja 2020., Ruska Federacija , C-897/19 PPU 8

Presuda Suda od 17. prosinca 2020., Generalstaatsanwaltschaft Berlin , C-398/19 9

Presuda Suda od 12. svibnja 2021., WS , C-505/19 11

1.2. Zahtjevi za izručenje radi izvršenja kazne ili provedbe naloga za oduzimanje slobode 12

Presuda Suda od 13. studenoga 2018., Raugevicius , C-247/17 12

C-237/21 Generalstaatsanwaltschaft München [predmet u tijeku] 13

2. Smjernice koje se primjenjuju u slučajevima kada države primjenjuju izuzimanje zbog državljanstva 14

2.1. Zahtjevi za izručenje u svrhu kaznenog progona 14

2.1.1. Područje primjene mehanizma iz predmeta Petruhhin 14

2.1.2. Koraci koje nadležna tijela moraju slijediti kada se primjenjuje izuzimanjezbog državljanstva 15

2.1.3. Rok za odgovor na obavijest 17

2.1.4. Odbijanje zahtjeva za izručenje 17

2.1.5. Nastavak postupka izručenja 17

2.2. Zahtjevi za izručenje radi izvršenja kazne zatvora ili provedbe naloga za oduzimanje slobode 17

2.2.1. Područje primjene 17

2.2.2. Koraci koje nadležna tijela moraju slijediti kada se primjenjuje izuzimanje zbog državljanstva 18

2.2.3. Razmjena informacija između države kojoj je podnesen zahtjev i države državljanstva 18

3. Smjernice primjenjive na sve države bez obzira na izuzimanje zbog državljanstva 18

3.1. Procjena temeljnih prava prije izručenja 18

3.1.1. Primjena Povelje 18

3.1.2. Primjena Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda 19

3.2. Neutemeljene ili protupravne crvene tjeralice, uhidbeni nalozi i zahtjevi za izručenje, uključujući one politički motivirane 20

3.2.1. Postojeći mehanizam Interpola za suzbijanje zlouporabe crvenih tjeralica 20

3.2.2. Razmjena informacija među kontaktnim točkama o neutemeljenim ili protupravnim zahtjevima za izručenje, a osobito o politički motiviranim zahtjevima 21

4. Praktični aspekti mehanizma iz predmeta Petruhhin i politički motivirani zahtjevi za izručenje 21

4.1. Kontaktne točke 21

4.2. Jezik dokumenata i troškovi 21

4.3. Režim zaštite podataka 21

PRILOG 1. Prikaz koraka koje treba poduzeti u vezi sa zahtjevima za izručenje u svrhu kaznenog progona – glavni koraci mehanizma iz predmeta Petruhhin 22

PRILOG 2. Pregled izuzimanja zbog državljanstva ( informacije koje su dostavile države ) 23

PRILOG 3. Predložak za obavješćivanje države državljanstva 25

PRILOG 4. Predložak za dostavljanje dodatnih informacija državi državljanstva 28

PRILOG 5. Predložak zahtjeva za produljenje roka za obavješćivanje tijela kojemu je podnesen zahtjev u skladu s mehanizmom iz predmeta Petruhhin 30

PRILOG 6. Predložak odgovora na zahtjev za produljenje roka 31

PRILOG 7. Predložak odgovora države državljanstva državi kojoj je podnesen zahtjev 32

PRILOG 8. Predložak za obavješćivanje ili traženje informacija o neutemeljenim i protupravnim zahtjevima za izručenje, osobito politički motiviranim zahtjevima, i/ili zahtjevima koji izazivaju zabrinutost u pogledu Povelje/EKLJP-a 34

Popis pokrata

Povelja Povelja Europske unije o temeljnim pravima CISA Konvencija o provedbi Schengenskog sporazuma Vijeće Vijeće Europe Sud Sud Europske unije EAW Europski uhidbeni nalog EKLJP Europska konvencija o ljudskim pravima ESLJP Europski sud za ljudska prava EGP Europski gospodarski prostor EIN Europski istražni nalog EJN Europska pravosudna mreža Eurojust Agencija Europske unije za suradnju u kaznenom pravosuđu Europol Agencija Europske unije za suradnju tijela za izvršavanje zakonodavstva Uhidbeni nalog EU-IC/NO Uhidbeni nalog izdan na temelju Sporazuma između Europske unije i Republike Islanda (IC) i Kraljevine Norveške (NO) o postupku predaje između država članica Europske unije i Islanda i Norveške Okvirna odluka o Europskom uhidbenom nalogu Okvirna odluka Vijeća od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica (2002/584/PUP) Interpol Međunarodna organizacija kriminalističke policije MLA Uzajamna pravna pomoć Država 27 država članica EU-a, Island i Norveška UFEU Ugovor o funkcioniranju Europske unije UK Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske SAD Sjedinjene Američke Države

Izjava o ograničenju odgovornosti

Ove smjernice nisu ni pravno obvezujuće ni sveobuhvatne. Ne utječu na postojeće pravo Unije i njegov budući razvoj. Ne utječu ni na vjerodostojnost prava Unije kako ga tumači Sud Europske unije.

UVOD

Postupci izručenja između država članica i trećih država prvenstveno su uređeni kombinacijom različitih pravnih osnova na više razina: multilateralnim sporazumima (npr. konvencije Vijeća Europe (1)), bilateralnim sporazumima (koje su sklopili EU ili države članice) i nacionalnim pravom.

Općenito, sporazumima o izručenju predviđa se mogućnost „izuzimanja zbog državljanstva”, što znači da ugovorne stranke mogu odbiti izručenje vlastitih državljana.

Nadalje, u nekim se sporazumima u kojima je predviđeno izuzimanje zbog državljanstva često podrazumijeva da bi ugovorne stranke trebale poštovati načelo „aut dedere aut judicare” (2) kako bi spriječile nekažnjavanje vlastitih državljana (3). U pravilu, kazneni progon vlastitih državljana može se temeljiti na načelu aktivnog personaliteta koje se primjenjuje na kaznena djela koja su državljani počinili izvan državnog područja ugovorne stranke.

Sud je 2016. u presudi u predmetu Petruhhin (4) uveo posebne obveze za države članice koje ne izručuju vlastite državljane kada prime zahtjev treće države za izručenje radi kaznenog progona građanina EU-a koji je državljanin druge države članice i koji je ostvario svoje pravo na slobodno kretanje u skladu s člankom 21. stavkom 1 (5). UFEU-a. Predmet Petruhhin prvi je predmet u kojem je Sud presudio da je država članica EU-a koja je primila zahtjev treće države za izručenje koji se odnosi na državljanina druge države članice EU-a obvezna pokrenuti postupak savjetovanja s državom članicom čije državljanstvo ima taj građanin EU-a (mehanizam iz predmeta Petruhhin), čime se potonjoj omogućuje da kazneno progoni svoje državljane putem europskog uhidbenog naloga. Posebne obveze nametnute državama članicama koje ne izručuju vlastite državljane temelje se na nediskriminirajućem postupanju kako prema vlastitim državljanima tako i prema drugim građanima EU-a (6). Obveze država članica detaljnije su određene u kasnijoj sudskoj praksi (7). Nadalje, Sud je proširio primjenu mehanizma iz predmeta Petruhhin na Island i Norvešku (8).

Vijeće je 4. lipnja 2020. zatražilo od predsjedništva da pozove Eurojust i Europsku pravosudnu mrežu da analiziraju kako se zahtjevi trećih država za izručenje građana EU-a rješavaju u praksi. Složili su se i da će iznijeti prijedloge o tome, kako bi Komisija mogla izraditi moguće smjernice EU-a (9).

Kao odgovor, Eurojust i Europska pravosudna mreža objavili su zajedničko izvješće u studenome 2020 (10). Glavni izazovi utvrđeni u izvješću uključivali su:

— nesigurnost o tome kojem se tijelu u državi članici državljanstva treba obratiti, koja bi država članica trebala osigurati prijevod i snositi njegove troškove i/ili koji je instrument pravosudne suradnje najbolje primijeniti kako bi se osigurao kazneni progon u državi članici državljanstva,

— različite prakse koje se odnose na opseg pruženih informacija, rokove koji su određeni za odgovore i odluke te vrste procjena koje se provode u okviru mehanizma iz predmeta Petruhhin,

— napetosti između obveza koje proizlaze iz prava Unije s jedne strane i bilateralnih i multilateralnih ugovora o izručenju s druge strane,

— nekoliko paralelnih kanala koji se upotrebljavaju za pružanje i prijenos informacija, što često dovodi do udvostručavanja aktivnosti, nesigurnosti i nejasnoća.

Nakon toga, Vijeće je u prosincu 2020. donijelo zaključke naslovljene Europski uhidbeni nalog i postupci izručenja – trenutačni izazovi i daljnji koraci (11). U zaključcima je ponovno istaknuto da „nakon presuda Suda Europske unije u predmetu Petruhhin i nekoliko naknadnih presuda (12), pri obradi takvih zahtjeva države članice imaju dvije obveze: s jedne strane, obvezu poštovanja postojećih obveza koje proizlaze iz međunarodnog prava i borbe protiv rizika da dotično kazneno djelo prođe nekažnjeno i, s druge strane, države članice koje ne izručuju svoje državljane obvezne su, u skladu s načelima slobode kretanja i nediskriminacije na temelju državljanstva, što učinkovitije zaštititi građane drugih država članica od mjera kojima im se može uskratiti pravo na slobodu kretanja i boravak unutar EU-a.”

Postoje dodatna pitanja koja utječu na izručenje, kako je utvrđeno u izvješću Eurojusta i Europske pravosudne mreže. Vijeće je u zaključcima iz 2020. naglasilo: „Praktično iskustvo različitih država članica pokazuje da postoje slučajevi u kojima treće zemlje podnose neutemeljene i protupravne zahtjeve za izručenje. Vijeće poziva Komisiju da, s obzirom na rezultate analize koju su pripremili Eurojust i Europska pravosudna mreža, razmotri potrebu za daljnjim djelovanjem, kao što je prijedlog zajedničkog pristupa rješavanju potencijalno protupravnih zahtjeva trećih zemalja za pretraživanje i izručenje, uključujući one koji su politički motivirani. U tom kontekstu trebale bi se uzeti u obzir najbolje prakse država članica.”

U cilju pripreme tih smjernica Komisija se savjetovala s državama članicama putem upitnika o zahtjevima trećih država za izručenje. Komisija je sastavila i tablicu sporazuma o izručenju i sporazuma o uzajamnoj pravnoj pomoći koje su države članice sklopile s trećim državama (dostupna na internetskim stranicama Europske pravosudne mreže). U lipnju i listopadu 2021. o rezultatima upitnika raspravljalo se na posebnim sastancima stručnjaka iz država članica. Komisija se savjetovala i s raznim dionicima i stručnjacima, uključujući Eurojust i Europsku pravosudnu mrežu.

U tim je smjernicama sažeta sudska praksa Suda. U njima se uzima u obzir i iskustvo stečeno u posljednjih pet godina primjene mehanizma iz predmeta Petruhhin u EU-u, Islandu i Norveškoj.

1. SAŽETAK SUDSKE PRAKSE SUDA

Zahtjevi za izručenje mogu se izdati u svrhu provođenja kaznenog progona, izvršenja kazne zatvora ili naloga za oduzimanje slobode.

Kad je riječ o prvoj kategoriji – zahtjevima za izručenje izdanima u svrhu provođenja kaznenog progona, Sud je osmislio takozvanu doktrinu iz predmeta Petruhhin (13).

Za drugu kategoriju – zahtjeve za izručenje izdane u svrhu izvršenja kazne zatvora ili naloga za oduzimanje slobode, dosad je jedini referentni predmet bio presuda u predmetu Raugevicius (14). Pred Sudom je u tijeku još jedan predmet povezan sa zahtjevom za izručenje u svrhu izvršenja kazne zatvora (15).

1.1. Zahtjevi za izručenje u svrhu provođenja kaznenog progona

Presuda Suda od 6. rujna 2016., Petruhhin, C-182/15 (16)

Predmet Petruhhin prvi je predmet u kojem je Sud presudio da je država članica EU-a koja je primila zahtjev treće države za izručenje koji se odnosi na državljanina druge države članice EU-a obvezna pokrenuti postupak savjetovanja s državom članicom čije državljanstvo ima taj građanin EU-a, čime se potonjoj omogućuje da kazneno progoni svojeg građanina putem europskog uhidbenog naloga.

Činjenično stanje u predmetu

Predmet je bio povezan sa zahtjevom za izručenje koji su ruske vlasti uputile Latviji koji se odnosio na estonskog državljanina A. Petruhhina, optuženog za pokušaj organiziranog trgovanja velikom količinom droge. Glavno državno odvjetništvo Republike Latvije odobrilo je izručenje Rusiji. Međutim, A. Petruhhin je podnio zahtjev protiv odluke o izručenju s obrazloženjem da je, na temelju ugovora između Republike Estonije, Republike Latvije i Republike Litve o pravnoj pomoći i pravosudnoj suradnji, u Latviji imao ista prava kao latvijski državljanin, uključujući zaštitu od neosnovanog izručenja.

Upućena pitanja

Vrhovni sud Latvije pitao je Sud mora li radi primjene sporazuma o izručenju sklopljenog između države članice i treće države (Latvije i Rusije), s obzirom na načelo nediskriminacije na temelju državljanstva iz članka 18. UFEU-a, pravo na slobodno kretanje i boravak građana Unije na temelju članka 21. stavka 1. UFEU-a, za državljane druge države članice vrijediti pravilo kojim se državi članici kojoj je podnesen zahtjev zabranjuje izručenje vlastitih državljana. Vrhovni sud Latvije pitao je i mora li država članica kojoj je podnesen zahtjev (odnosno država članica od koje treća država traži izručenje državljanina druge države članice, u ovom slučaju Latvije) provjeriti (i, ako je potrebno, prema kojim kriterijima) da se izručenjem neće dovesti u pitanje prava zaštićena Poveljom Europske unije o temeljnim pravima (17) (Povelja).

Obrazloženje i odgovor Suda

Sud je najprije pojasnio da, iako su pravila o izručenju načelno u nadležnosti država članica, u slučaju nepostojanja međunarodnog sporazuma između Unije i predmetne treće zemlje, situacija poput one u glavnom postupku i dalje potpada u područje primjene Ugovorâ u smislu članka 18. UFEU-a s obzirom na to da podrazumijeva slobodu kretanja i boravka na području država članica, kako je dodijeljena člankom 21. UFEU-a.

Država članica nije dužna svakom građaninu Unije koji se doselio unutar njezina državnog područja pružiti istu zaštitu od izručenja koju pruža vlastitim državljanima.

Međutim, u nedostatku odredaba prava Unije koje uređuju izručenje između država članica i treće države, kako bi se suzbila opasnost od nekažnjavanja i istodobno zaštitili državljani Unije od mjera kojima im se može oduzeti pravo na slobodno kretanje, potrebno je provesti sve mehanizme suradnje i uzajamne pomoći koje su u području kaznenog prava predviđene pravom Unije. Slijedom toga, valja dati prednost razmjeni informacija s državom članicom čiji je državljanin predmetna osoba kako bi se tijelima te države članice, s obzirom na to da su na temelju nacionalnog prava nadležna za kazneni progon te osobe za kaznena djela počinjena izvan njihova državnog područja, omogućilo da izdaju europski uhidbeni nalog u svrhu kaznenog progona. Surađujući na odgovarajući način s državom članicom čiji je državljanin predmetna osoba i dajući prednost tom mogućem uhidbenom nalogu u odnosu na zahtjev za izručenje, država članica domaćin postupa na način koji u manjoj mjeri ugrožava ostvarivanje prava na slobodu kretanja, izbjegavajući, koliko je god to moguće, opasnost od nekažnjavanja. Europski uhidbeni nalog smatra se jednako učinkovitim kao i izručenje u postizanju cilja da se spriječi opasnost od nekažnjavanja osobe za koju se tvrdi da je počinila kazneno djelo.

Sud je utvrdio je i da ako država članica zaprimi zahtjev treće države za izručenje državljanina druge države članice, država članica kojoj je podnesen zahtjev mora provjeriti da se izručenjem neće ugroziti prava iz članka 19. Povelje (18). Ako nadležno tijelo države članice kojoj je podnesen zahtjev za izručenje raspolaže dokazima o stvarnoj opasnosti od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja prema osobama u predmetnoj trećoj državi, dužno je ocijeniti postojanje te opasnosti pri odlučivanju o zahtjevu za izručenje. U tu svrhu nadležno tijelo države članice kojoj je podnesen zahtjev za izručenje mora utemeljiti odluku na objektivnim, vjerodostojnim, preciznim i pravilno ažuriranim podacima. Ti se podaci mogu dobiti, između ostalog, iz presuda međunarodnih sudova, kao što su presude Europskog suda za ljudska prava, presuda sudova predmetne treće države, kao i iz odluka, izvješća i drugih dokumenata tijela Vijeća Europe ili pod pokroviteljstvom Ujedinjenih naroda.

Rješenje Suda od 6. rujna 2017., Schotthöfer i Steiner protiv Adelsmayra, C-473/15 (19)

U rješenju u predmetu Schotthöfer i Steiner protiv Adelsmayra Sud je ponovio obrazloženje iz presude u predmetu Petruhhin prema kojem se Povelja primjenjuje kada građanin Unije ostvari svoje pravo na slobodno kretanje u Uniji iseljavanjem iz države članice čiji je državljanin u drugu državu članicu. Osim toga, Sud je utvrdio da država članica kojoj je podnesen zahtjev za izručenje mora odbiti zahtjev za izručenje građanina ako za tog građanina postoji ozbiljna opasnost da bude podvrgnut smrtnoj kazni u slučaju izručenja.

Činjenično stanje u predmetu

Od 2004. Adelsmayr više je godina radio kao anesteziolog i specijalist za intenzivnu njegu. U veljači 2009. jedan od pacijenata kojeg je Adelsmayr liječio u Ujedinjenim Arapskim Emiratima, koji je bio u teškom stanju i pretrpio nekoliko srčanih udara, preminuo je nakon operacije i još jednog srčanog udara. Adelsmayr je okrivljen za njegovu smrt. Nakon pritužbe jednog liječnika iz bolnice u kojoj je Adelsmayr radio, provedena je istraga. U izvješću te istrage navedeno je da je bila riječ o ubojstvu iz nehaja. Tijekom 2011. pokrenut je postupak u Ujedinjenim Arapskim Emiratima u okviru kojeg je državno odvjetništvo zatražilo smrtnu kaznu za Adelsmayra. Međutim, on je 2012. napustio Ujedinjene Arapske Emirate. U odsutnosti je osuđen na doživotnu kaznu zatvora u privremenom postupku koji se mogao nastaviti u bilo kojem trenutku i u kojem bi i dalje bio osuđen na smrtnu kaznu.

Protiv Adelsmayra pokrenut je kazneni postupak i u državi njegova državljanstva – Austriji, gdje je optužen za isto kazneno djelo kao i u Ujedinjenim Arapskim Emiratima. Međutim, taj je postupak 2014. obustavilo austrijsko državno odvjetništvo, koje je navelo da je „tuženik iznio dovoljno dokaza koji ukazuju na to da je postupak pokrenut u Dubaiju vjerojatno rezultat urote protiv njega”.

Upućena pitanja

Sud koji je uputio zahtjev postavio je Sudu nekoliko pitanja. Međutim, Sud je odgovorio samo na pitanje koje se odnosi na članak 19. stavak 2. i članak 47 (20). Povelje. Tim je pitanjem sud koji je uputio zahtjev pitao treba li ta dva članka tumačiti tako da država članica Europske unije mora odbiti zahtjev treće države za izručenje koji se odnosi na građanina Unije koji boravi u toj državi članici ako se kaznenim postupkom na kojem se temelji zahtjev za izručenje i odlukom donesenom u odsutnosti u trećoj državi nisu poštovali minimalni standard međunarodnog prava i neobvezna načela javnog poretka Europske unije (ordre public) ili pravo na pravično suđenje.

Obrazloženje i odgovor Suda

Sud je podsjetio da se odredbe Povelje, a osobito njezin članak 19., primjenjuju na odluku države članice da izruči građanina Unije u situaciji u kojoj je taj građanin ostvario svoje pravo na slobodno kretanje unutar Unije. Smatrao je da članak 19. stavak 2. Povelje treba tumačiti tako da zahtjev treće zemlje za izručenje koji se odnosi na građanina Unije koji je, ostvarujući svoje pravo na slobodu kretanja, napustio svoju državu članicu podrijetla kako bi boravio na državnom području druge države članice, potonja država članica mora odbiti ako postoji ozbiljna opasnost od izricanja smrtne kazne za tog građanina u slučaju izručenja. Stoga nije bilo potrebno ispitati pitanje u dijelu u kojem se odnosilo na članak 47. Povelje.

Presuda Suda od 10. travnja 2018., Pisciotti, C-191/16 (21)

U presudi u predmetu Pisciotti Sud je primijenio obrazloženje iz presude u predmetu Petruhhin na situaciju u kojoj je između Europske unije i treće države koja traži izručenje na snazi sporazum o izručenju. Sud je utvrdio da država članica nije dužna proširiti zabranu izručenja svojih državljana SAD-u na svakog građanina Unije koji putuje njenim državnim područjem. Međutim, prije izručenja građanina Unije, država članica kojoj je podnesen zahtjev mora omogućiti državi članici čije državljanstvo ima građanin da zatraži njegovu predaju na temelju europskog uhidbenog naloga.

Činjenično stanje u predmetu

Sud u SAD-u izdao je 2010. uhidbeni nalog za talijanskog državljanina Pisciottija. Pisciotti je uhićen u Njemačkoj kada je na putu iz Nigerije u Italiju presjedao u njemačkoj zračnoj luci. Određeno mu je zadržavanje radi predaje, a 2014. njemački je sud odobrio njegovo izručenje. Talijanska konzularna tijela redovito se obavještavalo o situaciji Pisciottija prije nego što je odobren zahtjev za izručenje, ali talijanska pravosudna tijela nisu izdala europski uhidbeni nalog. Prije nego što je izručen, Pisciotti je tvrdio da je njegovo izručenje protivno pravu Unije jer se člankom 16. stavkom 2. njemačkog Temeljnog zakona, kojim se izuzimanje zbog državljanstva ograničava na njemačke državljane, povređuje opća zabrana diskriminacije na temelju državljanstva.

Upućena pitanja

Sud koji je uputio zahtjev pitao je treba li članak 18. UFEU-a tumačiti na način da mu je protivno to da država članica kojoj je podnesen zahtjev na temelju ustavnog prava uspostavi razliku između svojih državljana i državljana drugih država članica te da dopusti izručenje potonjih a da pritom ne dopušta izručenje vlastitih državljana.

Obrazloženje i odgovor Suda

Sud je smatrao da pravu Unije nije protivno to da država članica kojoj je podnesen zahtjev (Njemačka) na temelju ustavnog prava uspostavi razliku između svojih državljana i državljana drugih država članica te da dopusti izručenje građanina Unije a da pritom ne dopušta izručenje vlastitih državljana, pod uvjetom da je država članica kojoj je podnesen zahtjev omogućila nadležnim tijelima države članice čiji je državljanin taj građanin (Italija) da zatraže njegovu predaju na temelju europskog uhidbenog naloga i da potonja država članica nije poduzela nikakvu radnju u tom pogledu.

Sud je slijedio isto obrazloženje kao u presudi u predmetu Petruhhin, navodeći da se mora smatrati primjenjivim i na međunarodni sporazum između Unije i treće države (Sporazum o izručenju između Europske unije i Sjedinjenih Američkih Država (22)) kojim se državi članici, bilo na temelju odredaba bilateralnog ugovora bilo na temelju njezina ustavnog prava (kao što je njemački Temeljni zakon), dopušta izuzimanje zbog državljanstva.

Sud je pojasnio i da se europski uhidbeni nalog koji je izdala država članica koja nije država članica kojoj je podnesen zahtjev mora odnositi barem na ista kaznena djela i da država članica državljanstva mora, u skladu s nacionalnim pravom, biti nadležna za kazneni progon te osobe zbog takvih kaznenih djela čak i ako su počinjena izvan njezina državnog područja, kako bi se spriječila opasnost od nekažnjavanja predmetne osobe u pogledu kaznenih djela koja joj se stavljaju na teret u zahtjevu za izručenje.

Presuda Suda od 2. travnja 2020., Ruska Federacija, C-897/19 PPU (23)

U svojoj presudi u predmetu Ruska Federacija Sud je pojasnio da se mehanizam iz predmeta Petruhhin primjenjuje mutatis mutandis na zahtjeve za izručenje koji se odnose na državljane država Europskog udruženja slobodne trgovine (EFTA) s kojima je EU sklopio sporazum o postupku predaje, odnosno Sporazum između Europske unije i Republike Islanda i Kraljevine Norveške o postupku predaje između država članica Europske unije i Islanda i Norveške (24).

Činjenično stanje u predmetu

Ured Međunarodne organizacije kriminalističke policije (Interpol) u Moskvi izdao je 2015. međunarodnu tjeralicu za I. N.-om, ruskim državljaninom. Na temelju te tjeralice I. N., koji je u međuvremenu stekao islandsko državljanstvo, uhićen je 2019. u Hrvatskoj gdje je bio na odmoru. Hrvatska tijela primila su od Rusije zahtjev za izručenje koji je odobrio hrvatski sud. Hrvatskim pravom predviđeno je izuzimanje zbog državljanstva u pogledu zahtjeva za izručenje. I. N. je podnio žalbu Vrhovnom sudu Republike Hrvatske osporavajući odluku o odobravanju izručenja.

Upućeno pitanje

Vrhovni sud Republike Hrvatske u biti je pitao Sud primjenjuje li se mehanizam iz predmeta Petruhhin i u slučaju osobe koja nije građanin EU-a, ali je državljanin države EFTA-e, poput Islanda, koji je stranka Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (Sporazum o EGP-u).

Obrazloženje i odgovor Suda

Sud je preliminarno razmotrio pitanje državljanina države EFTA-e koja je stranka Sporazuma o EGP-u, odnosno je li takav slučaj obuhvaćen područjem primjene prava Unije. Podsjetio je da se članci 18. i 21. UFEU-a ne primjenjuju na državljane trećih država. Međutim, Sud je smatrao da se člankom 36. Sporazuma o EGP-u, koji je sastavni dio prava Unije, jamči sloboda pružanja usluga na način koji je u bitnome jednak onome iz članka 56. UFEU-a, uključujući pravo na putovanje u drugu državu radi primanja usluga u toj državi. Na temelju toga, slučaj I. N.-a, koji je otišao u Hrvatsku na odmor i tako primao usluge povezane s turizmom, morao se smatrati obuhvaćenim područjem primjene prava Unije.

Nadalje, Sud je smatrao da Island ima poseban odnos s Europskom unijom koji nadilazi okvire gospodarske i trgovinske suradnje. Island provodi i primjenjuje schengensku pravnu stečevinu, sudjeluje u zajedničkom europskom sustavu azila i sklopio je Sporazum o postupku predaje s Europskom unijom.

Kad je riječ o zahtjevu za izručenje, kako je već navedeno u presudi u predmetu Petruhhin, država članica kojoj je podnesen zahtjev najprije mora provjeriti, u skladu s člankom 19. stavkom 2. Povelje, da u slučaju izručenja za predmetnu osobu ne postoji opasnost od izricanja smrtne kazne, mučenja ili drugog nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja ili kazne. Za potrebe te provjere država kojoj je podnesen zahtjev mora utemeljiti odluku na objektivnim, vjerodostojnim, preciznim i odgovarajuće ažuriranim podacima. Sud je dodao da je u okviru te provjere osobito važan dokaz činjenica da je predmetnoj osobi, prije nego što je stekla državljanstvo predmetne države EFTA-e, ta država odobrila azil upravo zbog kaznenog postupka na kojem se temelji zahtjev za izručenje.

Prije razmatranja izvršenja zahtjeva za izručenje, država članica kojoj je podnesen zahtjev u svakom je slučaju obvezna izvijestiti tu državu EFTA-e i, na njezin zahtjev predati joj navedenog državljanina, u skladu s odredbama sporazuma o postupku predaje, pod uvjetom da je navedena država EFTA-e, u skladu sa svojim nacionalnim pravom, nadležna za kazneni progon tog državljanina za kaznena djela počinjena izvan svojeg državnog područja.

Presuda Suda od 17. prosinca 2020., Generalstaatsanwaltschaft Berlin, C-398/19 (25)

U svojoj presudi u predmetu C-398/19 Generalstaatsanwaltschaft Berlin Sud je dodatno pojasnio zahtjeve mehanizma suradnje koji su izneseni u presudi u predmetu Petruhhin. Sud je utvrdio da se građanin Unije može izručiti trećoj državi tek nakon savjetovanja s državom članicom čiji je državljanin taj građanin. U okviru tog savjetovanja država članica od koje se traži izručenje mora državu članicu državljanstva obavijestiti o svim činjeničnim i pravnim elementima koje sadržava zahtjev za izručenje te joj mora omogućiti razuman rok za izdavanje europskog uhidbenog naloga za tog građanina. Osim toga, u slučaju da država članica državljanstva službeno ne donese odluku o izdavanju europskog uhidbenog naloga, država članica kojoj je podnesen zahtjev nije dužna odbiti izručenje građanina Unije koji je državljanin druge države članice i sama provesti kazneni progon protiv te osobe zbog kaznenih djela počinjenih u trećoj državi.

Činjenično stanje u predmetu

Ukrajina je od Njemačke zatražila izručenje ukrajinskog državljanina koji se 2012. preselio u Njemačku. Predmetna osoba, B. Y., stekla je rumunjsko državljanstvo 2014. kao potomak nekadašnjih rumunjskih državljana. Međutim, u Rumunjskoj nikada nije boravila. Ukrajinski kazneni sud izdao je 2016. uhidbeni nalog protiv nje zbog pronevjere sredstava 2010. i 2011. Nakon zahtjeva za izručenje B. Y. je uhićen u Njemačkoj. S obzirom na primjenu mehanizma iz predmeta Petruhhin, njemačka tijela obratila su se rumunjskom Ministarstvu pravosuđa i pitala namjerava li samo provesti kazneni progon B. Y.-a. Rumunjska tijela obavijestila su njemačka tijela da je za izdavanje europskog uhidbenog naloga potrebno imati dovoljno dokaza o počinjenju kaznenih djela u inozemstvu. Osim toga, rumunjska tijela zatražila su od Glavnog državnog odvjetništva u Berlinu da dostavi dokumente i preslike dokaza iz Ukrajine. S obzirom na to da rumunjska pravosudna tijela nisu službeno odlučila o mogućem izdavanju europskog uhidbenog naloga, njemački sud koji je uputio zahtjev postavio je tri pitanja radi donošenja prethodne odluke o tumačenju članaka 18. i 21. UFEU-a i o primjeni mehanizma iz predmeta Petruhhin.

Upućena pitanja

Sud koji je uputio zahtjev pitao je:

— primjenjuju li se prava koja proizlaze iz građanstva Unije (članci 18. i 21. UFEU-a) u situaciji u kojoj je predmetna osoba prenijela središte svojih interesa u državu članicu kojoj je podnesen zahtjev u vrijeme kada nije bila građanin Unije,

— postoji li obveza za državu članicu državljanstva ili državu članicu kojoj je podnesen zahtjev da zatraži od treće države koja podnosi zahtjev da dostavi spise predmeta kako bi se ispitalo hoće li sama provesti kazneni progon,

— postoji li, na temelju presude u predmetu Petruhhin, obveza za državu članicu kojoj je podnesen zahtjev da odbije izručenje i sama provede kazneni progon ako to može učiniti u skladu sa svojim nacionalnim pravom pod određenim uvjetima.

Obrazloženje i odgovor Suda

Kad je riječ o prvom pitanju o primjenjivosti članaka 18. i 21. UFEU-a, Sud je utvrdio da činjenica da je osoba stekla državljanstvo države članice EU-a, a time i građanstvo Unije, u trenutku kada je već boravila u drugoj državi članici ne može dovesti u pitanje zaključak da se osoba na temelju stečenog građanstva Unije može pozvati na članak 21. stavak 1. UFEU-a i da njezina situacija ulazi u područje primjene ugovorâ u smislu članka 18. UFEU-a, kojim se utvrđuje načelo nediskriminacije na temelju državljanstva. Sud je dodatno pojasnio da se isto obrazloženje primjenjuje kada građanin Unije čije se izručenje traži ima i državljanstvo treće države koja je podnijela zahtjev za izručenje: činjenica da osoba ima dvojno državljanstvo ne može predmetnoj osobi oduzeti slobode koje kao državljanin države članice ima na temelju prava Unije.

Kad je riječ o drugom pitanju, Sud je ponovio tumačenje prethodne sudske prakse ističući da je država članica kojoj je podnesen zahtjev dužna obavijestiti državu članicu državljanstva kako bi pravosudno tijelo te države članice moglo zatražiti predaju predmetne osobe putem europskog uhidbenog naloga. O pojedinostima povezanima s potrebnom razmjenom informacija Sud je utvrdio sljedeće:

— država članica kojoj je podnesen zahtjev mora obavijestiti nadležna tijela države članice državljanstva ne samo o postojanju zahtjeva za izručenje nego i o svim činjeničnim i pravnim elementima koje je u okviru tog zahtjeva dostavila treća država koja traži izručenje,

— nadležna tijela države članice državljanstva obvezna su poštovati povjerljivost takvih pitanja ako je povjerljivost zatražila treća država,

— država članica kojoj je podnesen zahtjev mora obavještavati nadležna tijela države članice državljanstva o svim promjenama situacije tražene osobe koje bi mogle biti relevantne za mogućnost izdavanja europskog uhidbenog naloga u odnosu na tu osobu,

— ni država članica kojoj je podnesen zahtjev ni država članica državljanstva nisu dužne uputiti zahtjev trećoj državi da im dostavi spis kaznenog predmeta,

— na državi je članici kojoj je podnesen zahtjev da odredi razuman rok nakon kojeg se, u slučaju da država članica državljanstva ne izda europski uhidbeni nalog, može provesti izručenje,

— država članica kojoj je podnesen zahtjev može provesti izručenje bez obveze da čeka dulje od razumnog roka da država članica državljanstva donese službenu odluku o odricanju od prava na izdavanje europskog uhidbenog naloga u odnosu na predmetnu osobu.

Naposljetku, u odgovoru na treće pitanje Sud je pojasnio da na temelju prava Unije država članica kojoj je podnesen zahtjev nije dužna odbiti izručenje i sama kazneno goniti građanina Unije zbog kaznenih djela počinjenih u trećoj državi ako joj to dopušta njezino nacionalno pravo. Time bi se prekoračile granice koje pravo Unije može nametnuti izvršavanju diskrecijskog prava koje ta država članica ima u pogledu odluke o vođenju kaznenog progona.

Presuda Suda od 12. svibnja 2021., WS, C-505/19 (26)

Načelom ne bis in idem može se, unutar schengenskog područja i Europske unije, spriječiti uhićenje osobe koja je predmet Interpolove tjeralice. To je slučaj kada su nadležna tijela upoznata s pravomoćnom sudskom odlukom kojom se utvrđuje primjenjivost tog načela, donesenom u državi koja je stranka Schengenskog sporazuma ili u državi članici.

Činjenično stanje u predmetu

Interpol je 2012. na zahtjev SAD-a na temelju uhidbenog naloga koji su izdala tijela te države objavio crvenu tjeralicu protiv W. S.-a, njemačkog državljanina, radi njegova mogućeg izručenja. Ako se osoba na koju se odnosi takva tjeralica pronađe u državi članici Interpola, ta bi država u načelu mogla privremeno uhititi tu osobu, ili je nadzirati ili ograničiti njezino kretanje.

Međutim, prije objave te crvene tjeralice u Njemačkoj je proveden istražni postupak protiv W. S.-a koji se barem djelomično odnosio na ista djela na kojima se temelji ta tjeralica. Taj je postupak pravomoćno zaključen 2010., nakon što je W. S. platio novčani iznos u skladu s posebnim postupkom rješavanja spora koji je predviđen njemačkim kaznenim pravom. Njemački Savezni ured kriminalističke policije naknadno je obavijestio Interpol da je, prema njegovu mišljenju i uslijed tog prethodnog postupka, načelo ne bis in idem primjenjivo u ovom predmetu. To načelo, koje je utvrđeno i u članku 54. Konvencije o provedbi Schengenskog sporazuma (CISA) (27) i u članku 50. Povelje, zabranjuje, među ostalim, da se ponovno pokrene kazneni progon protiv osobe protiv koje je sudski postupak pravomoćno okončan za isto kazneno djelo.

W. S. podnio je 2017. tužbu protiv Njemačke pred Upravnim sudom u Wiesbadenu zahtijevajući da se Njemačkoj naloži da poduzme mjere potrebne za povlačenje te crvene tjeralice. U tom se pogledu W. S. pozvao ne samo na povredu načela ne bis in idem nego i na povredu svojeg prava na slobodno kretanje kako je zajamčeno člankom 21. UFEU-a, s obzirom na to da nije mogao otputovati ni u jednu državu koja je stranka Schengenskog sporazuma ni u bilo koju državu članicu a da ne riskira uhićenje.

Upućeno pitanje

Sud koji je uputio zahtjev postavio je Sudu nekoliko pitanja. Međutim, glavno pitanje koje je relevantno u kontekstu izručenja nakon crvene tjeralice jest treba li članak 54. CISA-e (28) i članak 21. stavak 1. UFEU-a, s obzirom na članak 50 (29). Povelje, tumačiti tako da se njima sprečava da tijela države koja je stranka Schengenskog sporazuma ili tijela države članice na zahtjev treće države privremeno uhite osobu za koju je Interpol objavio crvenu tjeralicu, ako je, s jedne strane, protiv te osobe već pokrenut kazneni postupak u državi članici koji je državni odvjetnik zaključio nakon što je predmetna osoba ispunila određene uvjete i, s druge strane, ako su tijela te države članice obavijestila Interpol da se, prema njihovu mišljenju, ti postupci odnose na ista djela na koja se odnosi ta crvena tjeralica.

Obrazloženje i odgovor Suda

Sud je utvrdio da se načelo ne bis in idem primjenjuje u situaciji u kojoj je donesena odluka kojom se pravomoćno zaključuje kazneni postupak, pod uvjetom da predmetna osoba ispunjava određene uvjete, kao što je plaćanje novčanog iznosa koji je odredio državni odvjetnik.

Međutim, članak 54. CISA-e, članak 50. Povelje i članak 21. stavak 1. UFEU-a ne sprečavaju privremeno uhićenje osobe koja je predmet Interpolove crvene tjeralice ako nije utvrđeno da je protiv te osobe pravomoćno okončan sudski postupak u državi stranci Schengenskog sporazuma ili državi članici zbog istih djela na kojima se temelji crvena tjeralica i da se stoga primjenjuje načelo ne bis in idem.

U situaciji u kojoj je primjena načela ne bis in idem i dalje neizvjesna, privremeno uhićenje može biti bitan korak kako bi se provele potrebne kontrole a da se pritom izbjegne opasnost od bijega predmetne osobe. Ta se mjera stoga može opravdati legitimnim ciljem sprečavanja nekažnjavanja predmetne osobe „pod uvjetom da je nužna za potrebe tih kontrola” (30). Suprotno tomu, čim je pravomoćnom sudskom odlukom utvrđeno da se primjenjuje načelo ne bis in idem, njezino privremeno uhićenje ili zadržavanje u pritvoru zabranjeno je i uzajamnim povjerenjem između država stranaka CISA-e i pravom na slobodno kretanje. Države članice i države ugovornice CISA-e moraju osigurati dostupnost pravnih sredstava koja predmetnoj osobi omogućuju ishođenje takve pravomoćne sudske odluke kojom se utvrđuje primjena načela ne bis in idem.

1.2. Zahtjevi za izručenje radi izvršenja kazne ili provedbe naloga za oduzimanje slobode

Presuda Suda od 13. studenoga 2018., Raugevicius, C-247/17 (31)

U predmetu Raugevicius Sud je razmatrao zahtjev za izručenje u svrhu izvršenja kazne zatvora. Međutim, Sud je u određenoj mjeri slijedio obrazloženje iz sudske prakse iz predmeta Petruhhin, no s drukčijim ishodom. To je bilo potrebno jer predmeti koji se odnose na izručenje radi izvršenja kazne mogu dovesti do problema u vezi s načelom ne bis in idem ako bi se primjenjivao mehanizam iz predmeta Petruhhin (32). Međutim, Sud je uzeo u obzir da u nacionalnom i/ili međunarodnom pravu postoje drugi mehanizmi koji omogućuju da tražene osobe odsluže svoje kazne, osobito u državi članici čiji su državljani. Na primjer, Konvencija Vijeća Europe iz 1983. o transferu osuđenih osoba (33) pruža pravni okvir za tu mogućnost.

Činjenično stanje u predmetu

Raugevicius litavski je i ruski državljanin koji se preselio u Finsku i ondje živi nekoliko godina. On je i otac dvoje djece koja imaju stalno boravište u Finskoj i imaju finsko državljanstvo. Nakon osuđujuće presude u Rusiji, ruska su tijela 2011. izdala međunarodni uhidbeni nalog za izvršenje izrečene kazne zatvora. Kako bi odlučilo o zahtjevu za izručenje, finsko Ministarstvo pravosuđa zatražilo je mišljenje od Vrhovnog suda Finske. Vrhovni sud nije bio siguran primjenjuje li se presuda u predmetu Petruhhin te je stoga odlučio uputiti Sudu zahtjev za prethodnu odluku.

U relevantnom finskom zakonu (finski Ustav) predviđeno je da se kazna zatvora može izvršiti u Finskoj ako je osuđena osoba finski državljanin ili strani državljanin koji ima stalno boravište u Finskoj i ako je osuđena osoba pristala na izvršenje.

Upućena pitanja

Svojim prvim pitanjem Vrhovni sud Finske u biti je pitao treba li nacionalne odredbe o izručenju ocjenjivati na isti način u pogledu slobode kretanja državljana druge države članice, neovisno o tome odnosi li se zahtjev treće države za izručenje na izvršenje kazne zatvora ili kazneni progon kao u presudi u predmetu Petruhhin. Drugim je pitanjem pitao na koji način treba odgovoriti na zahtjev za izručenje u situaciji u kojoj je zahtjev za izručenje dostavljen državi članici državljanstva, koja, međutim, zbog pravnih prepreka ne donosi mjere u pogledu svojih državljana.

Obrazloženje i odgovor Suda

Sud je po analogiji primijenio obrazloženje presude u predmetu Petruhhin navodeći da je državljanin jedne države članice koji se preselio u drugu državu članicu ostvario svoje pravo na slobodu kretanja unutar Unije te je stoga obuhvaćen područjem primjene članka 18. UFEU-a. Posjedovanje dvojnog državljanstva države članice i treće države ne može predmetnoj osobi oduzeti slobode koje kao državljanin države članice ima na temelju prava Unije.

Nacionalno pravilo kojim se zabranjuje izručenje samo vlastitih državljana uvodi različito postupanje prema tim državljanima i državljanima drugih država članica te dovodi do ograničenja slobode kretanja u smislu članka 21. UFEU-a: takvo ograničenje mora biti nužno i proporcionalno legitimnom cilju sprečavanja opasnosti od nekažnjavanja državljana država članica koje nisu država članica kojoj je podnesen zahtjev i ne smiju postojati manje drastične mjere za postizanje tog cilja, uzimajući u obzir sve činjenične i pravne okolnosti slučaja.

Međutim, Sud je priznao da se u slučajevima zahtjeva za izručenje u svrhu izvršenja kazne sukob s načelom nediskriminacije ne može riješiti davanjem mogućnosti državi članici državljanstva da ponovno izvršava svoju nadležnost u kaznenom progonu predmetne osobe, s obzirom na to da takav novi kazneni progon već suđene i osuđene osobe može biti protivan načelu ne bis in idem. Kako bi se izbjegla opasnost od nekažnjavanja osoba u takvim situacijama, Sud je uputio na druge mehanizme nacionalnog i međunarodnog prava koji tim osobama omogućuju da služe svoje kazne, primjerice, u svojoj državi podrijetla, povećavajući tako njihove izglede za socijalnu reintegraciju nakon što izvrše svoje kazne.

U tom je kontekstu Sud istaknuo da se člankom 3. finskog Zakona o međunarodnoj suradnji strancima koji trajno borave u Finskoj omogućuje da u Finskoj odsluže kaznu zatvora koju je izrekla treća država, pod uvjetom da na to pristanu i predmetna osoba i treća država. Stoga je Sud istaknuo i da Raugevicius može u Finskoj odslužiti kaznu izrečenu u Rusiji, pod uvjetom da na to pristanu i Rusija i Raugevicius.

Sud je utvrdio da se, s jedne strane, državljani države članice kojoj je podnesen zahtjev i, s druge strane, državljani drugih država članica koji trajno borave u državi članici kojoj je podnesen zahtjev i pokazuju određeni stupanj integracije u društvo te države, nalaze u usporedivoj situaciji. Tijela države kojoj je podnesen zahtjev moraju utvrditi postoji li veza između državljana drugih država članica i države članice kojoj je podnesen zahtjev. Ako postoji, člancima 18. i 21. UFEU-a propisano je da državljani drugih država članica mogu na državnom području države članice kojoj je podnesen zahtjev odslužiti kaznu pod istim uvjetima kao i državljani države članice kojoj je podnesen zahtjev.

Sud je stoga zaključio da članke 18. i 21. UFEU-a treba tumačiti tako da, kada treća država podnese zahtjev za izručenje građanina Unije koji je ostvario svoje pravo na slobodu kretanja, ne u svrhu kaznenog progona, već radi izvršenja kazne zatvora, država članica kojoj je podnesen zahtjev, a čije nacionalno pravo zabranjuje izručenje vlastitih državljana radi izvršenja kazne i predviđa mogućnost da se takva kazna izrečena u inozemstvu izdržava na njezinu državnom području, dužna je osigurati da se s građaninom Unije postupa jednako kao s njezinim vlastitim državljanima u pogledu izručenja pod uvjetom da trajno boravi na njezinu državnom području.

C-237/21 Generalstaatsanwaltschaft München [predmet u tijeku]

Činjenično stanje u predmetu

Predmet se temelji na zahtjevu Bosne i Hercegovine za izručenje Njemačkoj u vezi sa S. M.-om radi izvršenja kazne zatvora. Osoba čija se predaja traži državljanin je Srbije, Bosne i Hercegovine i Hrvatske koji od sredine 2017. živi u Njemačkoj sa svojom suprugom, a od svibnja 2020. radi u Njemačkoj. Generalstaatsanwaltschaft München (Državno odvjetništvo u Münchenu), pozivajući se na presudu u predmetu Raugevicius, zatražio je da se utvrdi nedopuštenost izručenja osobe čija se predaja traži.

Upućeno pitanje

S obzirom na zahtjev državnog odvjetništva, njemački sud koji je uputio zahtjev odlučio je pitati Sud zahtijevaju li načela kojima se uređuje primjena članaka 18. i 21. UFEU-a koja je Sud utvrdio u presudi u predmetu Raugevicius da zahtjev treće države na temelju Europske konvencije o izručenju od 13. prosinca 1957 (34). kojim se traži izručenje građanina Unije radi izvršenja kazne treba odbiti čak i ako je država članica kojoj je podnesen zahtjev na temelju međunarodnog prava prema toj konvenciji obvezna izručiti građanina Unije jer je pojam „državljani” u smislu članka 6. stavka 1. točke (b) Konvencije definiran tako da se odnosi samo na vlastite državljane, a ne na druge građane Unije (35).

2. SMJERNICE KOJE SE PRIMJENJUJU U SLUČAJEVIMA KADA DRŽAVE PRIMJENJUJU IZUZIMANJE ZBOG DRŽAVLJANSTVA

2.1. Zahtjevi za izručenje u svrhu kaznenog progona

2.1.1. Područje primjene mehanizma iz predmeta Petruhhin

a. Materijalno područje primjene: kada se primjenjuje mehanizam iz predmeta Petruhhin?

Mehanizam (obavješćivanja) iz predmeta Petruhhin mora se aktivirati u sljedećim slučajevima:

— kada je izdan zahtjev za izručenje u svrhu kaznenog progona, i

— država kojoj je podnesen zahtjev primjenjuje izuzimanje zbog državljanstva samo na vlastite državljane, što dovodi do moguće diskriminacije između vlastitih državljana i državljana drugih država koji su ostvarili svoje pravo na slobodu kretanja (vidjeti Prilog 2. – Pregled nacionalnih sustava).

Mehanizam iz predmeta Petruhhin primjenjuje se na sve zahtjeve za izručenje na temelju:

— Sporazuma o izručenju između Europske unije i Sjedinjenih Američkih Država (36),

— Sporazuma o trgovini i suradnji između Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju, s jedne strane, i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske, s druge strane (TCA) (37), koji uključuje odredbe o mehanizmu iz predmeta Petruhhin (38),

— multilateralnih sporazuma koje su sklopile države,

— bilateralnih sporazuma koje su sklopile države, ili

— nacionalnog prava.

b. Osobno područje primjene: na koga se primjenjuje mehanizam iz predmeta Petruhhin?

Mehanizam iz predmeta Petruhhin primjenjuje se na državljane 27 država članica EU-a koji se nalaze na državnom području druge države članice i koji su ostvarili svoje pravo na slobodu kretanja. Obuhvaćeni su i državljani koji imaju i državljanstvo treće države koja je podnijela zahtjev za izručenje. Sud je pojasnio da posjedovanje dvojnog državljanstva ne može predmetnoj osobi oduzeti slobode koje kao državljanin države članice ima na temelju prava Unije (39). Osim toga, nije relevantan ni trenutak u kojem je osoba stekla državljanstvo države članice (40).

Sud je pojasnio da se mehanizam iz predmeta Petruhhin primjenjuje i na državljane države članice EFTA-e koja je stranka Sporazuma o EGP-u i s kojom je Europska unija sklopila sporazum o postupku predaje (Island i Norveška) (41). Članci 18. i 21. UFEU-a ne primjenjuju se na državljane trećih država. Međutim, Sud je smatrao da se člankom 4. Sporazuma o EGP-u (42), tumačenim zajedno s člankom 36. Sporazuma o EGP-u (43), koji je sastavni dio prava Unije, jamči sloboda pružanja usluga na jednak način kao i člankom 56. UFEU-a, uključujući pravo na putovanje u drugu državu radi primanja usluga (44).

Nadalje, Sud je potvrdio da se pravo na slobodu kretanja iz članka 21. stavka 1. UFEU-a/članka 36. Sporazuma o EGP-u primjenjuje i na osobu koja je samo u tranzitu u zračnoj luci (45) ili koja prima usluge kao turist (46) u drugoj državi.

c. Zemljopisno područje primjene: koja su tijela obvezana mehanizmom iz predmeta Petruhhin?

Mehanizmom iz predmeta Petruhhin obvezana su nacionalna tijela 27 država članica EU-a, Islanda i Norveške pri primjeni izuzimanja zbog državljanstva.

2.1.2. Koraci koje nadležna tijela moraju slijediti kada se primjenjuje izuzimanje zbog državljanstva

a. Obveze države kojoj je podnesen zahtjev

Člancima 18. i 21. UFEU-a/člankom 4. Sporazuma o EGP-u tumačenim zajedno s člankom 36. Sporazuma o EGP-u ne zahtijeva se utvrđivanje apsolutne jednakovrijednosti između vlastitih državljana i državljana drugih država u pogledu zaštite od izručenja trećim državama. Međutim, njima se od država koje predviđaju različito postupanje pri izručenju vlastitih državljana u odnosu na državljane drugih država zahtijeva da prije odobravanja izručenja provjere može li se legitiman cilj sprečavanja nekažnjavanja koji se nastoji postići izručenjem postići jednako učinkovitom mjerom koja je manje štetna za ostvarivanje prava na slobodu kretanja (47).

U slučaju zahtjeva za izručenje u svrhu kaznenog progona, država kojoj je podnesen zahtjev obvezna je savjetovati se s državom državljanstva kako bi toj državi državljanstva pružila mogućnost izdavanja europskog uhidbenog naloga / uhidbenog naloga EU-IC/NO, što bi se smatralo jednako učinkovitom, ali manje štetnom mjerom.

Međutim, država kojoj je podnesen zahtjev nema obvezu odbiti izručenje građanina Unije koji je državljanin druge države članice ili IC-a ili NO-a i kazneno goniti građanina EU-a / državljanina IC-a ili NO-a zbog kaznenih djela počinjenih u trećoj državi ako joj je to dopušteno njezinim nacionalnim pravom (48). Time bi se prekoračile granice koje pravo Unije može nametnuti izvršavanju diskrecijskog prava koje ta država ima u pogledu odluke o vođenju kaznenog progona.

b. Pokretanje postupka savjetovanja

Država kojoj je podnesen zahtjev obvezna je obavijestiti državu državljanstva o zahtjevu za izručenje koji je u tijeku.

Kad je riječ o vremenskom okviru za takvu obavijest, predlaže se da država kojoj je podnesen zahtjev obavijesti državu državljanstva što je prije moguće o zaprimljenom zahtjevu za izručenje ili zahtjevu za izručenje koji je u tijeku. To se može izvršiti već kada je osoba privremeno uhićena ako je u Interpolovoj crvenoj tjeralici dostupno dovoljno informacija i/ili u kasnijoj fazi kada država kojoj je podnesen zahtjev primi zahtjev za izručenje.

c. Vrsta podataka koje treba pružiti državi (državama) državljanstva

Tijela države kojoj je podnesen zahtjev trebala bi obavijestiti kontaktnu točku (49) države državljanstva barem o:

— postojanju zahtjeva za izručenje povezanog s tom osobom, i

— svim činjeničnim i pravnim elementima koje je dostavila treća država koja traži izručenje u okviru tog zahtjeva za izručenje (50) (vidjeti Prilog 3. – Predložak).

Nadalje, tijela države kojoj je podnesen zahtjev trebala bi obavješćivati tijela države državljanstva o svim promjenama situacije tražene osobe koje bi mogle biti relevantne za mogućnost izdavanja europskog uhidbenog naloga / uhidbenog naloga EU-IC/NO u odnosu na tu osobu (51) (vidjeti Prilog 4. – Predložak).

d. Odnosi s trećom državom koja podnosi zahtjev i povjerljivost

Ni država kojoj je podnesen zahtjev ni država državljanstva na temelju prava Unije nisu obvezne podnijeti zahtjev za dostavu spisa kaznenog predmeta trećoj državi koja traži izručenje (52). Ako bi država kojoj je podnesen zahtjev ili država čiji je tražena osoba državljanin bila obvezna od treće države koja je podnijela zahtjev za izručenje zatražiti da joj dostavi spis kaznenog predmeta, postupak izručenja mogao bi postati znatno složeniji i njegovo trajanje moglo bi se znatno produljiti, čime bi se u konačnici ugrozio cilj da se osigura da kaznena djela ne ostanu nekažnjena (53). Osim toga, dugotrajan postupak može biti štetan i za traženu osobu, osobito ako je zadržana u pritvoru.

Tijela države državljanstva obvezna su poštovati povjerljivost takvih pitanja ako je povjerljivost zatražila treća država koja podnosi zahtjev. Osim toga, treću državu koja podnosi zahtjev trebalo bi propisno obavještavati o tome (54).

Međutim, država državljanstva može primijeniti mehanizam suradnje i/ili uzajamne pomoći za pribavljanje dokaza od države kojoj je podnesen zahtjev (npr. izdavanje Europskog istražnog naloga (EIN) (55)).

e. Obveze države državljanstva

Nakon obavijesti nadležna tijela države državljanstva trebala bi procijeniti je li primjereno izdati europski uhidbeni nalog / uhidbeni nalog EU-IC/NO u vezi s istim kaznenim djelima za koja je predmetna osoba optužena u zahtjevu za izručenje, u mjeri u kojoj su u skladu sa svojim nacionalnim pravom nadležna za kazneni progon te osobe zbog kaznenih djela počinjenih izvan državnog područja.

2.1.3. Rok za odgovor na obavijest

Država kojoj je podnesen zahtjev trebala bi odrediti razuman rok u kojem država državljanstva (ili više njih) mora dostaviti odgovor. Država kojoj je podnesen zahtjev raspolaže prostorom za slobodnu procjenu pri određivanju razumnog roka, posebno uzimajući u obzir nalazi li se tražena osoba u pritvoru na temelju postupka izručenja i složenost predmeta (56).

Propisani rok trebao bi biti naveden u potvrdi (vidjeti Prilog 3. – Predložak).

Ako je potrebno, kontaktna točka ili pravosudno tijelo (57) države državljanstva (ili više njih) koje izdaje zahtjev može zatražiti produljenje roka (vidjeti Prilog 5. – Predložak). Kontaktna točka ili tijelo koje obrađuje zahtjev za izručenje u državi kojoj je podnesen zahtjev trebali bi odlučiti o produljenju (vidjeti Prilog 6. – Predložak).

2.1.4. Odbijanje zahtjeva za izručenje

Samo u slučajevima kada pravosudno tijelo države državljanstva izda europski uhidbeni nalog / uhidbeni nalog EU-IC/NO koji se odnosi na isto kazneno djelo ili više njih (58) i o tome obavijesti državu kojoj je podnesen zahtjev, država kojoj je podnesen zahtjev trebala bi odbiti izručenje i osobu predati državi državljanstva (vidjeti Prilog 7. – Predložak).

2.1.5. Nastavak postupka izručenja

U nedostatku odgovora tijela države ili država državljanstva u određenom roku ili negativnog odgovora u roku, tijela države kojoj je podnesen zahtjev mogu, prema potrebi, provesti izručenje bez obveze da čekaju da država državljanstva odgovori i/ili donese službenu odluku o odricanju od prava na izdavanje europskog uhidbenog naloga / uhidbenog naloga EU-IC/NO u odnosu na tu osobu (59) (vidjeti Prilog 7. – Predložak).

2.2. Zahtjevi za izručenje radi izvršenja kazne zatvora ili provedbe naloga za oduzimanje slobode

2.2.1. Područje primjene

a. Glavno područje primjene

Presuda u predmetu Raugevicius primjenjuje se u sljedećim slučajevima:

— zahtjev je zahtjev za izručenje radi izvršenja kazne zatvora ili provedbe naloga za oduzimanje slobode, i

— država kojoj je podnesen zahtjev primjenjuje izuzimanje zbog državljanstva samo na vlastite državljane, što dovodi do moguće diskriminacije između vlastitih državljana i državljana drugih država koji su ostvarili svoje pravo na slobodu kretanja (vidjeti Prilog 2. – Pregled nacionalnih sustava).

b. Osobno područje primjene u vezi sa zahtjevima za izručenje radi izvršenja kazne: na koga se primjenjuje presuda u predmetu Raugevicius?

Obveza jednakog postupanja u tom pogledu primjenjuje se samo u mjeri u kojoj se vlastiti državljani i državljani drugih država nalaze u usporedivoj situaciji s obzirom na cilj sprečavanja opasnosti od nekažnjavanja. Budući da se izvršenjem kazni zatvora u državi podrijetla predmetne osobe promiče njena društvena reintegracija nakon što joj je kazna izrečena, usporediva situacija postoji samo u pogledu državljana drugih država koji trajno borave u državi kojoj je podnesen zahtjev i stoga imaju određeni stupanj integracije u društvo te države.

Stoga je Sud utvrdio da je osobno područje primjene ograničeno na državljane drugih država koji trajno borave u državi kojoj je podnesen zahtjev i pokazuju određeni stupanj integracije u društvo te države (60) jer su u usporedivoj situaciji s državljanima države kojoj je podnesen zahtjev. S druge strane, državljanin države koji je uhićen u zračnoj luci države kojoj je podnesen zahtjev dok je samo u tranzitu ne ispunjava kriterij da se nalazi u usporedivoj situaciji.

Ako se ne može smatrati da tražena osoba trajno boravi u državi kojoj je podnesen zahtjev, pitanje njezina izručenja rješava se na temelju primjenjivog nacionalnog ili međunarodnog prava (61).

2.2.2. Koraci koje nadležna tijela moraju slijediti kada se primjenjuje izuzimanje zbog državljanstva

U slučaju zahtjeva za izručenje u svrhu izvršenja kazne, mjera koja je manje štetna za ostvarivanje prava na slobodu kretanja jest da država kojoj je podnesen zahtjev preuzme odgovornost za izvršenje kazne na svojem državnom području umjesto da izruči državljanina druge države trećoj državi, ako je takva mogućnost predviđena i za njezine državljane. Očekuje se da će Sud dodatno pojasniti detaljne korake koje treba slijediti (posebno opseg obveza država i je li potrebna suglasnost treće države) u predmetu C-237/21 (62) koji je u tijeku.

2.2.3. Razmjena informacija između države kojoj je podnesen zahtjev i države državljanstva

Člancima 18. i 21. UFEU-a od države kojoj je podnesen zahtjev ne zahtijeva se da obavijesti državu državljanstva o zahtjevu za izručenje radi izvršenja kazne ili provedbe naloga za oduzimanja slobode koji je u tijeku. Međutim, državu kojoj je podnesen zahtjev ne sprječava se da kontaktira s državom državljanstva kako bi dobila sve relevantne informacije koje bi joj mogle biti korisne.

3. SMJERNICE PRIMJENJIVE NA SVE DRŽAVE BEZ OBZIRA NA IZUZIMANJE ZBOG DRŽAVLJANSTVA

3.1. Procjena temeljnih prava prije izručenja

3.1.1. Primjena Povelje

Sud je smatrao da odluka o izručenju građanina Unije / državljanina IC-a ili NO-a u situaciji koja ulazi u područje primjene članka 18. UFEU-a i članka 21. UFEU-a ili članka 4. Sporazuma o EGP-u tumačenog zajedno s člankom 36. Sporazuma o EGP-u, ulazi u područje primjene prava Unije za potrebe članka 51. stavka 1. Povelje (63). Stoga se na tu odluku primjenjuju odredbe Povelje, a osobito njezin članak 19.

Štoviše, postojanje međunarodnog sporazuma Unije o izručenju dovoljno je za aktiviranje primjene Povelje. Stoga se Povelja primjenjuje i na zahtjeve za izručenje koje su izdali SAD ili Ujedinjena Kraljevina na temelju Sporazuma o izručenju između Europske unije i Sjedinjenih Američkih Država (64) odnosno Sporazuma o trgovini i suradnji između Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju, s jedne strane, i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske, s druge strane (65), čak i ako se sloboda kretanja ne ostvaruje unutar područja EGP-a. Štoviše, u takvim se slučajevima Povelja primjenjuje i na državljane trećih država i osobe bez državljanstva.

Ako se primjenjuje Povelja, država kojoj je podnesen zahtjev prvo mora provjeriti da se izručenjem neće ugroziti prava iz članka 19. Povelje (66).

Na temelju članka 19. stavka 2. Povelje, nitko ne smije biti udaljen, protjeran ili izručen u državu u kojoj postoji ozbiljna opasnost da bude podvrgnut smrtnoj kazni, mučenju ili drugom nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni.

Sud je dodatno pojasnio da samo „postojanje deklaracija i prihvaćanje međunarodnih ugovora u kojima se načelno jamči poštovanje temeljnih prava nije samo po sebi dovoljno za osiguranje prikladne zaštite od opasnosti lošeg postupanja, u slučaju kada pouzdani izvori ukazuju na praksu koju poduzimaju ili toleriraju državna tijela i koja je očito suprotna načelima Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda.

Slijedom toga, ako nadležno tijelo države članice od kojeg se izručenje traži raspolaže elementima koji potvrđuju stvarnu opasnost nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja prema osobama u trećoj državi koja traži izručenje, ono je dužno ocijeniti postojanje te opasnosti prilikom donošenja odluke o izručenju osobe toj državi (vidjeti u tom smislu, u odnosu na članak 4. Povelje, presudu od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru, C-404/15 i C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, t. 88.).

U tu svrhu, nadležno tijelo države članice od koje se izručenje traži mora utemeljiti odluku na objektivnim, vjerodostojnim, preciznim i odgovarajuće aktualiziranim elementima. Ti elementi mogu, među ostalim, proizlaziti iz međunarodnih sudskih odluka poput presuda Suda za ljudska prava, sudskih odluka treće države koja traži izručenje kao i odluka, izvješća ili drugih dokumenata koje izrađuju tijela Vijeća Europe ili koji potječu iz sustava Ujedinjenih naroda (vidjeti u tom smislu presudu od 5. travnja 2016., Aranyosi i Căldăraru, C-404/15 i C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, t. 89.)” (67).

3.1.2. Primjena Europske konvencije za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda

Europska konvencija za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (EKLJP) primjenjuje se na izručenje iz država u treće države u situacijama na koje se Povelja ne primjenjuje (68), na primjer izručenje građanina Unije koji nije ostvario pravo na slobodno kretanje ili državljanina treće zemlje trećoj državi s kojom Unija nije sklopila sporazum o izručenju.

Osobito su relevantni članci 3. i 6. EKLJP-a. Članak 3. EKLJP-a glasi:

„Nitko se ne smije podvrgnuti mučenju ni nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni.”

Člankom 6. EKLJP-a (pravo na pošteno suđenje, pretpostavka nedužnosti i pravo na obranu) predviđeno je:

1. Radi utvrđivanja svojih prava i obveza građanske naravi ili u slučaju podizanja optužnice za kazneno djelo protiv njega svatko ima pravo da zakonom ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. Presuda se mora izreći javno, ali se sredstva priopćavanja i javnost mogu isključiti iz cijele rasprave ili njezinog dijela zbog razloga koji su nužni u demokratskom društvu radi interesa morala, javnog reda ili državne sigurnosti, kad interesi maloljetnika ili privatnog života stranaka to traže, ili u opsegu koji je po mišljenju suda bezuvjetno potreban u posebnim okolnostima gdje bi javnost mogla biti štetna za interes pravde.

2. Svatko optužen za kazneno djelo smatrat će se nevinim sve dok mu se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom.

3. Svatko optužen za kazneno djelo ima najmanje sljedeća prava: a) da u najkraćem roku bude obaviješten, potanko i na jeziku koji razumije, o prirodi i razlozima optužbe koja se podiže protiv njega; b) da ima odgovarajuće vrijeme i mogućnost za pripremu svoje obrane; c) da se brani sam ili uz branitelja po vlastitom izboru, a ako nema dovoljno sredstava platiti branitelja, ima pravo na besplatnog branitelja, kad to nalažu interesi pravde; d) da ispituje ili dade ispitati svjedoke optužbe i da se osigura prisustvo i ispitivanje svjedoka obrane pod istim uvjetima kao i svjedoka optužbe; e) besplatnu pomoć tumača ako ne razumije ili ne govori jezik koji se upotrebljava u sudu.

3.2. Neutemeljene ili protupravne crvene tjeralice, uhidbeni nalozi i zahtjevi za izručenje, uključujući one politički motivirane

Države se suočavaju sa slučajevima neutemeljenih ili protupravnih zahtjeva za izručenje i usporednih crvenih tjeralica Interpola, uključujući one politički motivirane. Stoga bi se ovaj odjeljak mogao primjenjivati već u fazi u kojoj još nije izdan zahtjev za izručenje ili u kojoj osoba još nije uhićena na temelju crvene tjeralice (npr. ako je država svjesna zlouporabe crvenih tjeralica Interpola, može proaktivno obavještavati druge kontaktne točke čak i prije nego što se tražena osoba preseli u drugu državu).

3.2.1. Postojeći mehanizam Interpola za suzbijanje zlouporabe crvenih tjeralica

U Interpolu postoji automatizirani sustav za provjeru i otkrivanje crvenih tjeralica (69). Omogućuje filtriranje slučajeva zlouporabe. Svaki se dolazni zahtjev provjerava u odnosu na popis za praćenje koji sadržava zahtjeve koji su u prošlosti odbijeni kako bi se takvi zahtjevi automatski odbacili. Interpol radi na razvoju novih automatiziranih informatičkih zaštitnih mjera radi poboljšanja ocjene dolaznih zahtjeva za izdavanje tjeralica i difuzija.

Osim toga, u okviru Glavnog tajništva Interpola osnovana je posebna radna skupina sastavljena od odvjetnika i policijskih službenika iz različitih zemalja članica Interpola. Radna skupina ocjenjuje sve dolazne zahtjeve za izdavanje tjeralica i difuzija iz zemalja članica Interpola u pogledu njihove usklađenosti s odgovarajućim pravnim okvirom i zahtjevima.

Crvene tjeralice Interpola mogu se ukloniti na temelju niza razloga dostavljanjem podnesaka neovisnom Povjerenstvu za kontrolu Interpolovih spisa u kojima se tvrdi da se tjeralicama krše Interpolov ustav i Pravilnik o obradi podataka. Države članice mogu savjetovati pojedincu na kojeg se odnosi protupravna crvena tjeralica, a osobito politički motivirana crvena tjeralica, da ostvari svoja prava pred Povjerenstvom za kontrolu Interpolovih spisa i unaprijed ga upozoriti, ili zatražiti brisanje tjeralica ili difuzija.

Stalna savjetodavna skupina za tjeralice podupire te aktivnosti.

3.2.2. Razmjena informacija među kontaktnim točkama o neutemeljenim ili protupravnim zahtjevima za izručenje, a osobito o politički motiviranim zahtjevima

Država državljanstva često posjeduje informacije od velike važnosti za donošenje odluke o tome je li zahtjev za izručenje neutemeljen ili protupravan, a osobito politički motiviran. Stoga može biti nužna bliska suradnja i razmjena informacija s državom državljanstva tražene osobe kada država kojoj je podnesen zahtjev ocjenjuje zahtjev za izručenje državljanina druge države.

U slučajevima opravdane sumnje da je zahtjev za izručenje protupravan, osobito politički motiviran ili na drugi način neutemeljen (nezakonit), kontaktna točka države koja je primila zahtjev za izručenje državljanina druge države koji je uputila treća država uvijek bi trebala obavijestiti kontaktnu točku države državljanstva. Time će se omogućiti razmjena relevantnih informacija radi donošenja informirane odluke o tome je li zahtjev za izručenje politički motiviran ili na drugi način neutemeljen (nezakonit) (vidjeti Prilog 3. – Predložak i Prilog 8. – Predložak).

Nadalje, svaka kontaktna točka trebala bi u slučajevima opravdane sumnje da je zahtjev za izručenje neutemeljen ili protupravan, a osobito politički motiviran, brzo i proaktivno obavješćivati druge kontaktne točke, kao i Eurojust, Europol i Interpol, te se savjetovati s njima (vidjeti Prilog 8. – Predložak).

Taj mehanizam obavješćivanja među kontaktnim točkama u slučajevima neutemeljenih ili protupravnih zahtjeva za izručenje, uključujući politički motivirane zahtjeve, primjenjuje se na državljane država, kao i na državljane trećih zemalja i osobe bez državljanstva.

4. PRAKTIČNI ASPEKTI MEHANIZMA IZ PREDMETA PETRUHHIN I POLITIČKI MOTIVIRANI ZAHTJEVI ZA IZRUČENJE

4.1. Kontaktne točke

Za potrebe mehanizma iz predmeta Petruhhin te neutemeljenih ili nezakonitih zahtjeva za izručenje, a osobito politički motiviranih zahtjeva, države su imenovale kontaktne točke (npr. središnja tijela).

Ažurirani popis kontaktnih točaka dostupan je na sljedećoj poveznici:

https://www.ejn-crimjust.europa.eu/ejn/AtlasChooseCountry/HR

Država bi trebala brzo obavijestiti Europsku pravosudnu mrežu o svim promjenama svojih kontaktnih točaka.

Ako imaju ikakvih problema, kontaktne točke mogu se savjetovati s Eurojustom i Europskom pravosudnom mrežom.

4.2. Jezik dokumenata i troškovi

Kao jezik dokumenata koji se šalju između države kojoj je podnesen zahtjev i države državljanstva predlaže se službeni jezik države državljanstva.

Države mogu obavijestiti Komisiju i ako odluče prihvatiti prijevode na jedan ili više službenih jezika EU-a, islandski ili norveški jezik.

Država kojoj je podnesen zahtjev i država državljanstva trebale bi pokriti vlastite troškove (uglavnom troškove prevođenja).

4.3. Režim zaštite podataka

Primjenjuje se Direktiva (EU) 2016/680 o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka od strane nadležnih tijela u svrhe sprečavanja, istrage, otkrivanja ili progona kaznenih djela ili izvršavanja kaznenih sankcija i o slobodnom kretanju takvih podataka (70).

(1) Europska konvencija o izručenju (ETS br. 24) i njezin Dodatni protokol (ETS br. 086), Drugi dodatni protokol (ETS br. 098), Treći dodatni protokol (ETS br. 209) i Četvrti dodatni protokol uz Europsku konvenciju o izručenju (ETS br. 212).

(2) Obveza izručenja ili kaznenog progona.

(3) Npr. Sporazumom o trgovini i suradnji između Europske unije i Europske zajednice za atomsku energiju, s jedne strane, i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske, s druge strane (SL L 149, 30.4.2021., str. 10.), predviđa se izričita obveza u pogledu načela „aut dedere aut judicare” u članku 603.

(4) Presuda Suda od 6. rujna 2016., Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630.

(5) Člankom 21. stavkom 1. UFEU-a predviđa se sljedeće: „Svaki građanin Unije ima pravo slobodno se kretati i boraviti na državnom području država članica, podložno ograničenjima i uvjetima utvrđenima u Ugovorima i u mjerama usvojenima radi njihove provedbe.”

(6) Zasnivaju se na zabrani diskriminacije na temelju državljanstva utvrđenoj člankom 18. UFEU-a, kojim se predviđa sljedeće: „Unutar područja primjene Ugovorâ i ne dovodeći u pitanje bilo koju njihovu posebnu odredbu, zabranjena je svaka diskriminacija na temelju državljanstva.”

(7) Presuda od 10. travnja 2018., Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222; presuda od 13. studenoga 2018., Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898; presuda od 2. travnja 2020., Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262 i presuda od 17. prosinca 2020., Generalstaatsanwaltschaft Berlin, C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032.

(8) Presuda od 2. travnja 2020., Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262.

(9) Radni dokument Vijeća Europske unije, neformalna videokonferencija ministara i ministrica pravosuđa, 4. lipnja 2020.: Priprema – Izručenje građana EU-a trećim zemljama – dokument za raspravu predsjedništva, dokument WK 5231/2020 INIT.

(10) Zajedničko izvješće Eurojusta i Europske pravosudne mreže o izručenju građana Unije trećim zemljama: https://www.eurojust.europa.eu/joint-report-eurojust-and-ejn-extradition-eu-citizens-third-countries

(11) SL C 419, 4.12.2020., str. 23.

(12) Rješenje Suda od 6. rujna 2017., Schotthöfer i Steiner protiv Adelsmayra, C-473/15, ECLI:EU:C:2017:633, presuda Suda od 10. travnja 2018., Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222; presuda Suda od 13. studenoga 2018., Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898; presuda Suda od 2. travnja 2020., Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262 i presuda Suda od 17. prosinca 2020., Generalstaatsanwaltschaft Berlin, C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032.

(13) Presuda Suda od 6. rujna 2016., Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630.

(14) Presuda od 13. studenoga 2018., Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898.

(15) Predmet C-237/21, Generalstaatsanwaltschaft München.

(16) Presuda Suda od 6. rujna 2016., Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630.

(17) SL C 202, 7.6.2016., str. 389.

(18) Članak 19. stavak 2. Povelje glasi: „Nitko ne smije biti udaljen, protjeran ili izručen u državu u kojoj postoji ozbiljna opasnost da bude podvrgnut smrtnoj kazni, mučenju ili drugom nečovječnom ili ponižavajućem postupanju ili kazni.”

(19) Rješenje Suda od 6. rujna 2017., Schotthöfer i Steiner protiv Adelsmayra, C-473/15, ECLI:EU:C:2017:633.

(20) Članak 47. Povelje glasi: „Svatko čija su prava i slobode zajamčeni pravom Unije povrijeđeni ima pravo na djelotvoran pravni lijek pred sudom, u skladu s uvjetima utvrđenima ovim člankom.

Svatko ima pravo da zakonom prethodno ustanovljeni neovisni i nepristrani sud pravično, javno i u razumnom roku ispita njegov slučaj. Svatko ima mogućnost biti savjetovan, branjen i zastupan.

Pravna pomoć osigurava se za osobe koje nemaju dostatna sredstva, u mjeri u kojoj je takva pomoć potrebna za osiguravanje učinkovitog pristupa pravosuđu.”

(21) Presuda Suda od 10. travnja 2018., Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222.

(22) Sporazum o izručenju između Europske unije i Sjedinjenih Američkih Država (SL L 181, 19.7.2003., str. 27.).

(23) Presuda Suda od 2. travnja 2020., Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262.

(24) SL L 292, 21.10.2006., str. 2.

(25) Presuda Suda od 17. prosinca 2020., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (izručenje Ukrajini), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032.

(26) Presuda Suda od 12. svibnja 2021., WS, C-505/19, ECLI:EU:C:2021:376.

(27) Konvencija o provedbi Schengenskog sporazuma od 14. lipnja 1985. između vlada država Gospodarske unije Beneluksa, Savezne Republike Njemačke i Francuske Republike o postupnom ukidanju kontrola na zajedničkim granicama (SL L 239, 22.9.2000, str. 19).

(28) Članak 54. CISA-e glasi: „Protiv osobe protiv koje je sudski postupak pravomoćno okončan u jednoj ugovornoj stranci ne može se voditi postupak u drugoj ugovornoj stranci za ista djela pod uvjetom da je, ako je izrečena kazna i izvršena, trenutačno u postupku izvršenja ili se više, prema zakonima ugovorne stranke koja ju je izrekla, ne može izvršiti.”

(29) Članak 50. Povelje glasi: „Nikome se ne može ponovno suditi niti ga se može kazniti u kaznenom postupku za kazneno djelo za koje je već pravomoćno oslobođen ili osuđen u Uniji u skladu sa zakonom.”

(30) Presuda Suda od 12. svibnja 2021., WS, C-505/19, ECLI:EU:C:2021:376, točka 84.

(31) Presuda Suda od 13. studenoga 2018., Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898.

(32) Budući da je tražena osoba već osuđena u trećoj državi.

(33) Konvencija o transferu osuđenih osoba (ETS br. 112).

(34) Europska konvencija o izručenju (ETS br. 24).

(35) Vidjeti. Finska je dala sljedeću izjavu u skladu s člankom 6. Europske konvencije o izručenju: „U smislu ove Konvencije, izraz ‚državljani’ označava državljane Finske, Danske, Islanda, Norveške i Švedske kao i strance s prebivalištem u tim državama.”

(36) SL L 181, 19.7.2003., str. 27.

(37) SL L 149, 30.4.2021., str. 10.

(38) Članak 614. stavci 1. i 3. TCA-a glase: „1. Ako su dvije ili više država izdale europski uhidbeni nalog ili uhidbeni nalog protiv iste osobe, odluku o tome koji će se od tih uhidbenih naloga izvršiti donosi pravosudno tijelo izvršenja uzimajući u obzir sve okolnosti, a posebno relativnu težinu i mjesto izvršenja kaznenih djela, datume izdavanja uhidbenog naloga ili europskog uhidbenog naloga te jesu li oni izdani za potrebe kaznenog progona ili izvršenja kazne zatvora ili mjere oduzimanja slobode, kao i pravne obveze država članica koje proizlaze iz prava Unije, posebno u pogledu načela slobode kretanja i nediskriminacije na temelju državljanstva. 3. U slučaju sukoba između uhidbenog naloga i zahtjeva za izručenje koje je podnijela treća zemlja, odluku o davanju prednosti uhidbenom nalogu ili zahtjevu za izručenje donosi nadležno tijelo države izvršenja, uzimajući u obzir sve okolnosti, a posebno one iz stavka 1. te okolnosti iz primjenjive konvencije.”

(39) Presuda Suda od 13. studenoga 2018., Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898, točka 29. i presuda Suda od 17. prosinca 2020., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (izručenje Ukrajini), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, točka 32.

(40) Presuda Suda od 17. prosinca 2020., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (izručenje Ukrajini), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, točka 31.

(41) Presuda Suda od 2. travnja 2020., Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262.

(42) Člankom 4. Sporazuma o EGP-u propisuje se sljedeće: „U području primjene ovog Sporazuma i ne dovodeći u pitanje nijednu posebnu odredbu koju on sadrži, zabranjena je svaka diskriminacija na temelju državljanstva.”

(43) Člankom 36. stavkom 1. Sporazuma o EGP-u propisuje se sljedeće: „U okviru odredaba ovog Sporazuma, nema ograničenja slobode pružanja usluga na području ugovornih stranaka u odnosu na državljane država članica EZ-a i država EFTA-e koji imaju poslovni nastan u državi članici EZ-a ili državi EFTA-e koja nije država osobe kojoj su usluge namijenjene.”

(44) Presuda Suda od 2. travnja 2020., Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, točke 52.–55.

(45) Presuda Suda od 10. travnja 2018., Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222, točka 34.

(46) Presuda Suda od 2. travnja 2020., Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, točka 54.

(47) Presuda Suda od 6. rujna 2016., Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630, točka 41.

(48) Presuda Suda od 17. prosinca 2020., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (izručenje Ukrajini), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, točke 49. i 50.

(49) Popis nacionalnih kontaktnih točaka koje je imenovalo 27 država članica EU-a, NO-a i IC-a objavljen je na internetskim stranicama Europske pravosudne mreže, vidjeti točku 4.1.

(50) Presuda Suda od 17. prosinca 2020., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (izručenje Ukrajini), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, točka 48.

(51) Isto.

(52) Isto, točka 49.

(53) Isto, točka 51.

(54) Isto, točka 48.

(55) Direktiva 2014/41/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 3. travnja 2014. o Europskom istražnom nalogu u kaznenim stvarima (SL L 130, 1.5.2014., str. 1).

(56) Presuda Suda od 17. prosinca 2020., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (izručenje Ukrajini), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, točka 55.

(57) Kako je određeno člankom 6. stavkom 1. Okvirne odluke o europskom uhidbenom nalogu ili člankom 9. stavkom 1. Sporazuma između Europske unije i Republike Islanda i Kraljevine Norveške o postupku predaje između država članica Europske unije i Islanda i Norveške.

(58) Presuda Suda od 10. travnja 2018., Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222, točka 54.

(59) Presuda Suda od 17. prosinca 2020., Generalstaatsanwaltschaft Berlin (izručenje Ukrajini), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, točke 53. i 54.

(60) Presuda Suda od 13. studenoga 2018., Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898, točka 46.

(61) Isto, točka 48.

(62) Predmet C-237/21, Generalstaatsanwaltschaft München.

(63) Presuda Suda od 6. rujna 2016., Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630, točke 52. i 53. i presuda Suda od 2. travnja 2020., Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, točka 63. Članak 51. stavak 1. Povelje glasi: „1. Odredbe ove Povelje odnose se na institucije, tijela, urede i agencije Unije, uz poštovanje načela supsidijarnosti, te na države članice samo kada provode pravo Unije. Oni stoga moraju poštovati prava i držati se načela te promicati njihovu primjenu u skladu sa svojim ovlastima i poštujući ograničenja nadležnosti Unije koje su joj dodijeljene u Ugovorima.”

(64) SL L 181, 19.7.2003., str. 27.

(65) SL L 149, 30.4.2021., str. 10.

(66) Presuda Suda od 6. rujna 2016., Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630, točka 60., rješenje Suda od 6. rujna 2017., Schotthöfer i Steiner protiv Adelsmayra, C-473/15, ECLI:EU:C:2017:633, presuda Suda od 13. studenoga 2018., Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898, točka 49., presuda Suda od 2. travnja 2020., Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, točke od 63. do 68.

(67) Presuda Suda od 6. rujna 2016., Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630, točke 57., 58. i 59.

(68) Vidjeti točku 3.1.1.

(69) Crvena tjeralica nije ni zahtjev za izručenje ni međunarodni uhidbeni nalog. Riječ je o upozorenju tijela za izvršavanje zakonodavstva u cijelom svijetu radi pronalaženja i privremenog uhićenja osobe u svrhu izručenja, predaje ili sličnog pravnog postupka. Međutim, crvena tjeralica odnosi se na međunarodni uhidbeni nalog ili sudsku odluku, podupire postupak izručenja i sadržava nacionalne podatke o kaznenim djelima (osim ako crvenu tjeralicu izdaje međunarodni sud). U skladu s člankom 82. Interpolova Pravilnika o obradi podataka [IRPD, III/IRPD/GA/2011 (2019)], „crvene tjeralice izdaju se na zahtjev središnjih nacionalnih ureda ili međunarodnog subjekta s ovlastima istrage i progona u kaznenim stvarima radi pronalaska tražene osobe i njezina zadržavanja, uhićenja ili ograničavanja kretanja u svrhu izručenja, predaje ili slične zakonite radnje.”

(70) Direktiva (EU) 2016/680 Europskog parlamenta i Vijeća od 27. travnja 2016. o zaštiti pojedinaca u vezi s obradom osobnih podataka od strane nadležnih tijela u svrhe sprečavanja, istrage, otkrivanja ili progona kaznenih djela ili izvršavanja kaznenih sankcija i o slobodnom kretanju takvih podataka te o stavljanju izvan snage Okvirne odluke Vijeća 2008/977/PUP (SL L 119, 4.5.2016., str. 89).