F.

budući da između ostalog postoje nedoumice s obzirom na: i. to da u Okvirnoj odluci 2002/584/PUP i ostalim instrumentima uzajamnog priznavanja ne postoji izričit razlog za odbijanje u slučajevima kada su prisutni opravdani razlozi za sumnju da bi provedba istražne mjere bila nepodudarna s obvezama države članice izvršiteljice u skladu s člankom 6. UEU-a i Poveljom o temeljnim pravima Europske unije („Povelja”); ii. to da u Okvirnoj odluci 2002/584/PUP i drugim instrumentima uzajamnog priznavanja ne postoji odredba o pravu na učinkoviti pravni lijek u smislu članka 47. Povelje te se to pravo uređuje u skladu s nacionalnim pravom, što vodi do nesigurnosti i nedosljednih praksi u državama članicama; iii. to da ne postoji redovit pregled upozorenja Schengenskog informacijskog sustava (SIS II) i Interpola ni automatska poveznica između povlačenja europskog uhidbenog naloga (EAW) i opoziva takvih upozorenja te daje prisutna nesigurnost u pogledu učinka odbijanja izvršenja europskog uhidbenog naloga na trajnu valjanost europskog uhidbenog naloga i s njim povezana upozorenja, pri čemu je posljedica da se osobe na koje se odnosi europski uhidbeni nalog ne mogu slobodno kretati unutar područja slobode, sigurnosti i pravde bez opasnosti od budućeg uhićenja i predaje; iv. to da nema preciznosti u utvrđivanju popisa ozbiljnih kaznenih djela povezanih s europskim uhidbenim nalogom, ali i s drugim instrumentima EU-a koji stalno upućuju na taj popis te da se na taj popis uvrštavaju kaznena djela čija ozbiljnost nije predviđena u kaznenim zakonima svih država članica i koja ne moraju proći provjeru proporcionalnosti; v. nerazmjernu uporabu europskog uhidbenog naloga za lakša kaznena djela ili u okolnostima u kojima se mogu upotrebljavati manje nametljive alternative, što vodi ka neutemeljenim uhićenjima te neopravdanoj i često prekomjernoj duljini pritvora prije suđenja, a stoga i ka zadiranju u temeljna prava osumnjičenika i optuženika i k opterećenju sredstava država članica; vi. to da ne postoji definicija pojma „pravosudnog tijela” u Okvirnoj odluci 2002/584/PUP i drugim instrumentima uzajamnog priznavanja, što je dovelo do odstupanja u praksama država članica, odnosno stvaranja nesigurnosti, narušavanja uzajamnog povjerenja i sudskih sporova; vii. to da nepostojanje minimalnih standarda kojima se osigurava učinkovit sudski nadzor mjera za uzajamno priznavanje, što je dovelo do neujednačenosti u praksama država članica u pogledu pravne zaštite i zaštite od kršenja temeljnih prava, kao i naknada štete zbog pogrešnih presuda, poput pogrešnog identiteta, što je u suprotnosti sa standardima utvrđenima u Europskoj konvenciji za zaštitu ljudskih prava i temeljnih sloboda (ECHR) i potvrđenoj sudskoj praksi Suda Europske unije (ECJ); viii. to da iako u određenim okolnostima priznaje potrebu za pritvorom prije suđenja, nepostojanje minimalnih standarda u vezi s tom vrstom pritvora, uključujući redovni pregled, njegovo korištenje kao krajnjeg sredstva te razmatranje alternativa, kao i nepostojanje pravilne procjene o tome je li predmet spreman za sudski postupak mogu dovesti do neopravdane i često prekomjerne duljine pritvora prije suđenja za osumnjičenike i optuženike; ix. neprihvatljive uvjete u brojnim objektima za pritvor diljem Unije i njihov utjecaj na temeljna prava pritvorenih osoba, a osobito na pravo na zaštitu od nečovječnog ili ponižavajućeg postupanja ili kazni u skladu s člankom 3. ECHR-a i na učinkovitost i funkcioniranje instrumenta za uzajamno priznavanje Unije; x. nepostojanje pravnog zastupanja osoba koje se traže na temelju europskog uhidbenog naloga u državi članici izdavateljici, kao i državi članici izvršenja naloga; xi. nepostojanje rokova za prosljeđivanje prevedenih europskih uhidbenih naloga u Okvirnoj odluci 2002/584/PUP, što dovodi do neujednačenih praksi i nesigurnosti; xii. nepostojanje odgovarajuće definicije kaznenih djela na koje se više ne primjenjuje provjera dvostruke kažnjivosti; xiii. nekorištenje drugih postojećih sredstava Unije za pravosudnu suradnju i uzajamno priznavanje;