RADNI DOKUMENT KOMISIJE Smjernice. Pojam „zakonito stavljanje na tržište” u Uredbi o uzajamnom priznavanju (EZ) br. 764/2008 /* COM/2013/0592 final */





SADRŽAJ RADNI DOKUMENT KOMISIJE Smjernice. Pojam „zakonito stavljanje na tržište” u Uredbi o uzajamnom priznavanju (EZ) br. 764/2008.......................................................................................................................... 1........... Uvod.............................................................................................................................. 3 2........... Načelo uzajamnog priznavanja........................................................................................ 3 3........... Uredba o uzajamnom priznavanju (EZ) br. 764/2008...................................................... 4 4........... Pojam zakonitog stavljanja na tržište................................................................................ 5 5........... Obveze na temelju Uredbe o uzajamnom priznavanju....................................................... 6 6........... Dokazi........................................................................................................................... 6 6.1........ Prava i obveze................................................................................................................ 7 6.2........ Neobavješćivanje gospodarskog subjekta....................................................................... 7 7........... Uloga kontaktnih točaka za proizvode............................................................................. 8 8........... Zaključci........................................................................................................................ 9 RADNI DOKUMENT KOMISIJE Smjernice. Pojam „zakonito stavljanje na tržište” u Uredbi o uzajamnom priznavanju (EZ) br. 764/2008[1] (Tekst značajan za EGP) 1. Uvod Komisija je 15. lipnja 2012. donijela svoj prvi izvještaj o primjeni Uredbe (EZ) 764/2008 („Uredba o uzajamnom priznavanju”)[2] i predložila da Savjetodavni odbor za uzajamno priznavanje treba među ostalim područjima pobliže nadzirati poteškoće s kojima se gospodarski subjekti suočavaju kada pokušavaju dokazati da je proizvod zakonito stavljen na tržište u drugoj državi članici. Kako bi se pristupilo tom pitanju, ovim se smjernicama nastoji na korisniku prilagođen način pružiti smjernice u odnosu na pojam „zakonito stavljanje na tržište” u Uredbi o međusobnom priznavanju. Bit će ažurirane tako da odražavaju iskustvo i informacije država članica, nadležnih tijela i poduzeća. 2. Načelo uzajamnog priznavanja Sloboda kretanja robe jedna je od uspješnih primjera europskog projekta. Ona je pomogla izgraditi unutarnje tržište od kojeg danas imaju koristi europski građani i poduzeća i koje čini jezgru politika EU-a. Nadležna tijela država članica mogu nezakonito stvoriti prepreke slobodi kretanja roba među državama članicama primjenjujući u odsutnosti usklađenog zakonodavstva tehničke propise o utvrđivanju zahtjeva koje trebaju ispunjavati proizvodi koji se zakonito stavljaju na tržište u drugim državama članicama. Primjena takvih propisa na proizvode koji se zakonito stavljaju na tržište u drugim državama članicama može biti suprotna člancima 34. i 36. Ugovora o funkcioniranju Europske unije (UFEU), čak i ako se bez razlike primjenjuju na sve proizvode. Načelo uzajamnog priznavanja koje se izvodi iz sudske prakse Suda Europske unije[3] ima važnu ulogu u funkcioniranju unutarnjeg tržišta i omogućuje slobodno kretanje proizvoda u nedostatku usklađenog zakonodavstva EU-a. Ovim se smjernicama razjašnjava da na temelju Uredbe o uzajamnom priznavanju država članica koja je odredište proizvoda[4] mora omogućiti stavljanje na svoje tržište proizvoda koji je zakonito stavljen na tržište u drugoj državi članici ili državi EFTA-e koja je ugovorna stranka Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru („Sporazum o EGP-u”),[5] osim ako nisu ispunjeni postupovni zahtjevi za odbijanje uzajamnog priznavanja utvrđeni Uredbom. Cijela rasprava o obrambenim mehanizmima koje mogu koristiti države članice za obrazloženje nacionalnih mjera koje sprečavaju prekograničnu trgovinu (iznimke su navedene u članku 36. UFEU-a) može se naći u Komisijinu Vodiču za primjenu odredaba Ugovora kojima se regulira slobodno kretanje roba.[6] 3. Uredba o uzajamnom priznavanju (EZ) br. 764/2008 Uredba o uzajamnom priznavanju, na snazi od svibnja 2009., ima za cilj provesti načelo uzajamnog priznavanja u praksi. Primjenjujući se isključivo na proizvode ili njihove pojedine značajke koje nisu podložne mjerama usklađivanja na razini EU-a, ona definira prava i obveze nacionalnih nadležnih tijela i poduzeća koja u državama članicama žele prodavati proizvode koji su zakonito stavljeni na tržište u drugoj državi članici kada nadležna tijela namjeravaju poduzeti ograničavajuće mjere povezane s proizvodom u skladu s nacionalnim tehničkim propisima. Uredba o uzajamnom priznavanju posebno se usredotočuje na teret dokazivanja utvrđujući postupovne zahtjeve za odbijanje uzajamnog priznavanja. Uredba o uzajamnom priznavanju primjenjuje se na sve države članice, kao i na države EFTA-e koje su ugovorne stranke Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (EGP). Iako se načelo uzajamnog priznavanja primjenjuje i na odnose između EU-a i Turske,[7] Uredba o uzajamnom priznavanju kao takva se ne primjenjuje.[8] Uredba o uzajamnom priznavanju utvrđuje pravila i postupke koje trebaju slijediti nadležna tijela država članica kada donose ili namjeravaju donijeti odluku u skladu s nacionalnim tehničkim propisima koji bi sprečavali slobodno kretanje proizvoda zakonito stavljenog na tržište u drugoj državi članici i podložni su članku 34. UFEU-a. 4. Pojam zakonitog stavljanja na tržište Uredba o uzajamnom priznavanju sama ne definira pojam „zakonito stavljanje na tržište” za proizvode koje obuhvaća, tj. koji nisu podložni usklađivanju. Nadalje, ne postoji sudska praksa Suda o ovom pojmu. Ipak, pojmovi „stavljanje na raspolaganje” i „stavljanje na tržište” definirani su Uredbom (EZ) br. 765/2008[9]. Stoga, „stavljanje na raspolaganje na tržištu” znači svaku isporuku proizvoda za distribuiranje, potrošnju ili uporabu na tržištu Unije u okviru trgovačke djelatnosti s plaćanjem ili bez plaćanja[10], a „stavljanje na tržište” znači prvo stavljanje na raspolaganje proizvoda na tržištu Unije[11]. Za proizvode koji podliježu Uredbi o uzajamnom priznavanju, Komisija prema tome smatra da pojam „stavljanje na tržište” znači svaku isporuku proizvoda za distribuiranje, potrošnju ili uporabu u drugoj državi članici ili u državi EFTA-e koja je ugovorna stranka Sporazuma o EGP-u, u okviru trgovačke djelatnosti s plaćanjem ili bez plaćanja. Prema tome, Komisija zauzima stav da pojam „zakonito stavljanje na tržište” znači da se isporuka, kako se na nju upućuje u prethodnom stavku, treba dogoditi: – u drugoj državi članici u skladu s primjenjivim nacionalnim zakonodavstvom ili – u državi EFTA-e koja je ugovorna stranka Sporazuma o EGP-u u skladu s primjenjivim nacionalnim zakonodavstvom. – Uz to, s obzirom na proizvode namijenjene potrošačima (ili koje oni mogu koristiti), proizvodi stavljeni na tržište EU-a podliježu zahtjevima i sigurnosnim kriterijima utvrđenima Direktivom o općoj sigurnosti proizvoda.[12] – S obzirom na proizvode uvezene iz trećih država, oni moraju biti zakonito stavljeni na tržište u državi članici ili u državi EFTA-e koja je ugovorna stranka Sporazuma o EGP-u kako bi imali koristi od uzajamnog priznavanja. Gospodarski subjekt u državu EU-a ili državu EFTA-e koja je ugovorna stranka Sporazuma o EGP-u uvozi proizvode iz treće države. Nakon što se jednom puste u promet[13], ti se proizvodi smatraju robom Zajednice. Od tog trenutka nadalje ti se proizvodi mogu stavljati na tržište druge države EU-a ili EFTA-e koja je ugovorna stranka Sporazuma o EGP-u prema uvjetima Uredbe o uzajamnom priznavanju. 5. Obveze prema Uredbi o uzajamnom priznavanju Bitno načelo prava EU-a jest da proizvod koji podliježe Uredbi o uzajamnom priznavanju uživa osnovno pravo slobode kretanja roba zajamčeno UFEU-om, uz uvjet da odredišna država članica nije donijela obrazloženu odluku o odbijanju na temelju proporcionalnih tehničkih propisa.[14] Osnovno pravo slobodnog kretanja proizvoda nije apsolutno pravo: uzajamno priznavanje podliježe pravu odredišne države članice da procijeni potrebu primjene tehničkog propisa kako je utvrđeno u Uredbi o uzajamnom priznavanju. Stoga Uredba o uzajamnom priznavanju omogućuje da gospodarski subjekti pružaju informacije odgovornim tijelima države članice - primatelja s obzirom na zakonito stavljanje proizvoda na tržište u drugoj državi članici ili državi EFTA-e koja je ugovorna stranka Sporazuma o EGP-u. Kada nadležno tijelo odredišne države članice zahtijeva procjenu sukladnosti proizvoda koji je zakonito stavljen na tržište u drugoj državi članici ili u državi EFTA-e koja je ugovorna stranka Sporazuma o EGP-u s vlastitim tehničkim propisima, to treba izvesti prema uvjetima Uredbe o uzajamnom priznavanju. Članak 4. Uredbe odnosi se na prikupljanje informacija o proizvodu. U skladu s tim člankom nadležno tijelo, uzimajući u obzir načelo proporcionalnosti na odgovarajući način, može od gospodarskog subjekta zatražiti relevantne informacije u vezi sa karakteristikama proizvoda i/ili relevantne i odmah dostupne informacije o zakonitom stavljanju proizvoda na tržište u drugoj državi članici. 6. Dokazi Uredba o uzajamnom priznavanju ne utvrđuje sredstvo dokazivanja koje gospodarski subjekti mogu koristiti da dokažu kako je proizvod zakonito stavljen na tržište u drugoj državi članici ili u državi EFTA-e koja je ugovorna stranka Sporazuma o EGP-u. Time se izbjegava nametanje svakog dodatnog administrativnog tereta i ni na koji način ne ograničava dokaze koje gospodarski subjekt može predati nadležnim tijelima odredišne države članice kao dio informacija navedenih u članku 4. stavku (b). Također je potrebno napomenuti da države članice imaju vrlo različite sustave za stavljanje proizvoda na tržište i kontroliranje te aktivnosti putem mehanizama ex ante (postupci prije odobrenja) ili ex post (nadzor tržišta) — u većini slučajeva proizvod se može zakonito staviti na tržište bez prethodnog odobrenja. Dakle, svaki dokaz poput fakture za proizvod, etikete proizvoda, kataloga s navedenim datumom, evidencije prodaje ili poreza, registracija, licencija, obavijesti poslanih/dobivenih od nadležnih tijela, potvrda, izvadaka iz javnih evidencija, itd. treba se smatrati prikladnim za dokazivanje stvarnog stavljanja proizvoda na tržište u drugoj državi članici ili u državi EFTA-e koja je ugovorna stranka Sporazuma o EGP-u. 6.1. Prava i obveze Na temelju članka 4. Stavka (b) Uredbe o uzajamnom priznavanju, nadležno tijelo odredišne države članice može od dotičnog gospodarskog subjekta zatražiti relevantne informacije o prethodnom zakonitom stavljanju proizvoda na tržište u drugoj državi članici ili državi EFTA-e koja je ugovorna stranka Sporazuma o EGP-u. Točnije: – Ako gospodarski subjekt ima dokaz o sukladnosti s nacionalnim zakonodavstvom druge države članice ili države EFTA-e koja je ugovorna stranka Sporazuma o EGP-u gdje je proizvod stvarno stavljen na tržište (kao što je pisana potvrda nadležnog tijela izvorišne države članice[15]), Komisija smatra kako bi bilo korisno da ovaj dokaz bude prenesen nadležnom tijelu odredišne države članice. – Također bi bilo korisno da gospodarski subjekt pruži upute na primjenjive odredbe zakona u drugoj državi članici ili državi EFTA-e koja je ugovorna stranka Sporazuma o EGP-u. Međutim, ako to nije moguće, nadležno tijelo odredišne države članice trebalo bi razmotriti dobivanje takvih informacija izravno od nadležnih tijela tih država putem kontaktne točke za proizvode (vidi odjeljak 7. u nastavku). Nadležno tijelo odredišne države članice može po potrebi zatražiti prijevod dokumenata koje je predao gospodarski subjekt. Usprkos tome, bilo bi pretjerano da država članica traži prijevod ovjeren ili potvrđen od strane konzularnog ili administrativnog nadležnog tijela[16] ili da nametne pretjerano kratak rok za pribavljanje prijevoda, osim ako ne postoje posebne okolnosti koje to opravdavaju. Komisija također smatra da nadležno tijelo odredišne države članice treba utvrditi dijelove dokumenata koje treba prevesti. Nadležno tijelo također treba izbjegavati traženje prijevoda kada su dotični dokumenti dostupni na drugom jeziku koji je nadležno tijelo sposobno razumjeti. 6.2. Neobavješćivanje gospodarskog subjekta Komisija smatra da zahtjev nadležnog tijela odredišne države članice za informacijama (i/ili ispitivanjem proizvoda od strane nadležnog tijela) ne može uzrokovati neodređeno ili dugotrajno obustavljanje stavljanja proizvoda na tržište u odredišnoj državi članici u očekivanju obrazložene odluke nadležnog tijela,[17] osim kada se donese hitna mjera nakon upozorenja na temelju Direktive 2001/95/EZ[18] ili Uredbe 178/2002.[19] Stoga, kako je navedeno u članku 6. stavku 4. Uredbe o uzajamnom priznavanju: „Kada nadležno tijelo propusti obavijestiti gospodarski subjekt o odluci iz članka 2. stavka 1. u razdoblju utvrđenom u stavku 2. ovog članka, proizvod se smatra zakonito stavljenim na tržište u toj državi članici u mjeri u kojoj se to odnosi na primjenu njezinih tehničkih propisa iz stavka 1. ovog članka”. 7. Uloga kontaktnih točaka za proizvode Glavni je zadatak kontaktnih točaka za proizvode (KTP-ovi) pružiti informacije o tehničkim propisima za proizvode gospodarskim subjektima i nadležnim tijelima u drugim državama članicama ili u državi EFTA-e koja je ugovorna stranka Sporazuma o EGP-u te pružiti kontaktne podatke za ta nadležna tijela. Uredba o uzajamnom priznavanju tako se bavi poteškoćama koje utječu na dijalog između nacionalnih administracija u neusklađenom području. Ustanovljavanjem KTP-ova komunikacija između nacionalnih nadležnih tijela u pogledu neusklađenog područja proizvoda u EU-u uvelike je pojednostavljena. Komunikacija među nacionalnim administracijama često je potrebna i za dobivanje više informacija o proizvodu i tehničkim propisima u drugoj državi članici ili u državi EFTA-e koja je ugovorna stranka Sporazuma o EGP-u, uključujući je li tamo zakonito stavljen na tržište. Teret za oba pojedinačna gospodarska subjekta i nacionalna nadležna tijela tako se smanjuje informativnim aktivnostima KTP-ova. Uredba o uzajamnom priznavanju utvrđuje nekoliko zadataka za KTP-ove u vezi s informacijama koje se pružaju na zahtjev gospodarskih subjekata ili nadležnih tijela u drugim državama članicama ili u državi EFTA-e koja je ugovorna stranka Sporazuma o EGP-u. Članak 10. stavak 3. Uredbe posebno utvrđuje da: „Kontaktne točke za proizvode u državi članici u kojoj dotični gospodarski subjekt zakonito stavlja na tržište dotični proizvod mogu dostaviti gospodarskom subjektu ili nadležnome tijelu iz članka 6. sve relevantne podatke ili primjedbe”. Stoga, dok ne nameće obvezu za KTP-ove, Uredba o uzajamnom priznavanju tim tijelima otvara mogućnost da pomognu gospodarskim subjektima ili nadležnim tijelima u drugoj državi članici ili u državi EFTA-e koja je ugovorna stranka Sporazuma o EGP-u pružajući im relevantne informacije o zakonitom stavljanju proizvoda na tržište, ako su dostupne. Slučaj 1.: Administrativna suradnja Gospodarski subjekt stavio je proizvod na tržište u državi članici ili u državi EFTA-e koja je ugovorna stranka Sporazuma o EGP-u gdje ne postoje posebne obveze za njegovo stavljanje na tržište i sada ga pokušava predstaviti i u drugoj državi članici. Nadležna tijela odredišne države žele ustvrditi jesu li poduzeti pravni postupci ili aktivnosti nadziranja tržišta u državi u kojoj je proizvod stvarno stavljen na tržište radi njegovog uočenog nedostatka sigurnosti. Nadležna tijela države članice ili države EFTA-e koja je ugovorna stranka Sporazuma o EGP-u u kojoj gospodarski subjekt pokušava predstaviti svoj proizvod tada treba kontaktirati KTP izvorišne države izravno ili putem vlastitog KTP-a. Taj će im KTP zauzvrat pružiti kontaktne podatke relevantnih nadležnih tijela i/ili im proslijediti zahtjev. Administrativna suradnja omogućuje javnim vlastima da identificiraju svoje kolege u drugim državama članicama tako da mogu jednostavno dobiti informacije od nadležnih tijela u drugim državama članicama i započeti dijalog s njima. Slučaj 2.: Disproporcionalni zahtjevi Da bi neke vrste proizvoda bile prepoznate kao „zakonito stavljene na tržište” u drugim državama članicama, nadležna tijela države članice A primaju samo službene potvrde administracije izvorišne države članice. Uopće ne uzimaju u obzir druge vrste dokumenata, odbacujući ih kao one koje je „lako krivotvoriti”. Za proizvode stavljene na tržište u državama članicama gdje takve potvrde postoje ovaj zahtjev ne predstavlja problem jer bi te potvrde odmah potvrdile da su oni tamo „zakonito stavljeni na tržište”. Za razliku od toga, kod proizvoda stavljenih na tržište u državama članicama koje ne izdaju takve potvrde (primjerice jer se oslanjaju isključivo na mehanizme nadzora tržišta), taj bi uvjet bio nemoguća prepreka. Kao zaključak, takav je uvjet disproporcionalan i zapravo znači mjeru koja ima učinak jednak količinskim ograničenjima, čime se krši članak 34. UFEU-a. Slučaj 3.: Postupci prije odobrenja Neki gospodarski subjekti vjeruju da, nakon što je proizvod već zakonito stavljen na tržište države članice, ne bi trebao zahtijevati odobrenje u odredišnoj državi članici. To nije nužno slučaj. Doista, takvi nacionalni postupci mogu se i dalje primjenjivati u odredišnoj državi članici i, čak i ako se smatraju ograničenjem slobodnog kretanja roba, mogu se opravdati ako slijede cilj u javnom interesu prepoznat u pravu EU-a i ako su u skladu s načelom proporcionalnosti. 8. Zaključci Uredba o uzajamnom priznavanju sastavljena je kako bi osigurala pridržavanje načela uzajamnog priznavanja na unutarnjem tržištu i u državama EFTA-e koje su ugovorne stranke Sporazuma o EGP-u, posebno započinjanjem dijaloga ako je pristup tržištu spriječen. U raspravama o pojmu „zakonito stavljanje na tržište” većina problema proizlazi iz poteškoća s kojima se suočavaju gospodarski subjekti na početku tog dijaloga, kada pokušavaju pronaći odgovarajuće dokaze ili nakon što je dijalog već započet ili iz dodatnih zahtjeva koje traže nadležna tijela nakon što su neki dokumenti već predani. S obzirom na odgovarajuće dokaze, do problema uglavnom dolazi zbog manjka informacija jer gospodarski subjekti nisu uvijek svjesni da se mogu osloniti na gotovo svaki dokument izrađen tijekom njihovih uobičajenih trgovačkih aktivnosti u drugoj državi članici ili državi EFTA-e koja je ugovorna stranka Sporazuma o EGP-u kako bi dokazali da su njihovi proizvodi tamo zakonito stavljeni na tržište. S obzirom na dodatne zahtjeve, pri razmatranju i procjeni proizvoda, a posebno odlučivanju je li on zakonito stavljen na tržište u drugoj državi članici, nadležna tijela trebaju biti svjesna da u skladu s člankom 5. Uredbe i utvrđenom sudskom praksom Suda EU-a država članica ili država EFTA-e koja je ugovorna stranka Sporazuma o EGP-u pokazuju da je mjera (ili zahtjev) potrebna i, ako je to potrebno, da stavljanje dotičnih proizvoda na tržište predstavlja rizik te da mjera (ili zahtjev) odgovara načelu proporcionalnosti. Zaključuje se da relevantna država snosi teret dokazivanja da se navedeni cilj mjere ili zahtjeva ne može postići ni na koji drugi način koji ima manje ograničavajući utjecaj na trgovinu. [1] Ovaj dokument nije pravno obvezujući. Ni Europska Komisija ni bilo koja osoba koja djeluje u njezino ime neće biti odgovorne ni za eventualno daljnje korištenje informacija sadržanih u ovoj publikaciji, ni za eventualne pogreške koje se mogu pojaviti unatoč pažljivoj pripremi i provjeri. Konačna odgovornost za tumačenje zakona EU-a je na Sudu EU-a. [2] Uredba (EZ) br. 764/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. srpnja 2008. o utvrđivanju postupaka koji se odnose na primjenu određenih nacionalnih tehničkih propisa na proizvode koji se zakonito stavljaju na tržište u drugoj državi članici i o stavljanju izvan snage Odluke br. 3052/95/EZ, SL L 218, 13.8.2008., str. 21.–29. [3] Ovo načelo proizlazi iz presude „Cassis de Dijon” od 20. veljače 1979. (Rewe-Zentral AG protiv Bundesmonopolverwaltung für Branntwein), Slučaj 120/78, Izvješća Suda EZ-a 1979, str. 649. Od 1980. Komisija je sastavila brojne smjernice o primjeni načela uzajamnog priznavanja koje proizlaze iz sudske prakse Suda, osobito u priopćenju Komisije o posljedicama presude Suda od 20. veljače 1979. u Slučaju 120/78 Cassis de Dijon (SL C 256, 3.10.1980.). [4] Za potrebe ovih smjernica proizvod se definira kao pokretna roba koja kao takva može biti predmetom trgovačkih transakcija: Presuda Suda od 21. listopada 1999., Peter Jägerskiöld protiv Torolfa Gustafssona, Slučaj C-97/98, Izvješća Suda EZ-a 1999, str. I-7319. Prema sudskoj praksi Suda, roba koja se prevozi preko granice u svrhu trgovačke transakcije podložna je članku 34. UFEU-a bez obzira na prirodu tih transakcija: vidi osobito obrazloženje 20. Presude Suda od 28. ožujka 1995., Kraljica protiv državnog tajnika za Ministarstvo unutarnjih poslova, ex parte Evans Medical Ltd i Macfarlan Smith Ltd, slučaj C-324/93, Izvješća Suda EZ-a 1995, str. I-563. [5] U vrijeme sastavljanja ovog dokumenta EFTA navodi da su ugovorne stranke Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru Island, Lihtenštajn i Norveška. Stoga Europski gospodarski prostor (EGP) uključuje države članice EU-a i te tri države. Uredba o uzajamnom priznavanju uključena je u Sporazum o EGP-u Odlukom Zajedničkog odbora EGP-a br. 126/2012 od 13. srpnja 2012. o izmjeni Priloga II. (Tehnički propisi, norme, ispitivanje i certifikacija) Sporazumu o EGP-u (SL L 309, 8.11.2012., str. 4.-5.). Primjenjuju se neke posebne prilagodbe: Uredba se primjenjuje samo na proizvode na koje se odnosi članak 8. stavak 3. Sporazuma i ne primjenjuje se na Lihtenštajn u vezi s proizvodima na koje se odnosi Prilog I., poglavlja XII. i XXVII. Priloga II. i protokol 47. Sporazuma u slučajevima gdje primjena Ugovora između Europske zajednice i Švicarske Konfederacije o trgovini poljoprivrednim proizvodima obuhvaća i Lihtenštajn. Međutim, Odluka je stupila na snagu tek 1.4.2013. zbog kašnjenja u obavješćivanju o „ispunjavanju ustavnih zahtjeva” Norveške i Islanda. Stoga se svako upućivanje na „države članice” u ovim smjernicama treba razumjeti kao da obuhvaća i te tri države. [6] Dokument je dostupan na internetu na: http://ec.europa.eu/enterprise/policies/single-market-goods/files/goods/docs/art34-36/new_guide_en.pdf. O članku 36. UFEU-a raspravlja se od str. 26. nadalje. [7] Obveza primjene načela uzajamnog priznavanja na proizvode koji su zakonito proizvedeni i/ili stavljeni na tržište u Turskoj temelji se na člancima 5. do 7. Odluke 1/95 Vijeća za pridruživanje EZ-a i Turske od 22. prosinca 1995. o provedbi završne faze carinske unije (SL L 35 od 13. veljače 1996.), koji predviđaju ukidanje mjera s učinkom ekvivalentnim količinskim ograničenjima između EU-a i Turske. Na temelju članka 66. Odluke 1/95, članke 5. do 7. potrebno je u svrhu njihove provedbe i primjene na proizvode na koje se odnosi carinska unija interpretirati u skladu s relevantnim presudama Suda Europske unije. Stoga, načela koja proizlaze iz sudske prakse Suda o pitanjima koja su povezana s člancima 34. i 36. UFEU-a, osobito slučaj „Cassis de Dijon”, primjenjuju se i na Tursku. [8] Vidi gore. Međutim, Turska je donijela nacionalnu Uredbu o uzajamnom priznavanju u neusklađenom području, koja je na snazi od 1. siječnja 2013. [9] Uredba (EZ) br. 765/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 9. srpnja 2008. o utvrđivanju zahtjeva za akreditaciju i za nadzor tržišta u odnosu na stavljanje proizvoda na tržište i o stavljanju izvan snage Uredbe (EEZ) br. 339/93, SL L 218, 13.8.2008., str. 30.–47. [10] Članak 2. stavak 1. Uredbe (EZ) br. 765/2008. [11] Članak 2. stavak 2. Uredbe (EZ) br. 765/2008. [12] Direktiva 2001/95/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 3. prosinca 2001. o općoj sigurnosti proizvoda, SL L 11, 15.1.2002., str. 4.-17. [13] Članak 79. Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 o Carinskom zakoniku Zajednice navodi da „Puštanjem u slobodni promet roba koja nije roba Zajednice stječe status robe Zajednice. To ima za nužnu posljedicu primjenu mjera trgovinske politike, ispunjavanje drugih propisanih formalnosti u vezi s uvozom robe i plaćanjem zakonom propisanih carina”. [14] Direktiva o općoj sigurnosti proizvoda državama članicama omogućuje poduzimanje brzih ograničavajućih mjera za proizvode koji su opasni ili je vjerojatno da su opasni prema člancima 8., 11. ili 12. i 18. Direktive. [15] Dokaz nadležnog tijela države članice u kojoj je proizvod EGP-a zakonito stavljen na tržište samo je jedna od nekoliko mogućnosti: ne može ga zatražiti nadležno tijelo odredišne države članice. Vidi obrazloženje 63. Presude od 8. svibnja 2003. (ATRAL protiv Kraljevine Belgije, Slučaj C-14/02), u kojoj je Sud utvrdio da je nametanje uvjeta potvrde o sukladnosti proizvoda EGP-a s tehničkim normama ili propisima koji jamče razinu zaštite ekvivalentnu onoj koju traži odredišna država članica suprotno članku 34. UFEU-a. [16] U tom pogledu vidi presudu Suda od 17. lipnja 1987., Komisija Europskih zajednica protiv Republike Italije, Slučaj 154/85, Izvješća Suda EZ-a 1987, str. 2717. [17] U iznimnoj situaciji prethodnog postupka odobrenja, stavljanje na tržište može se dogoditi tek nakon što je odobrenje dobiveno. Potrebno je naglasiti da, kako je objašnjeno u uvodnoj izjavi 12. Uredbe o uzajamnom priznavanju, „Zahtjev da stavljanje proizvoda na tržište podliježe prethodnom odobrenju ne bi, kao takav, trebao predstavljati tehnički propis u smislu ove Uredbe, tako da odluka o isključivanju ili uklanjanju proizvoda s tržišta isključivo na temelju toga što ne posjeduje važeće prethodno odobrenje ne bi trebala predstavljati odluku na koju se primjenjuje ova Uredba”. [18] Vidi bilješku 13. [19] Uredba (EZ) br. 178/2002 Europskog parlamenta i Vijeća od 28. siječnja 2002. o utvrđivanju općih načela i zahtjeva zakona o hrani, osnivanju Europske agencije za sigurnost prehrambenih proizvoda i utvrđivanju postupaka u predmetu zdravstvene ispravnosti hrane.