1. Kontekst i uvod

U strategiji EU-a za zelenu infrastrukturu zelena infrastruktura definirana je kao „strateški planirana mreža prirodnih i poluprirodnih područja s drugim ekološkim obilježjima koja su osmišljena i kojima se upravlja u cilju ostvarenja velikog broja usluga ekosustava. Obuhvaća zelene prostore (ili plave ako je riječ o vodnim ekosustavima) i druga fizička obilježja u kopnenim (uključujući obalna područja) i pomorskim područjima. Zelena infrastruktura na kopnu nalazi se u ruralnim i urbanim okruženjima.”

Za razliku od sive infrastrukture koja ima jednu namjenu zeleni prostori velike biološke raznolikosti mogu imati različite izuzetno korisne funkcije, često istodobno i uz vrlo niske troškove, za dobrobit ljudi, prirode i gospodarstva.

U EU-u zelena infrastruktura uključuje mrežu Natura 2000 kao okosnicu te prirodne i poluprirodne prostore izvan mreže Natura 2000, kao što su parkovi, privatni vrtovi, živice, granični pojasevi uz rijeke obrasli vegetacijom ili poljoprivredni krajobrazi bogate strukture s određenim obilježjima i praksama te umjetna obilježja, kao što su zeleni krovovi, zeleni zidovi ili ekomostovi i riblje staze. Procijenjeno je da samo godišnje koristi usluga ekosustava koje pruža mreža Natura 2000 iznose 300 milijardi EUR u EU-u, dok su koristi zelene infrastrukture daleko veće.

U strategiji EU-a o biološkoj raznolikosti do 2020. kao drugi cilj navedeno je da se „do 2020. ekosustavi i njihove usluge održavaju i jačaju uspostavom zelene infrastrukture i obnovom najmanje 15 % narušenih ekosustava”. Potpunim ispunjavanjem tog drugog cilja i vraćanjem mreže Natura 2000 u povoljno stanje moglo bi se nadalje otvoriti do 50 000 odnosno 140 000 novih radnih mjesta, ostvariti do 4,2 odnosno 11,1 milijarde EUR izravnog prometa godišnje i osigurati širi raspon koristi od usluga ekosustava.

Komisija je 2013. donijela strategiju EU-a za zelenu infrastrukturu kako bi se povećale te gospodarske koristi privlačenjem većih ulaganja u prirodni kapital Europe radi ostvarenja ciljeva biološke raznolikosti do 2020. Strategija je uključivala četiri prioritetna djelovanja: promicanje zelene infrastrukture u glavnim područjima politike; poboljšanje informiranja, jačanje baze znanja i promicanje inovacija; poboljšanje pristupa financiranju i doprinos razvoju projekata zelene infrastrukture na razini EU-a.

U strategiji je predviđeno da bi Komisija do kraja 2017. trebala preispitati napredak razvoja zelene infrastrukture i objaviti izvješće o stečenim saznanjima zajedno s preporukama za buduće djelovanje. U akcijskom planu za prirodu, ljude i gospodarstvo predviđeno je da će to preispitivanje služiti kao izvor dodatnih informacija za daljnje strateško ulaganje u zelenu infrastrukturu u EU-u. Njime će se pridonijeti i završnoj evaluaciji strategije EU-a o biološkoj raznolikosti do 2020.

Preispitivanje se odnosi na napredak koji je ostvaren i izazove na koje se naišlo na razini EU-a i država članica u provedbi četiriju prioritetnih djelovanja iz Strategije te su u okviru njega stečena određena saznanja i izneseni određeni prijedlozi za daljnju provedbu strategije.

2. Ocjena napretka i izazova

2.1. Promicanje zelene infrastrukture u glavnim područjima politike: napredak i izazovi

U strategiji za zelenu infrastrukturu istaknuta je potreba da se zelena infrastruktura učini standardnim dijelom prostornog planiranja i teritorijalnog razvoja te da se ona potpuno integrira u provedbu politika čiji se ciljevi mogu u cjelini ili djelomično ostvariti rješenjima temeljenima na prirodi. U njoj je predviđeno da će regionalne ili kohezijske politike, politike u područjima klimatskih promjena i okoliša, politike upravljanja rizicima od katastrofa, zdravstvene i potrošačke politike te zajednička poljoprivredna politika biti glavna područja politike u kojima će se promicati zelena infrastruktura. Područja i funkcije mreže Natura 2000 okosnica su zelene infrastrukture EU-a. U provjeri prikladnosti direktiva o prirodi zaključeno je da samo tim direktivama, usprkos tomu što su one ključni instrumenti za strategiju EU-a o biološkoj raznolikosti do 2020., nije moguće ostvariti cilj EU-a za 2020. da se zaustavi gubitak biološke raznolikosti. U akcijskom planu za prirodu, ljude i gospodarstvo predviđene su dodatne mjere, kao što je utvrđivanje smjernica za potporu uvođenju projekata zelene infrastrukture na razini EU-a za bolju povezanost područja mreže Natura 2000 kako bi se pomoglo ostvarivanju ciljeva direktiva o prirodi te istodobno pridonijelo drugim ciljevima EU-a u pogledu biološke raznolikosti.

Razvoj zelene infrastrukture može se postići očuvanjem postojećih ekosustava velike biološke raznolikosti koji su u dobrom stanju i obnovom narušenih ekosustava unutar i izvan mreže Natura 2000. U skladu s direktivama o pticama i staništima države članice dužne su utvrditi ciljeve i mjere obnove za područja mreže Natura 2000 na kojima vrste i staništa još nisu postigli povoljno stanje očuvanosti. Ključan su alat za postavljanje prioriteta za očuvanje i obnovu na regionalnoj i nacionalnoj razini prioritetni akcijski okviri koje države članice razvijaju u skladu s člankom 8. Direktive o staništima. Novi obrazac za te prioritetne akcijske okvire omogućuje uključivanje informacija o povezanim širim mjerama zelene infrastrukture.

U okviru mjere 6.a Strategije o biološkoj raznolikosti države članice pozvalo se da uz pomoć Komisije do 2014. izrade strateški okvir za određivanje prioriteta za obnovu ekosustava na podnacionalnoj i nacionalnoj razini te na razini EU-a. Komisija je 2014. objavila studiju kako bi državama članicama pomogla u određivanju prioriteta za obnovu narušenih ekosustava. Na nacionalnoj i podnacionalnoj razini uspostavljen je mali broj okvira za prioritetnu obnovu, ali se provode određene aktivnosti obnove, često kao odgovor na drugo mjerodavno zakonodavstvo EU-a, kao što su Okvirna direktiva o vodama i Okvirna direktiva o pomorskoj strategiji. Potrebno je uložiti veće napore u završetak nacionalnih okvira za prioritetnu obnovu kako bi se provela mjera 6.b, koja se međusobno dopunjuje s prioritetnim akcijskim okvirima u skladu s direktivama o prirodi, na način koji je usklađen s metodološkim pristupom iz inicijative EU-a za mapiranje i ocjenu ekosustava i njihovih usluga (MAES) i s aktivnostima obnove koje se zahtijevaju u skladu sa zakonodavstvom EU-a.

Nekoliko država članica uspostavilo je nacionalne ekološke mreže ili jednakovrijedne instrumente. U mnogim državama članicama ciljevi ili zahtjevi koji su posebno povezani sa zelenom infrastrukturom uključeni su u šire politike i zakonodavstvo o biološkoj raznolikosti i očuvanju prirode. Na primjer, nekoliko nacionalnih strategija i planova o biološkoj raznolikosti uključuje upućivanja na zelenu infrastrukturu (neovisno o tome je li tako nazvana ili se primjenjuje drukčija terminologija koja odražava isti koncept). Zelena infrastruktura implicitno je obuhvaćena i instrumentima koji se odnose na konkretne ekosustave, kao što je irska Nacionalna strategija o tresetištima. Međutim, osim njemačkog „nacionalnog koncepta zelene infrastrukture”, države članice još nisu donijele nacionalne strategije posebno usmjerene na zelenu infrastrukturu. Ipak, u izradi je nekoliko nacionalnih strategija (npr. u Španjolskoj), a u drugim se politikama i zakonodavnim instrumentima barem implicitno upućuje na koncept zelene infrastrukture kako je definiran u strategiji EU-a za zelenu infrastrukturu.

Kad je riječ o vodnoj politici EU-a, mjerama za prirodno zadržavanje vode može se pridonijeti usporavanju protoka oborina, povećanju infiltracije i smanjenju onečišćenja prirodnim procesima. Te su mjere prepoznate kao troškovno učinkoviti pristupi ostvarivanju ciljeva Okvirne direktive o vodama i Direktive o poplavama, kojima se istodobno pridonosi i zaštiti biološke raznolikosti te prilagodbi klimatskim promjenama. Izrađene su smjernice o mjerama za prirodno zadržavanje vode te se u izradi operativnih i poljoprivrednih programa država članica poticala njihova provedba putem strukturnih i poljoprivrednih fondova. U ex post ocjeni operativnih programa navedeno je da je usprkos određenom napretku potrebno više raditi na promicanju strateških i integriranih programa te da bi planiranje zelene infrastrukture i mjera za prirodno zadržavanje vode širih razmjera moglo koristiti kvaliteti vode, zaštiti od poplava i ostvarenju ciljeva biološke raznolikosti. Mogućnosti planiranja mogu se temeljiti na informacijama dobivenima u okviru rada na MAES-u, planova upravljanja riječnim slivovima i prioritetnih akcijskih okvira kako bi se utvrdili višenamjenski prostori koji nude najveću mogućnost pružanja usluga ekosustava.

U politici pomorstva i ribarstva EU-a zelena infrastruktura navedena je kao alat kojim se pridonosi održivom razvoju obalnih područja. Člankom 5. Direktive o prostornom planiranju morskog područja obuhvaćeni su glavni ciljevi zelene infrastrukture te se u njemu navodi da „države članice nastoje dati doprinos [...] očuvanju, zaštiti i poboljšanju stanja okoliša, uključujući otpornost na učinke klimatskih promjena”. Međutim, zelena infrastruktura ne iskorištava se dovoljno u prostornim planovima morskog područja s obzirom na to da bi se njome moglo pridonijeti zdravim morskim ekosustavima i ostvariti znatne koristi u pogledu proizvodnje hrane, rekreacije i turizma, ublažavanja klimatskih promjena i prilagodbe njima, kontrole dinamike obale te sprječavanja katastrofa.

Iako koncept zelene infrastrukture nije bio ugrađen u Okvirnu direktivu o pomorskoj strategiji, njegovi ciljevi usklađeni su s njome jer je Direktiva namijenjena održavanju biološke raznolikosti te osiguravanju čistih, zdravih i produktivnih oceana i mora. Neki pokušaji osnivanja mreža morske zelene infrastrukture provode se uspostavom koherentnih mreža zaštićenih morskih područja u skladu s člankom 13. stavkom 4. Mjerama poduzetima u skladu s Direktivom i dalje će se raditi na nužnom poboljšanju stanja morskog okoliša iz prekogranične/regionalne perspektive s pomoću novouspostavljenih kriterija i metodoloških standarda. Razvojem zelene infrastrukture može se pridonijeti ostvarivanju tog cilja.

Rješenja utemeljena na ekosustavu i zelena infrastruktura prepoznati su kao relevantni pristupi suočavanju s klimatskim promjenama u strategiji EU-a o prilagodbi klimatskim promjenama. U mjeri 7. strategije posebno se upućuje na zelenu infrastrukturu u odnosu na otpornost sive infrastrukture. Na međunarodnoj razini koristi pristupa utemeljenih na ekosustavu povezane s klimom istaknute su u nekoliko odluka na temelju Konvencije o biološkoj raznolikosti i u Pariškom sporazumu. Međutim, postoje mogućnosti za dodatne sinergije s obzirom na veću učestalost prirodnih katastrofa prouzročenih klimatskim promjenama, kao što su ekstremni vremenski uvjeti 2017., uključujući šumske požare, oluje i poplave. Moglo bi se učiniti više kako bi se istaknule višestruke koristi koje zelena infrastruktura može pružiti u ublažavanju klimatskih promjena i prilagodbi njima, na primjer izravno sekvestracijom ugljika i neizravno smanjenjem energetske potražnje i onečišćenja aktivnim prijevozom koji je povezan sa zelenom infrastrukturom (kao što su vožnja biciklom i hodanje), ublažavanjem učinaka toplinskog otoka i smanjenjem potreba za hlađenjem i grijanjem zgrada s pomoću zelenih krovova i zelenih zidova.

U okviru preispitivanja Strategije EU-a o prilagodbi klimatskim promjenama pružena je prilika da se razmotri kako potaknuti daljnje prihvaćanje zelene infrastrukture u svrhu uspostave troškovno učinkovitih društava otpornih na klimatske promjene. Tu priliku nudi i preispitivanje vodnih politika EU-a (Direktive o pročišćavanju komunalnih otpadnih voda, Okvirne direktive o vodama, Direktive o poplavama). Mogle bi se istražiti i daljnje sinergije sa Sporazumom gradonačelnika za klimu i energiju ili mrežom ICLEI – Lokalne vlasti za održivost.