Prema načelu supsidijarnosti iz članka 5. stavka 3. UEU-a EU djeluje samo ako države članice ne mogu same u dostatnoj mjeri ostvariti predviđene ciljeve, nego se zbog opsega ili učinka predloženih mjera one mogu na bolji način ostvariti na razini EU-a. Nadalje, potrebno je osigurati da vrsta i intenzitet određene mjere odgovaraju utvrđenom problemu.

Ispitanici su smatrali da su jasno određeni ciljevi navedeni u procjeni učinka uglavnom smisleni te su naveli da su mnogi od tih ciljeva međusobno povezani i da se ne mogu postići pojedinačno.

Dionici su utvrdili nekoliko dodatnih ciljeva, kao što su: i. razvoj i promicanje posebnih standarda i smjernica na temelju kojih bi javne uprave mogle uvesti inherentnu interoperabilnost, ii. prelazak na proaktivne usluge i usluge bez posrednika, iii. povećanje transparentnosti primjenom načela „samo jednom”, iv. okvir za centralizaciju informacija korisnika i v. isticanje vrijednosti interoperabilnosti za građanska prava, digitalno sudjelovanje za sve, raznolikost i demokratizaciju javnog znanja.

Većina dionika izričito je navela potrebu za dogovorenim i otvorenim standardima i specifikacijama. Neki od njih dodatno su naglasili potrebu za koordiniranijim uključivanjem javnog sektora u organizacije za normizaciju. Većina dionika imala je slična stajališta o poticanju dijeljenja troškova izrade kad je riječ o korisnicima pristupačnim, pouzdanim i sigurnim rješenjima (među ostalim između javnih i privatnih dionika) te o poticanju dijeljenja i ponovne uporabe razvijenih, ponovno uporabljivih interoperabilnih rješenja otvorenog koda za javne uprave. Napomenuli su i da bi uz takva rješenja trebalo pružiti jasne smjernice o uporabi otvorenih standarda i otvorenog koda (uključujući jasne definicije) te da je potrebno obuhvatiti tehničku pomoć na svim razinama (uključujući relevantne resurse za osposobljavanje).

Osim toga, dionici su pozvali na to da politika interoperabilnosti bude praktičnija i usklađenija s drugim politikama EU-a, pri čemu su iznijeli ideju o referentnim provedbama. Takve provedbe omogućuju da se za prijedloge politika utvrde neobvezujući „zlatni standardi” o mogućim načinima funkcioniranja interoperabilne provedbe na upravnoj razini i pokazuju kako se prijedlozi mogu provesti.

•Prikupljanje i primjena stručnog znanja

Prijedlog je izrađen u suradnji sa Stručnom skupinom za interoperabilnost europskih javnih usluga. U okviru tog postupka Stručna skupina izdala je u listopadu 2021. preporuke za politiku za sljedeću europsku politiku interoperabilnosti.

Kako bi se podupro rad na inicijativi, provedeno je nekoliko studija. To su sljedeće studije:

•Studija u prilog evaluaciji provedbe EIF-a,

•Studija u prilog završnoj evaluaciji programa interoperabilnih rješenja za europske javne uprave, poduzeća i građane (ISA2),

•Tehničko izvješće JRC-a – Quantifying the Benefits of Location Interoperability in the European Union (Kvantifikacija prednosti interoperabilnosti podataka o lokaciji u Europskoj uniji).

•Procjena učinka

Odbor za nadzor regulative razmotrio je 19. siječnja 2022. procjenu učinka priloženu ovom prijedlogu. Odbor je dao pozitivno mišljenje sa zadrškama. Komisija je razmotrila primjedbe u konačnoj verziji procjene učinka (pojedinosti su navedene u Prilogu 1. procjeni učinka).

U procjeni učinka uspoređuju se tri opcije, uz osnovni scenarij nedjelovanja.

Prvom opcijom nastoji se nastaviti postupni razvoj EIF-a.

Drugom opcijom zadržao bi se postojeći dobrovoljni okvir. U njoj se predlažu zakonodavne mjere usmjerene na uspostavu mehanizma strukturirane suradnje s fleksibilnim ovlastima kojima bi se osigurali kontinuiran razvoj i održavanje dogovorenih zajedničkih rješenja za interoperabilnost te odredile inicijative za zajedničko eksperimentiranje i usmjerenu potporu politikama.

Slično kao u 2. opciji, u 3. opciji predlažu se zakonodavne mjere, ali predložene su mjere dalekosežnije. Ta je opcija usmjerena na propisivanje izravno primjenjivih europskih minimalnih zahtjeva za interoperabilnost, koji bi se revidirali provedbenim odlukama.

Prema procjeni očekivanih učinaka, 1. opcijom i osnovnim scenarijem neće se učinkovito riješiti nedostaci koji su utvrđeni evaluacijom EIF-a. Zbog nedovoljnih poticaja za suradnju njima se neće ispuniti politička i operativna očekivanja dionika, posebno država članica. Zbog svojeg širokog opsega i visoke razine osjetljivosti u pogledu supsidijarnosti (npr. u odnosu na starije sustave EU-a i država članica) jednako je manje vjerojatno da bi 3. opcija dobila političku potporu. Iako se očekuje da bi utvrđivanje izravno primjenjivih minimalnih zahtjeva interoperabilnosti u propisima EU-a bilo učinkovito, bio bi to dugotrajan postupak koji bi zahtijevao znatne troškove provedbe i znatne napore. Stoga se pretpostavlja da bi se ta opcija imala manji utjecaj pri pružanju fleksibilnog i prilagodljivog odgovora na tehnološke zahtjeve i zahtjeve politika koji se brzo mijenjaju.

U procjeni učinka utvrđeno je da je 2. opcija najpoželjniji scenarij. Očekuje se da će odluka o uspostavi mehanizma strukturirane suradnje državama članicama pružiti stabilnost i potrebnu (pravnu) predvidljivost te da će ujedno omogućiti potrebnu fleksibilnost za daljnji razvoj zajedničkih rješenja za interoperabilnost kao odgovor na promjenjive potrebe politika. Druga opcija usmjerena je i na razvoj participativnih postupaka. Ti su postupci relevantniji za ubrzani tehnološki napredak. Oni su i manje nametljivi kad je riječ o utjecaju na starije sustave jer ne uključuju izravno propisivanje (minimalnih) zahtjeva za kompatibilnost u zakonu (kao u slučaju 3. opcije). S obzirom na dosadašnje iskustvo manje je vjerojatno da bi 3. opcija dobila političku potporu zbog svojeg širokog opsega i visoke razine osjetljivosti u pogledu supsidijarnosti (posebice kad je riječ o starijim sustavima EU-a i država članica). Stoga se pretpostavlja da bi 2. opcija imala manji utjecaj pri pružanju fleksibilnog i prilagodljivog odgovora na tehnološke zahtjeve i zahtjeve politika koji se brzo mijenjaju. Druga opcija ujedno može s vremenom postupno dovesti do 3. opcije.

Očekuje se da će se zajedničkim upravljanjem interoperabilnošću na razini EU-a omogućiti suradnja „odozdo prema gore” i suodgovornost „odozgo prema dolje” ključnih dionika u državama članicama te tako izgraditi ekosustav zajedničkih rješenja za interoperabilnost. Time se olakšava sudjelovanje u ranoj fazi izrade politika i utvrđivanje potreba za (zajedničkim) ulaganjima te se poboljšava provedba politika. Zbog toga druga opcija nije prijetnja, nego pokretač supsidijarnosti koji povećava otpornost javnih uprava i digitalni suverenitet.

Naposljetku, mjere predložene u 2. opciji vjerojatno će imati ograničene, ali pozitivne učinke na postizanje klimatskih i energetskih ciljeva EU-a. Većom prekograničnom interoperabilnošću moglo bi se smanjiti opterećenje, primjerice olakšavanjem izvješćivanja o emisijama ugljika, smanjenjem uporabe papira i ograničavanjem fizičkog putovanja korisnika javnih usluga pri obavljanju upravnih postupaka.