EUROPSKA KOMISIJA Bruxelles, 2.12.2016. COM(2016) 722 final IZVJEŠĆE KOMISIJE EUROPSKOM PARLAMENTU I VIJEĆU u kojem ocjenjuje u kojoj su mjeri države članice poduzele mjere potrebne za usklađivanje s Direktivom 2011/36/EU o sprečavanju i suzbijanju trgovanja ljudima i zaštiti njegovih žrtava, u skladu s člankom 23. stavkom 1.





1.UVOD Trgovanje ljudima izričito je zabranjeno u skladu s člankom 5. stavkom 3. Povelje Europske unije o temeljnim pravima. Ono se također navodi u članku 83. Ugovora o funkcioniranju Europske unije među posebno ozbiljnim kaznenim djelima s prekograničnom dimenzijom. Važan korak u djelovanju EU-a na suzbijanju te pojave bilo je usvajanjeDirektive 2011/36/EU o sprečavanju i suzbijanju trgovanja ljudima i zaštiti njegovih žrtava („Direktiva”), koja je zamijenila prethodni pravni instrument EU-a o trgovanju ljudima, Okvirnu odluku Vijeća 2002/629/PUP. Direktiva se primjenjuje na sve države članice osim Danske . Direktiva utvrđuje minimalne standarde koji se primjenjuju diljem Europske unije za sprečavanje i borbu protiv trgovanja ljudima te zaštitu žrtava i pruža definiciju trgovanja ljudima. Temelji se na pristupu ljudskim pravima i rodnoj perspektivi, kako bi se ojačalo sprečavanje ovog kaznenog djela te zaštita i pomoć tim žrtvama. Direktiva obuhvaća: i) kaznene mjere, istrage i kaznene progone (članci 2. do 10.) ii) pomoć, potporu i mjere zaštite za žrtve (članci 11. do 17.) iii) preventivne mjere koje omogućavaju smanjenje potražnje, podizanje svijesti i unapređenje osposobljavanja osoba koje bi mogle doći u kontakt sa žrtvama (članak 18.) i iv) nacionalne izvjestitelje ili jednakovrijedne mehanizme (NREM-ovi) i koordinaciju (članci 19. i 20.). Direktiva također posebno uzima u obzir najbolje interese djeteta i utvrđuje odredbe koje jamče pomoć, potporu i zaštitu posebno osmišljenju za djecu (članci 13. do 16.). Ovo izvješće odgovara na zahtjev za Komisiju, u skladu s člankom 23. stavkom 1. Direktive, o podnošenju izvješća Europskom parlamentu i Vijeću u kojem procjenjuje u kojoj su mjeri države članice poduzele mjere potrebne za usklađivanje s ovom Direktivom, uključujući opis mjera poduzetih u skladu s člankom 18. stavkom 4. Odvojeno izvješće procjenjuje učinak važećeg nacionalnog zakona o sprečavanju trgovanja ljudima u kojem se kao kazneno djelo kažnjava korištenje uslugama čiji je predmet iskorištavanje trgovanja ljudima . Komisija je organizirala tri sastanaka s predstavnicima država članica prije datuma prenošenja kako bi pomogla državama članicama u postupcima prenošenja i omogućila im razmjenu informacija i najboljih praksi, kao i raspravu o problemima s kojima su se susretali prilikom prenošenja Direktive. O Direktivi se također raspravljalo na raznim sastancima Mreže nacionalnih izvjestitelja ili jednakovrijednih mehanizama (NREM-ovi). Ovo Izvješće predstavlja napredak u prenošenju Direktive u vrijeme izrade ovog Izvješća, na temelju informacija dostupnih Komisiji i kao takvo nije iscrpna analiza postojećih nacionalnih odredbi. Ne može se isključiti postojanje daljnjeg razvoja zakonodavstva ili odredbi o kojima Komisija nije obaviještena. Stoga ovo Izvješće ne sprečava Komisiju da traži dodatne informacije od država članica putem bilateralnih kontakata, ako je to potrebno. 2.NAPREDAK U PRENOŠENJU I MJERE KOJE SU PODUZELE DRŽAVE ČLANICE Od država članica tražilo se da dovrše prenošenje Direktive do 6. travnja 2013. Komisija je u svibnju 2013. započela postupke protiv država članica zbog kršenja obveze priopćavanja o mjerama prenošenja kako bi dovršile prenošenje Direktive slanjem 13 službenih obavijesti. U četiri postupka kršenja Komisija je dotičnim državama članicama poslala obrazložena mišljenja. Sve države članice obuhvaćene Direktivom do ovog su trenutka priopćile svoje mjere prenošenja . Zbog kašnjenja Njemačke u dostavljanju obavijesti o mjerama prenošenja, Komisija nije mogla dovršiti ocjenjivanje tih mjera. Izvješće stoga ne uključuje zaključke temeljene na ocjeni tih mjera. Uzimajući u obzir široku i sveobuhvatnu prirodu Direktive koja obuhvaća različita područja nacionalnih prava, većina država članica odlučila ju je prenijeti s mnogim i različitim aktima, koji se mogu pronaći u pet glavnih područja: kazneni zakoni; posebni akti vezani uz borbu protiv trgovanja ljudima; zakoni koji štite žrtve kaznenih djela; akti koji utvrđuju mjere zaštite djece; i zakonodavstvo koje regulira ulazak i boravak državljana trećih zemalja. Ovo izvješće ocjenjuje prenošenje Direktive u nacionalna zakonodavstva bez bavljenja njezinom provedbom. 2.1.Kaznene mjere, istrage i kazneni progoni (članci 2. do 10.) 2.1.1.Kaznena djela koja se odnose na trgovanje ljudima (članak 2.) Članak 2. utvrđuje zajedničku definiciju trgovanja ljudima i utvrđuje vrste namjernih postupanja koja predstavljaju kaznena djela trgovanja ljudima. Sve države članice usvojile su odredbe koje kriminaliziraju kaznena djela trgovanja ljudima. Definicija kaznenog djela utvrđena člankom 2. stavkom 1. i sastoji se od tri temeljna elementa (djela, načini i svrha). Djela vrbovanja, prijevoza, prevođenja, skrivanja ili primanja osoba izričito su uključena u definiciju kaznenog djela gotovo svih država članica. Neke države članice izričito ne spominju „razmjenu” i „prijenos kontrole” (BG, CZ, EE, FR, IT, LV, NL, AT, PL, PT, RO, SI, SK, SE). Ta su dva djela općenito obuhvaćena drugim djelima poput „vrbovanja osobe”. Vezano uz sredstva, primjena prijetnje, sile ili drugih oblika prinude, kao i zlouporaba položaja bespomoćnosti,obuhvaćene su u svim državama članicama. Određeni načini (otmica, obmana, prijevara, davanje ili primanje plaćanja ili koristi ili zlouporaba ovlasti) nisu izričito uključena u definiciju u određenom broju država članica. Države članice na različite se načine bave položajem bespomoćnosti koji Direktiva definira u članku 2. stavku 2. kao stanje u kojem dotična osoba nema drugu stvarnu ili prihvatljivu mogućnost, osim da se podvrgne zlouporabi kojoj je izložena. Članak 2. stavak 3. propisuje da iskorištavanje mora uključivati najmanje iskorištavanje prostitucije drugih ili druge oblike seksualnog iskorištavanja, prisilni rad ili usluge, uključujući prošenje, ropstvo ili radnje slične ropstvu, služenje ili iskorištavanje kaznenih djela ili odstranjivanje organa. Nekoliko država članica (BG, ES, FR, CY, LT, LU, MT, NL, PT, SK, SE i UK (Gibraltar)) uključile su izričito upućivanje na te oblike iskorištavanja, dok se u drugim državama članicama neki od tih minimalnih oblika ne spominju izričito. U Švedskoj su elementi koji nedostaju obuhvaćeni širom sveobuhvatnom odredbom. S obzirom da definicija u državama članicama može biti šira od minimalne definicije, neke od njih također spominju dodatne oblike iskorištavanja, poput iskorištavanja za posvajanje (Cipar), proizvodnju pornografskih djela (Češka), prisilni brak (Španjolska, Hrvatska i Slovačka). U skladu s člankom 2. stavkom 4. pristanak žrtve trgovanja ljudima ne uzima se u obzir kada su primijenjeni bilo koji načini navedeni u članku 2. stavku 1. Većina država članica ima ovu odredbu odraženu u svojem nacionalnom zakonodavstvu; međutim, nekoliko država članica odredbu obuhvaća samo putem općih zakonskih načela ili sudske prakse. Informacije za Njemačku, Latviju, Nizozemsku i Austriju nisu jasne u pogledu pitanja odražava li se odredba članka 2. stavka 4. u njihovom nacionalnom pravu. Članak 2. stavak 5. propisuje da je trgovanje djetetom kažnjivo čak i kada nije primijenjeno niti jedno sredstvo navedeno u članku 2. stavku 1. Gotovo sve države članice u potpunosti odražavaju ovaj zahtjev no za Grčku i Cipar informacije nisu dovele do konačnih zaključaka.

Članak 2. stavak 6. predviđa da je u svrhu ove Direktive „dijete” svaka osoba mlađa od 18 godina. Međutim, izgleda da neke države članice ne pružaju pomoć i zaštitu za svu djece do 18. godine. . 2.1.2.Poticanje, pomaganje, supočiniteljstvo i pokušaj (članak 3.) Članak 3. obvezuje države članice da osiguraju da su poticanje, pomaganje, supočiniteljstvo ili pokušaj počinjenja trgovanja ljudima kažnjivi. Sve države članice imaju odgovarajuće mjere prenošenja u svojim nacionalnim pravima. 2.1.3.Kazne (članak 4.) Članak 4. utvrđuje najmanju razinu najveće kazne koja bi trebala biti primjenjiva za kazneno djelo trgovanja ljudima i koja se odnosi na nekoliko otežavajućih okolnosti za koje se predviđa veća najveća kazna. Gotovo su sve države članice, u skladu s člankom 4. stavkom 1., utvrdile da je kazneno djelo kažnjivo najvećom kaznom zatvora u trajanju od najmanje pet godina. Belgija, Mađarska i Austrija odlučile su se za kaznu zatvora od najviše pet godina. Čini se kako sve druge države članice primjenjuju strože kazne čiji je maksimum u rasponu od 6 do 20 godina. Članak 4. stavci 2. i 3. navode nekoliko otežavajućih okolnosti čija primjena predviđa višu kaznu zatvora čije trajanje ne može biti kraće od 10 godina (kada je kazneno djelo: počinjeno nad žrtvom koja je bila izuzetno bespomoćna; počinjeno u okviru zločinačke organizacije; počinjeno tako da je život žrtve ugrožen namjerno ili iz grube nepažnje; počinjeno uz primjenu teškog nasilja ili je imalo za posljedicu posebno tešku ozljedu ili povredu žrtve; počinio javni službenik u obavljanju svojih dužnosti). Većina država članica prenijela je te odredbe u svoja nacionalna prava. Informacije za Bugarsku, Njemačku, Španjolsku i Mađarsku vezano uz uključivanje otežavajućih okolnosti ili ne nametanje kazne zatvora u maksimalnom trajanju koje ne može biti kraće od 10 godina nisu dovele do konačnih zaključaka. Članak 4. stavak 4. propisuje da razine kažnjavanja za pomaganje, supočiniteljstvo, poticanje ili pokušaj vezano uz trgovanje ljudima moraju biti učinkovite, razmjerne i odvraćajuće te da za posljedicu mogu imatiizručenje. Sve države članice prenijele su te odredbe. Vezano uz razine kazne, države članice kažnjavaju pomagače, supočinitelje, poticatelje i pokušaj počinjenja kaznenog djela jednakim razdobljem kazne zatvora kao i glavnog počinitelja omogućavajući ublažavanje razina kazne ili određenom razinom kazne. Izručenje za kazneno djelo iz članka 3. moguće je u svim državama članicama. 2.1.4.Odgovornost pravnih osoba (članak 5.) Članak 5. zahtijeva od država članica da osiguraju da pravne osobe mogu odgovarati za kaznena djela iz članaka 2. i 3. i određuje položaj ili kapacitet počinitelja povezanog s pravnom osobom, koji će dovesti do odgovornosti pravne osobe. Sve države članice uvele su kaznenu ili administrativnu odgovornost pravnih osoba za različite vrste nadležnosti ili položaja počinitelja koji dovodi do odgovornosti. Neke države članice ((Litva, Malta i UK (Škotska)) uvele su određene odredbe za korporativnu odgovornost za kaznena djela trgovanja ljudima, dok se sve druge oslanjaju na opće odredbe o korporativnoj odgovornosti koje se primjenjuju na kaznena djela. Sve su države članice uvele odgovornost za pravne osobe u skladu s člankom 5. stavkom 1. točkama (a) do (c); Grčka, Cipar, Litva, Malta, Poljska i Slovačka prenijele su je doslovno. Članak 5. stavak 2. zahtijeva od država članica da uvedu odgovornost za pravne osobe kada se kazneno djelo iz članaka 2. i 3. dogodilo zbog nedostatka kontrole ili nadzora osobe na jednom od položaja iz članka 5. stavka 1. točaka (a) do (c). Takva odgovornost izričita je u svim državama članicama, osim za Luksemburg gdje procjena nije dovela do konačnih zaključaka. Članak 5. stavak 3. koji zahtijeva da odgovornost pravnih osoba ne smije isključivati kaznene postupke protiv fizičke osobe za isto kazneno djelo obuhvaćen je u svim državama članicama. Člankom 5. stavkom 4. propisano je da koncept „pravna osoba” isključuje državna ili javna tijela koja izvršavaju državne ovlasti te međunarodne javne organizacije. Temeljem dostupnih informacija, nijedna država članica ne obuhvaća takva javna tijela ili organizacije konceptom „pravne osobe” (ili sličnim konceptima primjenjivima u skladu s odgovarajućim nacionalnim pravima). 2.1.5.Sankcije za pravne osobe (članak 6.) Članak 6. utvrđuje obvezu za države članice da uvedu učinkovite, razmjerne i odvraćajuće sankcije za pravne osobe koje su odgovorne u skladu s člankom 5. Države članice uvele su administrativne ili kaznene sankcije koje su izričito primjenjive na pravne osobe. Najniže i najviše kazne razlikuju se među državama članicama Članak 6. također propisuje da države članice mogu uključiti druge fakultativne sankcije. Temeljem dostupnih informacija, većina država članica, uz iznimku Njemačke, Irske i UK-a, odabrale su uvođenje najmanje jedne druge sankcije. 2.1.6.Oduzimanje i zapljena (članak 7.) Prema članku 7. države članice moraju osigurati da su njihova nadležna tijela ovlaštena oduzeti i zaplijeniti predmete i imovinsku korist ostvarenu kaznenim djelima iz članaka 2. i 3. Sve države članice imaju utvrđene nacionalne mjere za prijenos te odredbe. Dok su neke države članice (BE, EL, ES, FR, CY i UK (Engleska/Wales)) uvele određene odredbe o oduzimanju i zapljeni u vezi sa zločinom trgovanja ljudima, ostale države članice oslanjaju se na opća pravila o oduzimanju i zaplijeni prema kaznenom zakonu, koji se primjenjuje na sva kaznena djela uključujući trgovanje ljudima. 2.1.7.Negonjenje ili neprimjena kazni za žrtve (članak 8.) Člankom 8. zahtijeva se da države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi osigurale da su nadležna državna tijela ovlaštena ne goniti ili određivati kazne žrtvama trgovanja ljudima za svoju uključenost u kaznena djela koja su bile prisiljene počiniti kao neposrednu posljedicu toga što su bile žrtve takvog kaznenog djela. Direktiva nadležnim državnim tijelima ostavlja diskrecijski prostor o tome kako da reguliraju mogućnost negonjenja ili neodređivanja kazne. Države članice poduzele su razne mjere kako bi osigurale tu mogućnost za svoja nadležna državna tijela. Neke države članice (BG, EL, ES, CY, LV, LT, LU, MT, NL, RO, SK i UK) izričito upućuju na negonjenje žrtava trgovanja, dok druge predviđaju negonjenje osobe koja je bila prisiljena, kojoj se prijetilo ili je bila pod prisilom počiniti kazneno djelo (HU, IT, PL, PT, SE i SI). Informacije za CZ i HR nisu dovele do konačnih zaključaka. 2.1.8.Istraga i progon (članak 9.)

Većina je država članica prenijela članak 9. kojim se utvrđuju mjere istrage i progona trgovanja ljudima. Vezano uz stavak 1., sve države članice propisuju da dostavljanje žalbe nije obavezno kako bi se započela relevantna istraga te da povlačenje izjave žrtve ne utječe na nastavak istrage ili progona. Stavak 2. zahtijeva da države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi omogućile progon kaznenog djela trgovanja ljudima u odgovarajućem vremenskom razdoblju do punoljetnosti žrtve. Većina država članica ima takvu odredbu, no u slučaju Irske i Hrvatske, dostupne informacije nisu dovele do konačnih zaključaka. Sve države članice predvidjele su mjere osposobljavanja osoba/službi odgovornih za istragu ili progon kaznenih djela trgovanja u skladu s člankom 9. stavkom 3., pravnim odredbama ili mjerama poput nacionalnih akcijskih planova, strategija ili programa. Na kraju, sve države članice poduzele su mjere kako bi osigurale dostupnost učinkovitih istražnih alata osobama, jedinicama ili uslugama odgovornim za istragu ili progon kaznenih djela trgovanja ljudima (članak 9. stavak 4.). Istražni alati predviđeni u državama članicama uključuju presretanje komunikacija (BE, BG, DE, EE, EL, FI, HR, IT, MT, NL, AT, PL, RO, SI, SE i UK; tajno praćenje (BE, BG, CZ, EE, EL, ES, FI, FR; HR, IT, LU, HU, NL, AT, PL, PT, RO, SI, SK i UK; nadzor nad bankovnim računima i druge financijske istrage (BE, FR, HR, HU, IT, AT, PL, PT, RO, SI, FI i UK); elektronički nadzor ili slične mjere (BE, BG, CZ, DE, EL, FR, HR, HU, NL, AT, PL, PT, RO, SI, SE i UK). 2.1.9.Nadležnost (članak 10.) Članak 10. stavak 1. odnosi se na situacije u kojima države članice moraju utvrditi svoju nadležnost nad kaznenim djelima iz članaka 2. i 3. Člankom 10. stavkom 2. utvrđuje se niz fakultativnih osnova nadležnosti koje države članice mogu, između ostalog, odlučiti donijeti. Članak 10. stavak 3. odnosi se na progon kaznenih djela iz članaka 2. i 3. počinjenih izvan državnog područja dotične države članice i navodi da „svaka država članica u slučajevima iz točke (b) stavka 1. mora, a u slučajevima iz stavka 2. može, poduzeti potrebne mjere kako bi osigurala da njezina nadležnost ne podliježe sljedećim uvjetima: (a) djela se smatraju kaznenim djelom u mjestu gdje su počinjena; ili (b) progon se može pokrenuti samo na temelju prijave žrtve u mjestu počinjenja kaznenog djela, ili odricanjem nadležnosti države u kojoj je djelo počinjeno”. Članak 10. stavak 1. točka (a) obvezuje države članice da poduzmu potrebne mjere za utvrđivanje nadležnosti kada je kazneno djelo počinjeno dijelom ili u potpunosti na njihovom državnom području. Sve su države članice prenijele tu odredbu; međutim, u Hrvatskoj, Cipru, Latviji i Sloveniji, nije jasno je li nadležnost utvrđena i onda kada je zločin dijelom počinjen na njihovom državnom području. Članak 10. stavak 1. točka (b) zahtijeva da države članice poduzmu potrebne mjere kako bi utvrdile nadležnost kad je počinitelj njihov državljanin. Sve države članice poduzele su mjere kako bi prenijele tu odredbu. Člankom 10. stavkom 2. točkama (a) do (c) utvrđuju se neke fakultativne osnove nadležnosti te je većina država članica donijela najmanje jedan od njih. Za Bugarsku, Njemačku i Francusku fakultativne osnove nadležnosti nisu utvrđeni. Vezano uz članak 10. stavak 3. točku (a), većina država članica prenijela je tu odredbu u nacionalno pravo i nije uvela takav zahtjev prilikom određivanja nadležnosti u skladu s člankom 10. stavkom 1. Međutim, u Estoniji, Nizozemskoj, Portugalu i Rumunjskoj nadležnost (u skladu s člankom 10. stavkom 1. točkom (b)) utvrđena je samo kad je kazneno djelo kriminalizirano u mjestu gdje je počinjeno. U vezi članka 10. stavka 3. točke (b), koja određuje da nadležnost koja se temelji na načelima teritorijalnosti i aktivne osobnosti nije podložna zahtjevu da progon može početi samo nakon prijave žrtve u mjestu počinjenja kaznenog djela ili odricanjem nadležnosti države u kojoj je djelo počinjeno, nijedna država članica nije uvela takav zahtjev. One su stoga prenijele Direktivu u pogledu obaveznih osnova nadležnosti u skladu s člankom 10. stavkom 1. 2.2. Pomoć, podrška i mjere zaštite za žrtve 2.2.1. Pomoć i podrška žrtvama trgovanja ljudima (članak 11.) Članak 11. utvrđuje niz obveza vezanih uz pomoć i podršku za žrtve trgovanja ljudima, uključujući mjere otkrivanja. Potrebne mjere zahtijevane ovim člankom često nisu samo uključene u zakonodavne akte već i u nacionalne akcijske planove, strategije i programe. Većina država članica prenijela je različite odredbe članka, iako neka pitanja vezana uz prijenos stavaka 2. i 7. zahtijevaju veću pozornost. Vezano uz članak 11. stavak 2., samo polovina država članica jasno zahtijeva da pomoć i podršku treba pružiti čim nadležna tijela imaju indikacije ili razumne razloge vjerovati da je osoba žrtva trgovanja ljudima (BG, EE, ES, FR, CY, IE, LT, LU, NL, RO, SK, FI i UK). Neke države članice prenijele su članak 11. stavak 2. upućujući na popis pokazatelja koji navode na „utemeljenu sumnju” da je osoba možda bila žrtva (BG, LT, LU i RO). Ključni aspekt Direktive, kako je navedeno u članku 11. stavku 3., jest zahtjev državama članicama da se pomoć i podrška žrtvi ne uvjetuju žrtvinom spremnošću da surađuje u kaznenoj istrazi, progonu ili suđenju. Države članice poduzele su mjere za prijenos ove odredbe, koja se gotovo doslovno odražava u zakonodavstvu Cipra, Malte i UK-a (Gibraltar, Škotska i Sjeverna Irska). Informacije dostupne za Belgiju nisu dovele do konačnih zaključaka o tome jesu li bezuvjetne odredbe pomoći i podrške dostupne i primjenjive za sve žrtve bez obzira na nacionalnost. Čini se kako u Slovačkoj žrtva može biti izbačena iz programa pomoći, ako njezino prisustvo nije potrebno u svrhu kaznenog postupka U većini slučajeva, nacionalno pravo ne sadržava uvjet koji zahtijeva spremnost žrtve da surađuje u kaznenoj istrazi (AT, BG, CZ, EL, FI, HR, HU, IT, LT, LU, LV, NL, PL, PT, SE, SI i UK (Engleska/Wales)). Neke države članice, poput Estonije, Španjolske, Francuske, Irske, Cipra, Malte, Rumunjske i UK-a (Škotska, Sjeverna Irska i Gibraltar), jasno predviđaju da spremnost na suradnju nije nužna kako bi se pružila pomoć žrtvama. U većini nacionalnih mjera, prenošenje je odraženo u pravilima prijenosa Direktive 2004/81/EZ vezano uz žrtve koje su državljani trećih zemalja. Države članice utvrdile su različite mehanizme s ciljem ranog otkrivanja žrtava, pomoći i podrške žrtvama u suradnji s odgovarajućim organizacijama u skladu s člankom 11. stavkom 4. Minimalni zahtjevi članka 11. stavka 5. o mjerama pomoći i podrške žrtvama odražavaju se na različite načine, npr. uključivanjem provedbe Direktive doslovno u nacionalno pravo (CY, MT, UK (Gibraltar)) ili njihovim uključivanjem na disperzivan način u odredbe različitih akata (BE, BG, EL, ES, FR, HU, IT, LV, LT, NL, AT, PL, PT, RO, SI i SK) ili putem sveobuhvatnih odredbi kojima se osigurava drugi oblik pomoći (BG, ES, HR, RO). U okviru nacionalnih pristupa na različite se načine osigurava da se pomoć i podrška pružaju na temelju suglasnosti i informiranosti. Članak 11. stavak 6. o informacijama koje se pružaju u okviru pomoći i podrške odražava se u nacionalnim pravima većine država članica (BG, CY, CZ, EE, EL, ES, FR, HR, LT, LU, MT, AT, PL, PT, RO, SK, FI i UK). Temeljem dostupnih informacija, potonje ne osigurava da se žrtvama pruže informacije o razdoblju za razmišljanje i oporavak u skladu s Direktivom 2004/81/EZ, kao i mogućnost dobivanja međunarodne zaštite i statusa izbjeglica u skladu s Direktivom 2004/83/EZ i Direktivom 2005/85/EZ. Osim na Cipru, Malti i u UK-u (Gibraltar), u kojima je taj zahtjev gotovo doslovno prenesen, uglavnom se izvodi iz skupa odredbi o postupcima dobivanja boravišnih dozvola za državljane trećih zemalja. Nacionalne mjere najčešće predviđaju dužnost obavijestiti strance na opsežan način, a ne posebno žrtve trgovine ljudima. Temeljem informacija dostavljenih Komisiji, pružanje informacija o razdoblju za razmišljanje jasno je predviđena u Estoniji, Španjolskoj, Finskoj, Francuskoj, Irskoj, Cipru, Litvi, Luksemburgu, Malti, Portugalu, Slovačkoj i UK-u (Gibraltar).

Zahtjev Direktive o informacijama o međunarodnoj zaštiti i statusu izbjeglica jasno je predviđen u Bugarskoj, Estoniji, Italiji, Cipru, Malti, Poljskoj, Slovačkoj i UK-u (Gibraltar). Bugarska i Slovačka posebno se bave žrtvama trgovine ljudima. Pružanje informacija o međunarodnoj zaštiti u Mađarskoj, Irskoj, Nizozemskoj i Švedskoj, te o razdoblju za razmišljanje u Italiji ili obje vrste informacija u Belgiji, Latviji i Sloveniji možda će trebati detaljnije ispitati. Države članice koristile su se zakonodavstvom (EE, EL, FI, HU, IT, CY, LV, LT, LU, MT, NL, PL, PT, RO, SK i SE) ili zakonodavstvom s pratećim pravno neobvezujućim mjerama (BE, BG, CZ, ES, FR, IE, HR, AT, SI i UK) kako bi prenijele članak 11. stavak 6. Štoviše, u nekim državama članicama zahtjev iz Direktive prisutan je u aktima koji se posebno bave trgovinom ljudima (CY), aktima s općim područjem primjene (EE, EL, HU, IT, AT, PL, PT, SE) ili u obje vrste akata (BE, BG, CZ, ES, FR, IE, HR, LV, LT, LU, MT NL, RO, SK, FI). Prijenos odredbe članka 11. stavka 7. koji od država članica zahtijeva da skrbe za žrtve s posebnim potrebama, ako su te potrebe posljedica trudnoće, njihovog zdravstvenog stanja, invalidnosti, duševnih ili psihičkih smetnji ili teških oblika psihološkog, fizičkog ili seksualnog nasilja koji su pretrpjele, zahtijeva dodatno ispitivanje. Na temelju dostupnih informacija primijećene su razlike u pogledu prenošenja ovog zahtjeva. 2.2.2. Zaštita žrtava trgovanja ljudima u kaznenoj istrazi i postupku (članak 12.) Člankom 12. utvrđuje se broj zaštitnih mjera za žrtve trgovanja ljudima u kaznenim istragama i postupcima. Iako ga je većina država članica prenijela, neka pitanja vezana uz prijenos spomenut ispod stavaka 2. i 4. ovog članka zahtijevaju veću pozornost. Odredbe utvrđene člankom 12. prenesene su uglavnom u nacionalne zakone o kaznenim postupcima, dok su ih neke države članice uključile u posebne akte o suzbijanju trgovanja ljudima (EL, LU, CY, NL, RO, SK, FI i UK) ili akte o zaštiti žrtava zločina (CZ, ES i PT). Kao što se traži člankom 12. stavkom 1., sve države članice osiguravaju da se zaštitne mjere utvrđene u njihovom zakonodavstvu primjenjuju uz prava utvrđena u Okvirnoj odluci 2001/220/PUP, trenutačno Direktivi 2012/29/EU. Članak 12. stavak 2. od država članica zahtijeva da žrtve trgovanja ljudima bez odgode imaju pristup pravnom savjetovanju i pravnom zastupanju, uključujući za potrebe zahtjeva za naknadu štete i besplatno ako žrtva nema dostatnih financijskih sredstava, odražava se u nacionalnim pravima većine država članica (BG, CZ, EE, EL, ES, FR, HR, CY, LV, LT, MT, AT, PT, SI, SK, FI, SE i UK). Većina država članica omogućava mogućnost besplatne pravne pomoći ako osoba nema dostatnih financijskih sredstava. EL, HR, LV i SE idu dalje s obzirom da je takva pomoć dostupna bez obzira na sredstva žrtve. Vezano uz pružanja pravnog zastupanja i pravnog savjetništva bez odgode, EE, ES, MT i UK (Gibraltar) na izričit način odražavaju ovaj uvjet u svojim zakonima. Štoviše, vezano uz opseg pristupa pravnom zastupanju, informacije koje se odnose na Italiju i Luksemburg nisu dovele do konačnih zaključaka i mogu zahtijevati dodatno ispitivanje. S obzirom na članak 12. stavak 3. sve države članice osiguravaju da žrtve trgovanja ljudima dobiju odgovarajuću zaštitu na temelju pojedinačne procjene rizika, inter alia, pristupom programima zaštite svjedoka. Stavak 4. utvrđuje niz postupaka i situacija koje se moraju izbjegavati u kaznenim istragama i postupcima, poput nepotrebnog ponavljanja razgovora, vizualnog kontakta žrtava i okrivljenika, davanja iskaza na javnoj raspravi i nepotrebnog ispitivanja u pogledu privatnog života žrtve. Većina država članica poduzela je potrebne mjere kako bi prenijela tu odredbu, međutim, zbog činjenice da neki postupci nisu izričito obuhvaćeni nacionalnim zakonodavstvom, Komisija će možda trebati dodati ispitati praktičnu provedbu ove odredbe 2.2.3. Opće odredbe o mjerama pomoći, podrške i zaštite za djecu žrtve trgovanja ljudima (članak 13.) Članak 13. propisuje da se djeci koje su žrtve trgovanja ljudima pružaju pomoć, podrška i zaštita pri čemu se vodi računa o njihovim najboljim interesima. Većinu odredbi prenijela je većina država članica. Važno načelo postavljeno Direktivom je pretpostavka djetinjstva. Ipak, niz pitanja proizlazi za Litvu, Italiju, Belgiju, Češku, Finsku, Francusku, Mađarsku, Irsku, Latviju, Nizozemsku, Austriju, Poljsku, Rumunjsku, Švedsku i Sloveniju vezano uz prijenos stavka 2. koji određuje da bi se mjere pomoći, podrške i zaštite također trebale ponuditi onim žrtvama čija je dob nepoznata, no za koje se smatra da su djeca. 2.2.4. Pomoć i podrška djeci žrtvama (članak 14.) Članak 14. od država članica traži da donesu posebne mjere pomoći i podrške za djecu koja su žrtve trgovanja ljudima. Većina država članica (BG, CZ, EE, ES, FR, CY, HU, LT, PT, RO, SK i UK) općenito upućuju na pružanje mjera pomoći i podrške koje obuhvaćaju savjetovanje, društvenu podršku, kao i pristup uslugama zdravstvene skrbi i odgovarajućeg oblika smještaja. Druge (HR, IT, LU, AT i SI) upućuju na posebne psihološke i medicinske mjere pomoći, uključivanje u sustav socijalne skrbi (HR), pružanje privremenih boravišnih dozvola (SI) i osnivanje skupina za zaštitu djece u bolnicama (AT). Te mjere pomoći i podrške trebale bi se omogućiti djetetu žrtvi nakon pojedinačne ocjene. Mjere pomoći i podrške koje neke države članice (BE, EL, LV i PL) nude primjenjive su na sve žrtve. Teško je ocijeniti bavi li se pristup dovoljno posebnim potrebama djece koje su žrtve, uključujući pristup obrazovanju za djecu žrtve i djecu žrtava te će Komisija to dodatno ispitati. Članak 14. stavak 1. popisuje da bi te mjere trebale pomoći i podržati dijete „kratkoročno i dugoročno”: jedino se Francuska izričito poziva na vremensko razdoblje trajanja mjera pomoći, dok druge države članice pružaju takve mjere u „razumnom roku” bez određivanja preciznog vremenskog okvira. Članak 14. stavak 2. utvrđuje imenovanje skrbnika ili zastupnika za dijete koje je žrtva trgovanja ljudima od trenutka kada tijela otkriju dijete, ako su nositelji roditeljske odgovornosti zbog sukoba interesa između njih i djeteta žrtve spriječeni od osiguravanja najboljeg interesa djeteta. Sve države članice odražavaju ovu odredbu: nekoliko država članica (CY, NL i UK) donijelo je posebne odredbe u tu svrhu, dok druge osiguravaju imenovanje kroz svoja opća pravila. Člankom 14. stavkom 3. utvrđuje se da bi države članice trebale pružiti mjere pomoći i podrške, ako je potrebno i moguće, i obitelji djeteta žrtve koja živi na državnom području države članice. Polovica država članica (BG, ES, CY, LT, LU, MT, PL, PT, SI, SK, FI, SE, iUK) donijele su posebne mjere za obitelji djece žrtava. 2.2.5. Zaštita djece žrtvama trgovanja ljudima u kaznenim istragama i postupcima (članak 15.) Članak 15. utvrđuje obvezu država članica da utvrde niz mjera zaštite za djecu koja su žrtve trgovanja ljudima tijekom kaznenih istraga i postupaka. Sva nacionalna zakonodavstva uključuju odredbe koje odgovaraju članku 15. stavku 1. da se u kaznenim istragama i postupcima osigura imenovanje zastupnika za dijete koje je žrtva trgovanja ljudima ako su nositelji roditeljske odgovornosti spriječeni od zastupanja djeteta zbog sukoba interesa. Pravo na pravno savjetovanje i pravno zastupanje za dijete koje je žrtva trgovanja ljudima predviđeno stavkom 2. obuhvaćeno je općim pravilima kaznenog i građanskog prava koje se primjenjuje na sve, uključujući odrasle i djecu.

Države članice odražavaju posebne mjere zaštite navedene u članku 15. stavku 3. točkama (a) do (f) uglavnom kroz opće odredbe zakona o kaznenom postupku ili akata koji štite žrtve zločina općenito. Stoga, iako postoje opće mjere i odredbe u zakonima o kaznenim postupcima o zaštiti žrtava zločina, čini se da postoji nedostatak posebnih mjera za djecu koja su žrtve trgovanja. Posebne nacionalne mjere za djecu koja su žrtve trgovanja ljudima prepoznate su u Grčkoj, Cipru, Latviji, Nizozemskoj, Malti, Rumunjskoj i UK-u. Ova bi odredba mogla zahtijevati detaljnije ispitivanje s obzirom da neke države članice primjenjuju sve ili neke mjere zaštite samo u slučaju djece mlađe od 14 godina (DE, EE, IE, LV, AT, RO) ili 15 godina starosti (PL), dok se u članku 2. stavku 6. Direktive navodi da dijete znači svaka koja osoba mlađa od 18 godina starosti. U skladu s člankom 15. stavkom 4., većina država članica osigurava da se u kaznenim istragama trgovanja ljudima svi razgovori s djetetom žrtvom ili svjedokom mogu bilježiti video zapisom i da se takvi video zapisi razgovora mogu upotrijebiti kao dokaz u kaznenom postupku pred sudom. Države članice tu odredbu pretežno odražavaju u svojim zakonima o kaznenim postupcima. Ti slučajevi zahtijevaju pozornost, ako su odredbe ograničene temeljem starosti maloljetnika. Članak 15. stavak 5 koji od država članica zahtijeva donošenje potrebnih mjera kako bi se osiguralo da se u kaznenom postupku pred sudom mogu naložiti određene mjere zaštite, osiguran je uglavnom kroz opće mjere zakona o kaznenim postupcima. Većina država članica osigurava da se saslušanje maloljetne žrtve ili svjedoka odvija bez prisutnosti javnosti, ali to je u nekim državama članicama podložno određenim uvjetima.Većina država članica općenito navodi da se dijete žrtva može saslušati u sudnici bez fizičke prisutnosti, posebice, uporabom odgovarajućih komunikacijskih tehnologija, ali u nekim državama članicama ova je mogućnost povezana s godinama starosti maloljetnika. 2.2.6. Pomoć, podrška i zaštita djece bez pratnje koja su žrtve trgovanja ljudima (članak 16.) Članak 16. odnosi se na djecu bez pratnje koja su žrtve trgovanja ljudima i od država članica zahtijeva da im pruže mjere pomoći, podrške i zaštite koje zadovoljavaju njihove posebne potrebe. Takve mjere ne bi trebale uzimati u obzir samo najbolje interese djece bez pratnje, već bi im trebale pružiti trajno rješenje. Posebne mjere povezane s medicinskom i psihološkom skrbi, kao i sa zastupanjem i smještajem djeteta bez pratnje koje je žrtva postoje u nekim državama članicama (HU, IE, CY, AT, SK i FI), dok se čini da su u drugim (BG, EE, HR, LV, PT, SI, UK) djeca bez pratnje koja su žrtve obuhvaćena općim pravilimaOgraničeni broj mjera, zajedno s općim propisima primjenjivim na svu djecu, oblikovane posebno za djecu bez pratnje koja su žrtve, Većina država članica osigurava djeci bez pratnje koja su žrtve pružanje posebnih mjera pomoći i podrške – poput medicinske i psihološke podrške i pristupa odgovarajućem smještaju – u skladu s njihovim najboljim interesima. Većina također osigurava mjere kojima je cilj traženje dugotrajne stabilnosti i trajnog rješenja za svako dijete žrtvu. Neke zahtijeve možda će trebati detaljnije preispitati u slučaju EL, LV i SE. U skladu s člankom 16. stavcima 3. i 4. države članice moraju osigurati imenovanje skrbnika i zastupnika djetetu bez pratnje koje je žrtva trgovanja ljudima, koji će biti odgovorni u kaznenim istragama i postupcima. Ova obveza odražava se u nacionalnim zakonima svih država članica. 2.2.7. Naknada štete žrtvama (članak 17.) Članak 17. zahtijeva da države članice osiguraju da žrtve trgovanja ljudima imaju pristup postojećim mehanizmima naknade štete žrtvama namjernih nasilnih kaznenih djela. Sve države članice pružaju mogućnost takve naknade, dostupne svim žrtvama bez obzira na njihovu nacionalnost. Čini se da se u Sloveniji naknada pruža žrtvama koje su državljani Slovenije ili EU-a. Vrsta pružene naknade i postupci dodjele naknade razlikuju se među državama članicama, dok općenito uključuju plaćanje medicinskog i psihološkog liječenja, gubitak prihoda, pravne naknade i troškove sprovoda. Neke države članice (AT, SK, FI, i UK) također nadoknađuju nematerijalne štete poput fizičke i psihičke patnje. Što se tiče postupaka za dobivanje naknade, mnoge države članice (BG, CZ, ES, IE, LT, MT, NL, PT i SE) imaju dvostruki sustav u kojemu žrtva može pokrenuti građanski postupak za naknadu štete protiv počinitelja unutar kaznenog postupka; ako žrtva nije u potpunosti primila naknadu ovim postupkom, postoji mogućnost dobivanja naknade od države. Druge države članice (EE, EL, HU, LV, PL, RO, SK i UK) imaju posebne odredbe kojima su uređene naknade za žrtve kaznenih djela (uključujući nasilna kaznena djela) ili za ozljede koje su posljedica takvih kaznenih djela. U Belgiji, Francuskoj i Hrvatskoj utvrđen je posebni fond za žrtve nasilnih kaznenih djela iz kojeg žrtve dobivaju naknadu od države. 2.3. Sprečavanje (članak 18.) Članak 18. navodi obvezu država članica da poduzimaju mjere kako bi odvratile od potražnje i smanjile potražnju koja prati sve oblike iskorištavanja povezanog s trgovanjem ljudima. Potrebne mjere koje zahtijeva ovaj članak često nisu uključene u zakonodavne akte, već u nacionalne akcijske planove, strategije i programe. Stavak 1. navodi da države članice moraju poduzimati potrebne mjere, poput obrazovanja i osposobljavanja, dok se stavak 2. odnosi na informacije i podizanje svijesti. Većina država članica (BE, EE, EL, ES, FR, HR, HU, IE, CY, LT, MT, NL, AT, PL, PT, RO, SI, SK, SE i UK) donijela je akcijske planove koji uključuju opće mjere obrazovanja i osposobljavanja zajedno s posebnim projektima za podizanje svijesti. U skladu sa stavkom 3. države članice obvezne su pružati redovito osposobljavanje službenika koji će vjerojatno dolaziti u kontakt sa žrtvama ili potencijalnim žrtvama trgovanja ljudima. Sve države članice donijele su mjere kako bi osigurale osposobljavanje svojih službenika. Većina država članica općenito upućuje na službenike koji će vjerojatno doći u kontakt sa žrtvama trgovanja ljudima, dok neke druge izričito upućuju na osposobljavanje službenika za imigraciju (BE, FR i LU), sudaca (AT, BE, BG, CZ, HU, LT, MT, PL, PT, SE i SI), tužitelja (BG, CZ, EE, ES, HU, IT, LT, MT, NL, AT, PL, SI i SE), tijela kaznenog progona (EE, NL i PL), pravosudne policije (ES), zaposlenika različitih ministarstava (BE, CY, ES, MT i SI), medijskih predstavnika (BG), inspektora rada (CZ, FR i SI), vojnih službenika koji sudjeluju u međunarodnim misijama (CZ), zdravstvenih stručnjaka (FR, PT i SK), osoblja granične kontrole (HU, LT i PT), kao i socijalnih radnika i osoblja službi za pomoć (BG, HU, IT, LT, LU, MT, PT, SI i SK). Detaljnija procjena mjera koje su države članice poduzele ili razmatraju u kontekstu članka 18. stavka 4. Direktive kako bi se kao kazneno djelo utvrdilo korištenje uslugama čiji je predmet iskorištavanje trgovanja ljudima, uz znanje da je predmetna osoba žrtva tog trgovanja, predstavljena je u obliku zasebnog izvješća. 2.4. Nacionalni izvjestitelji ili jednakovrijedni mehanizmi i koordinacija strategije Unije protiv trgovanja ljudima (članci 19. i 20.)