IZVJEŠĆE KOMISIJE EUROPSKOM PARLAMENTU I VIJEĆU Prvo izvješće o napretku koji je Rusija ostvarila u provedbi zajedničkih koraka prema kratkotrajnim putovanjima bez viza za ruske državljane i građane EU-a u okviru Dijaloga o vizama između EU-a i Rusije /* COM/2013/0923 final */





IZVJEŠĆE KOMISIJE EUROPSKOM PARLAMENTU I VIJEĆU Prvo izvješće o napretku koji je Rusija ostvarila u provedbi zajedničkih koraka prema kratkotrajnim putovanjima bez viza za ruske državljane i građane EU-a u okviru Dijaloga o vizama između EU-a i Rusije I. Pozadina Na sastanku na vrhu između EU-a i Rusije održanom u Sankt Peterburgu u svibnju 2003. stranke su se usuglasile da će započeti s ispitivanjem uvjeta za uzajamna putovanja bez viza kao dugoročne perspektive, čime je postavljena osnova za rasprave o putovanjima bez viza između Rusije i EU-a. U skladu s tim u proljeće 2007. započeo je dijalog o vizama između EU-a i Rusije. Slično dijalozima o vizama s ostalim trećim zemljama i na temelju zahtjeva iz Uredbe (EZ) br. 539/2001, dijalog o vizama između EU-a i Rusije gradio se u odnosu na četiri bloka (sigurnost isprava, uključujući biometrijske podatke, nezakonite migracije, uključujući ponovni prihvat, javni red i sigurnost te vanjski odnosi). U razdoblju od prosinca 2007. do ožujka 2010. u Moskvi je održano šest sastanaka stručnjaka kako bi se ispitalo stanje i praksa zakonodavstava EU-a i Rusije u svim područjima obuhvaćenima četirima blokovima dijaloga o vizama. Na temelju nalaza s tih sastanaka stručnjaka Komisija je Vijeću predložila da se na Stalnom partnerskom vijeću EU-a i Rusije za područja pravde, slobode i sigurnosti (JLS PPC) u svibnju 2010. obje stranke usuglase da će započeti raditi na izradi dokumenta o „Zajedničkim koracima prema putovanju bez viza” koji bi sadržavao popis tehničkih kriterija i zahtjeva za uspostavu režima bez viza. Vijeće je prihvatilo takav pristup. Na tom je temelju JLS PPC u svibnju 2010. zadužio visoke dužnosnike da raspravljaju o tome kako prijeći u fazu praktične provedbe. JLS PPC EU-a i Rusije u studenome 2010. formalno je potvrdio metodologiju zajedničkih koraka na prijedlog visokih dužnosnika koji su se tijekom 2010. sastali nekoliko puta i te visoke dužnosnike pozvao da izrade nacrt dokumenta. Prvi nacrt takvog popisa koji je izradio EU proslijeđen je Rusiji u ožujku 2011. s ciljem započinjanja pregovora. Postupak je trajao do kraja te godine, a „Zajednički koraci prema kratkoročnim putovanjima bez viza za ruske državljane i građane EU-a” službeno su usuglašeni između EU-a i Rusije na sastanku na vrhu 15. prosinca 2011. Na sastanku na vrhu započela je i njihova provedba. U ožujku 2012. tome je posvećen uvodni sastanak između stručnjaka iz Rusije i EU-a. Na tom su sastanku obje stranke raspravljale i objasnile svoje shvaćanje svakog zajedničkog koraka i svake operativne mjere koje će trebati razmotriti da se u potpunosti ocijeni je li njihova provedba pravilna. Rusija i EU nakon toga su pripremili svoja pisana izvješća o stanju provedbe svih zajedničkih koraka. Rusija je svoje pisano izvješće dostavila 13. travnja 2012., a EU je to učinio 31. svibnja 2012. Daljnja pisana korespondencija i odgovori na dodatna pitanja koja su postavljale obje stranke nastavljena je do rujna 2012. Na temelju pisane korespondencije obje su stranke organizirale misije stručnjaka na teren. Od rujna 2012. do srpnja 2013. četiri misije (po jedna misija za svaki blok) stručnjaka iz EU-a boravile su u Rusiji (u Moskvi i u brojnim regijama). Slično tome, ruski stručnjaci proveli su četiri misije u EU-u u razdoblju između prosinca 2012. i listopada 2013. (organizirana su ukupno 23 posjeta određenim državama članicama). Dijalog o vizama između EU-a i Rusije temelji se na načelu pune uzajamnosti između stranaka. Put prema liberalizaciji viznog režima ovisi o napretku ostvarenom u provedbi zajedničkih koraka i taj se proces ne odvija automatski. Kako se navodi u završnim odredbama zajedničkih koraka, stranke će o započinjanju pregovora o sporazumu o ukidanju viza između EU-a i Rusije, svaka u skladu s vlastitim unutarnjim postupcima, odlučivati tek nakon što se završi provedba zajedničkih koraka. Za dijalog o vizama vrlo je važna potpuna provedba sporazuma o pojednostavnjenju izdavanja viza i ponovnom prihvatu između EU-a i Rusije. Nadalje, dok se bude razmatrala provedba zajedničkih koraka, istovremeno će se u obzir uzeti i razvoj drugih pitanja koja se navode u završnim odredbama zajedničkih koraka (veze između migracijskih tokova i zaštite ljudskih prava i temeljnih sloboda; stope odbijanja zahtjeva za vize, prihvaćenih zahtjeva za ponovni prihvat i učinkovitih vraćanja, broj odluka o vraćanju, broj zabrana ulaska na granici i uzajamnih uhićenja građana koji nezakonito borave na državnom području druge stranke te vrijeme potrebno za prelazak granice između EU-a i Rusije) i njihova ocjena. Komisija redovno izvješćuje Vijeće i Europski parlament o svim zbivanjima u okviru dijaloga o vizama. Komisija će u odgovarajućem trenutku predstaviti opsežnu ocjenu, među ostalim o tome kako bi se budući režim bez viza između EU-a i Rusije, kad je riječ o migracijama, upravljanju granicama i sigurnosti, mogao odraziti na EU i na regionalnu povezanost. Ovo je prvo izvješće o napretku koje predstavlja Komisija u kojem se opisuje trenutačno stanje u vezi s provedbom zajedničkih koraka u Rusiji te se navode problematična pitanja i preporuke. II. Ocjena provedbe zajedničkih koraka po pojedinačnim blokovima Blok 1.: Sigurnost isprava, uključujući biometrijske podatke Opća ocjena Rusija je tijekom nekoliko posljednjih godina u ovom području mnogo napredovala. To uključuje uvođenje biometrijske putovnice 2006. i njezino ažuriranje u skladu s normama ICAO-a 2010. i 2013. Izrada, izdavanje i personalizacija međunarodnih biometrijskih putovnica prilično su sigurni i u skladu s odgovarajućom praksom i normama ICAO-a. Izvješća o ukradenim i izgubljenim putovnicama dostavljaju se u centraliziranu bazu podataka Interpola, ali se u nju unose ručno. Osnovne osobne isprave (uključujući i unutarnje putovnice koje su glavne identifikacijske isprave Rusije) dovoljno su sigurne za potrebe za koje su namijenjene, a postupci personalizacije i izdavanja odražavaju postojeće norme. Predviđeni su programi osposobljavanja koji uključuju mjere protiv korupcije, premda njihovu učinkovitost tek treba analizirati. Treba primijetiti da bi liberalni propisi kojima se uređuje pitanje promjene imena u kombinaciji s činjenicom da ne postoji središnji matični registar građana mogli stvoriti mogućnosti za zlouporabu. Iscrpne primjedbe Uvesti biometrijske putovnice u skladu s ICAO-om na temelju sveobuhvatnog i sigurnog upravljanja identitetom uzimajući u obzir posao koji se obavlja u okviru ICAO-a i odgovarajuću zaštitu osobnih podataka te osigurati njihovu vjerodostojnost, omogućiti nadležnim tijelima obiju stranaka preciznu provjeru identiteta. Nakon uvođenja biometrijskih putovnica 2006. od 1. ožujka 2010. izdaje se njihova ažurirana verzija. Putovnica je usklađena s ICAO-om i uključuje pojačana sigurnosna obilježja. Od 2013. izdaje se treća generacija biometrijskih putovnica koje sadržavaju i podatke o otiscima prstiju. Iako se potražnja za putovnicama koje nisu biometrijske smanjuje, i dalje ih je moguće dobiti i ne planira se prestati s njihovim izdavanjem. Glavne nadležnosti za izradu i izdavanje kako međunarodnih tako i osnovnih identifikacijskih isprava imaju: Državna tiskarska kuća Goznak; Državni matični ured (ZAGS) i njegovi regionalni i lokalni uredi (odgovorni za izdavanje potvrda o podrijetlu); Savezna služba za migracije (FMS) i njezini regionalni i lokalni uredi (odgovorni za izdavanje međunarodnih putovnica i unutarnjih ruskih putovnica). Postojeća generacija biometrijskih putovnica dobro je zaštićena od krivotvorenja i ispunjava norme ICAO-a. Postupak izdavanja pouzdan je i prilično siguran, kako u fazi provjeravanja identiteta podnositelja zahtjeva za izdavanje, tiskanja i pohranjivanja neispisanih putovnica tako i u fazi njihove personalizacije. Sigurnošću podataka koji se u tom postupku pohranjuju upravlja se u skladu sa Saveznim zakonom o osobnim podatcima br. 152-FZ od 27. srpnja 2006. Osnovne identifikacijske isprave (odnosno unutarnje putovnice i potvrde o podrijetlu) tehnički su dobro zaštićene od krivotvorenja. Nadalje, unutarnje putovnice novog tipa (kakve se izdaju od siječnja 2008.) imaju dodatna sigurnosna obilježja, a sadržaj im je strojno čitljiv u skladu s normama ICAO-a. Neispisane se putovnice učinkovito proizvode (na središnjoj razini) i pohranjuju. Personalizacija i izdavanje tih isprava odvija se na regionalnoj razini, a odgovarajući postupci odraz su postojećih normi. Posjećeni središnji i lokalni objekti relevantnih nadležnih tijela koja obrađuju međunarodne putovnice i osnovne identifikacijske isprave bili su dobro osigurani. Bili su uvedeni upravni sigurnosni postupci za pristup i rukovanje ispravama. Središnji matični registar ne postoji. Potvrde o podrijetlu obrađuju se na regionalnoj razini, a svaka regija ima vlastiti registar i elektroničku bazu podataka (barem u onim uredima koje su posjetili stručnjaci iz EU-a). U slučaju bilo kakve dvojbe, savjetovanje između regija odvija se administrativnim putem (službenim zahtjevom koji se šalje poštom). Ruska tijela pozivala su se na planove za uspostavljanje novog centraliziranog elektroničkog matičnog registra građana, ali nisu dala točan datum. U tom bi smislu napredak mogao predstavljati portal kojim se uzajamno povezuju razne savezne agencije i ministarstva (SMEV) i kojime bi se omogućila elektronička obrada zahtjeva (a koji je navodno već u funkciji). Čini se da su pravila za promjenu imena prilično liberalna i to ostaje razlog za zabrinutost. Ustvari, trenutačno nema nikakvih ograničenja za građane koji žele promijeniti svoje ime. Povrh toga, zbog nepostojanja centraliziranog matičnog registra građana promjene imena mogu se pratiti samo na regionalnoj razini ili po službenom zahtjevu drugog regionalnog ureda ZAGS-a, za što treba vremena te se tako stvara prostor za zlouporabe. Osigurati pravodobno i sustavno izvješćivanje o izgubljenim i ukradenim putovnicama u bazu podataka Interpola. Podatci o izgubljenim i ukradenim međunarodnim putovnicama pohranjuju se u centraliziranoj bazi podataka Savezne službe za migracije i zatim dojavljuju Nacionalnom središnjem uredu (NCB) Interpola (sa sjedištem u Ministarstvu unutarnjih poslova) radi njihova uključivanja u informacijski sustav baze podataka Interpola o ukradenim i izgubljenim putnim ispravama (SLTD-ovi) iz kojeg se ti podatci ponovno mogu dobiti. Podatci se svakodnevno ručno unose u bazu podataka Interpola. Ministarstvo unutarnjih poslova provodi razvojni projekt kojemu je cilj poboljšati razmjenu podataka između Savezne službe za migracije i NCB-a Interpola kako bi se podatci u bazu podataka o SLTD-ovima mogli unositi automatski (očekuje se da se to ostvari do 2013.). Izgubljene i ukradene putovnice i osnovne identifikacijske isprave Rusija dosad nije uključila u bazu podataka Interpola o SLTD-ovima jer se te isprave ne mogu upotrebljavati u inozemstvu. Međutim, ruska strana razmatra mogućnost uključivanja i tih isprava. Održavati redovnu razmjenu uzoraka putovnica i obrazaca viza, podataka o lažnim ispravama i suradnju u području sigurnosti isprava. Uzorci putovnica i obrazaca viza redovno se razmjenjuju diplomatskim kanalima Ministarstva vanjskih poslova (MVP). Savezna služba za migracije prima uzorke stranih isprava od Ministarstva unutarnjih poslova i šalje ih na znanje područnim uredima Savezne službe za migracije. Provoditi programe osposobljavanja o metodama zaštite isprava na temelju normi ICAO-a, među ostalim o uvođenju biometrijskih parametara te razmjenjivati informacije o metodama i odgovarajućim eventualnim znanstvenim istraživanjima u tom području. Službenici ZAGS-a i Savezne službe za migracije obvezno prolaze uvodno osposobljavanje koje se kasnije redovito dopunjuje. Predviđeni su i programi e-učenja. Konzularni odjel MVP-a uspostavio je edukacijski centar u kojem se nude tečajevi o postupku izdavanja i sigurnosnim obilježjima biometrijskih putovnica. Može se očekivati da učinkovitost programa osposobljavanja varira ovisno o veličini ureda, njihovoj (većoj ili manjoj) udaljenosti i ljudskim potencijalima koji su im na raspolaganju. Službenici s kojima su se stručnjaci EU-a susreli u svim prostorima odgovarajućih tijela tijekom misija dobro su poznavali postupke i znali koje su njihove dužnosti i nadležnosti. Poduzeti i, prema potrebi, poboljšati antikorupcijske mjere, uključujući i etičke norme, u odnosu na dužnosnike svih javnih tijela uključenih u sveobuhvatno i sigurno upravljanje identitetima. Prema navodima ruskih tijela, antikorupcijske teme uključene su u opće osposobljavanje odgovarajućeg osoblja, a antikorupcijski se sadržaj ažurira nakon odobrenja novog odgovarajućeg zakonodavstva. Međutim, misija stručnjaka nije mogla stvarno provjeriti sadržaj i kakvoću tečajeva osposobljavanja i zahtjeve obrazovnog programa (posebno u pogledu ZAGS-a). U okviru opće antikorupcijske politike Savezna služba za migracije donijela je Etički kodeks i kodeks ponašanja državnih službenika (Nalog Savezne službe za migracije od 25. veljače 2011.) koji se primjenjuje na sve njegove zaposlenike. Neke njegove odredbe izričito su uključene u ugovore o radu Savezne službe za migracije. U Saveznoj službi za migracije su u svrhu borbe protiv korupcije uspostavili i komunikacijske kanale s građanima (web-mjesto, pozivni centar itd.) i uvode se preventivne mjere. Važnost antikorupcijskih mjera u području sigurnosti isprava posebno je naglašena činjenicom da se, čak i kad sustav za izdavanje isprava dobro radi na sprječavanju krivotvorenja, korupcijom mogu stvoriti nove mogućnosti da se nezakonitim putem dođe do izvornih isprava. Pitanja koja izazivaju zabrinutost i preporučene daljnje radnje u okviru bloka 1.: Komisija je na temelju prethodno navedenih nalaza odredila pitanja u pogledu kojih postoje razlozi za zabrinutost i o kojima je potrebna daljnja rasprava s tijelima Rusije: Pravila kojima se uređuje promjena imena u Rusiji prilično su liberalna i njima bi se mogao pružiti prostor za zlouporabe i lake promjene identiteta. Te promjene ne bi bilo lako otkriti, a posebno ne tijelima trećih zemalja, uključujući države članice EU-a. Nadalje, nedostatak informacija o sadržaju i ishodima osposobljavanja i o obrazovnim zahtjevima koji se postavljaju za službenike Savezne službe za migracije i ZAGS-a, posebno u pogledu antikorupcijskih mjera, Komisiji je onemogućio da u cijelosti procijeni napredak ostvaren u tom području; Konačno, Komisija će s ruskim tijelima nastaviti razmjenjivati informacije o daljnjem razvijanju centraliziranog matičnog registra građana, elektroničkog sustava za uzajamno povezivanje saveznih agencija i ministarstava (SMEV) i automatiziranog sustava za unos upozorenja u bazu podataka Interpola o SLTD-ovima. Blok 2.: Nezakonite migracije, uključujući ponovni prihvat Opća ocjena Posljednjih godina u migracijskoj politici Rusije bilo je značajnih promjena. Novi Koncept migracijske politike koji je donesen 2012. vidljiv je znak tog procesa. Točnije, ruska su tijela počela šire promišljati pitanje migracija uzimajući u obzir i povoljan učinak migracijskih tokova na gospodarski razvoj. Osim toga, ruska su tijela potvrdila da su birokracija i neučinkoviti migracijski postupci često razlog zbog kojeg mnogi regularni migranti postaju neregularni te priznala da je prijeko potrebno migrante integrirati u rusko društvo. U pogledu viza i kanala zakonite migracije Savezna služba za migracije je glavno tijelo koje upravlja migracijama u Rusiji i osigurava dosljednost. Na snazi je potpun i opsežan sustav pravila. Neka su pravila i dalje prilično složena (npr. o kvotama i radnim dozvolama). U Savezni zakon već su uvedene neke izmjene, posebno u kontekstu provedbe Sporazuma između EU-a i Ruske Federacije o pojednostavnjenju izdavanja viza (eng. Visa Facilitation Agreement, VFA), poboljšanja položaja visokokvalificiranih specijalista te pojednostavnjenja postupaka za prijavu migranata i postupka za ishođenje viza i olakšanje pristupa tržištu rada (u vezi sa sustavom kvota i patentima). Očekuju se daljnje promjene, posebno poboljšanje postupaka zakonite migracije i za druge skupine migranata. Nadležna tijela svjesna su izazova koji predstavljaju neregularne migracije. Sve se veći napori ulažu u osiguranje učinkovitog vraćanja neregularnih migranata uhićenih na ruskom državnom području te ukupno izvršavanje migracijskih propisa. Čini se da pravilna suradnja s Bjelarusom (zbog postojanja Saveza i nepostojanja nadzora državne granice) i tokovi iz zemalja ZND-a (uključujući primjerenu kontrolu putovnica) predstavljaju izazov. Postupak vraćanja na snazi je i s mnogim državama podrijetla razvija se suradnja u području vraćanja. Sporazum o ponovnom prihvatu između EU-a i Rusije funkcionira na zadovoljavajući način. Bilo je teško ocijeniti neregularne migracije i upravljanje granicama, sustav prikupljanja informacija, a posebno analize rizika, uključujući i one na regionalnoj razini. Prikupljanjem utvrđenih pokazatelja (npr. nezakoniti prelasci granice, zabrane ulaska itd.) o novim neregularnim migracijskim kanalima, rutama i prekograničnom kriminalitetu, pod uvjetom da su dostupni lokalnim jedinicama, mogla bi se povećati učinkovitost nadzora državne granice. U pogledu azila uvedene su upravne strukture i postupci, a prihvatni centri za tražitelje azila koje su posjetili stručnjaci EU-a ispunjavali su osnovne zahtjeve i postojeće norme. Mogla bi se razmotriti mogućnost da se potencijalnim tražiteljima azila ponudi više informacija na graničnim prijelazima te da se uvede pojačana strukturirana suradnja između Savezne službe za migracije i Službe za granični nadzor (BGS) (služba Savezne sigurnosne službe, FSB-a). Treba razmotriti mogućnost donošenja propisa kojima će se omogućiti pristup određenim pravima osobama s priznatim statusom izbjeglica i tražiteljima azila pod uvjetom da su prijavljeni te približavanje statusa privremenih azilanta (supsidijarna zaštita) statusu koji imaju izbjeglice. Očekuje se da će novi zakon o azilu u tom smislu donijeti neka poboljšanja. Sustav upravljanja granicama i postupci na graničnim prijelazima standardizirane su razine, ali nekim bi se poboljšanjima moglo pridonijeti njihovoj učinkovitosti. Oprema na graničnim prijelazima redovito se unaprjeđuje. Služba za granični nadzor je stručno tijelo za upravljanje granicama i provedbu zakona s dobro utvrđenim položajem među agencijama. Služba za granični nadzor u načelu predano surađuje s graničnim tijelima susjednih zemalja i s Frontexom. Određeni stupanj napretka ostvaren je i u pogledu suradnje između Službe za granični nadzor i tijela za upravljanje granicama trećih zemalja, što uključuje i države članice. Potonje sada treba produbiti i razmjenjivati strukturne informacije i podatke. U pogledu suradnje s drugim nadležnim agencijama u Rusiji Služba za granični nadzor trebala bi uložiti dodatne napore u konkretizaciju područja primjene suradnje, posebno sa Saveznom službom za migracije i Saveznom carinskom službom. Podatci se prikupljaju redovito, a nadležne agencije imaju svoje analitičke jedinice (barem Služba za granični nadzor i Savezna služba za migracije). Svaka agencija podatke i dalje prikuplja zasebno, što dovodi do fragmentacije statističkih podataka. Analize rizika uzajamno se ne razmjenjuju, a ako su i pripremljene, ostaje sumnja u to koliko su doista sveobuhvatne i u metodologiju njihove izrade. Prema navodima ruskih tijela programi osposobljavanja službenika graničnog nadzora kojima je obuhvaćena sigurnost isprava dobro su razvijeni. Antikorupcijske mjere njihov su dio, a postoje i etički kodeksi. Međutim, stručnjaci EU-a nisu upoznati s njihovim sadržajem. Iscrpne primjedbe 2.1. Migracijska pitanja Između Rusije i svih relevantnih država članica EU-a sklopiti provedbene protokole uz Sporazum između Ruske Federacije i Europske zajednice o ponovnom prihvatu od 25. svibnja 2006., osiguravajući istovremeno učinkovitu provedbu Sporazuma. Sporazum između EU-a i Rusije o ponovnom prihvatu stupio je na snagu 1. lipnja 2007. Sporazum je pod redovitim nadzorom Komisije u suradnji s državama članicama EU-a (za EU) i Saveznom službom za migracije (FMS) (za Rusiju). Glavna je platforma za rasprave o svim pitanjima koja se pojavljuju tijekom provedbe Sporazuma Zajednički odbor za ponovni prihvat koji se dosad sastajao dvaput godišnje (dosad je u Moskvi i Bruxellesu bilo organizirano 13 sastanaka). Svi su postupci za ponovni prihvat na temelju tog Sporazuma operativni. Ukupna ocjena Sporazuma zadovoljavajuća je. Sva tehnička pitanja redovito se rješavaju na sastancima Zajedničkog odbora za ponovni prihvat. S obzirom na to da je dosad ostvarena dobra suradnja, na posljednjem je sastanku Zajedničkog odbora za ponovni prihvat odlučeno da se učestalost sastanaka smanji na jednom godišnje. Glavna je ruska agencija odgovorna za provedbu Sporazuma Savezna služba za migracije koji ima posebnu jedinicu koja se bavi svim povezanim pitanjima. Za postupak ubrzanog ponovnog prihvata na graničnim prijelazima odgovorna je Služba za granični nadzor . Izaslanici za granična pitanja Službe za granični nadzor imenovani su za provedbu postupka ponovnog prihvata na granici. Međutim, stručnjaci EU-a na sastancima održanim na nekim graničnim prijelazima primijetili su da predstavnici lokalne Službe za granični nadzor nisu u cijelosti poznavali pojedinosti postupka. Provedbeni protokoli uz Sporazum (između Rusije i država članica EU-a) gotovo su sklopljeni. Protokoli su potpisani s 23 države članice EU-a. Protokol s Grčkom potpisan je i trebao bi biti ratificiran u bliskoj budućnosti. Rusija je obavijestila da je otvorena za daljnje pregovaranje s Hrvatskom. Na nekoliko sastanaka Zajedničkog odbora za ponovni prihvat Rusija je obavijestila da je spremna pregovarati o protokolu s Ujedinjenom Kraljevinom. Za Irsku i Dansku taj Sporazum nije obvezujući. Učinkovito provesti Sporazum između Ruske Federacije i Europske zajednice o pojednostavnjenju izdavanja viza državljanima Ruske Federacije i građanima Europske unije od 25. svibnja 2006. Sporazum između EU-a i Rusije o pojednostavnjenju izdavanja viza (VFA) stupio je na snagu 1. lipnja 2007. (usporedno sa Sporazumom o ponovnom prihvatu). Sporazum je pod redovitim nadzorom Komisije u suradnji s državama članicama EU-a (za EU) i MVP-a (za Rusiju). Glavna je platforma za rasprave o svim pitanjima koja se pojave tijekom provedbe tog Sporazuma Zajednički odbor za pojednostavnjenje izdavanja viza koji se redovito sastaje na zahtjev jedne od stranaka, uobičajeno barem jednom godišnje (dosad je u Moskvi i Bruxellesu organizirano devet sastanaka). Kako bi osigurao da stranke u potpunosti, pravilno i usklađeno provode odredbe VFA-a, Zajednički je odbor razvio i donio Smjernice za provedbu VFA-a. Obje stranke smatraju da je Zajednički odbor platforma za konstruktivnu suradnju i prilika da se raspravi o svim tehničkim pitanjima koja se pojave u kontekstu primjene Sporazuma. Provedba Sporazuma zadovoljavajuća je. Komisija ne raspolaže detaljnim statističkim podatcima o vizama koje je Rusija dostavila u razdoblju od 2007. do 2011. Točna stopa odbijenih građana EU-a nije poznata, ali bi prema procjeni ruske strane mogla biti približno samo 0,01 – 0,02 % (što iznosi oko 200 do 300 odbijenih zahtjeva godišnje). Godišnje se građanima EU-a izdaje približno 1,25 milijuna viza, od čega oko 45 % čine vize za višekratne ulaske izdane na duži rok. Prije donošenja konačne odluke o njegovu potpisivanju nadograđeni VFA mora biti ocijenjen u kontekstu ukupnih odnosa između EU-a i Rusije. Izmijeniti prethodno navedeni Sporazum o pojednostavnjenju izdavanja viza kako bi se pojednostavnili zahtjevi za vize za kratkotrajna putovanja. Tekst ažuriranog VFA-a pročišćen je i sadržavat će, među ostalim, odredbu o uzajamnom ukidanju viza za civilne članove posade zrakoplova i o privremenoj primjeni tog Sporazuma od njegova potpisivanja. Time će se okončati stanje neravnoteže u kojem su sve države članice EU-a izuzele ruske civilne posade zrakoplova od obveze posjedovanja vize, a Rusija i dalje zadržava obvezu posjedovanja vize za države članice s kojima nema bilateralne sporazume o ukidanju viza za tu kategoriju osoba (BE, CZ, EE, EL, FI, IE, LV, LX, PT, SI, SK). Ostaje jedno otvoreno pitanje: ukidanje viza za nositelje biometrijskih službenih putovnica, kako je zatražila ruska strana. Na strani EU-a i dalje se ispituje koje su prateće zaštitne mjere potrebne uz to ukidanje viza. Poraditi na osiguranju lakše, još jednostavnije i transparentnije primjene odgovarajućih pravila o prijavljivanju/popisivanju građana koji zakonito borave na državnom području druge stranke, o izdavanju dozvola za zakonit privremeni boravak/boravak i rad s ciljem smanjenja u praksi trajanja upravnih postupaka i opterećenja za građane, i redovito razmjenjivati informacije o odgovarajućim viznim politikama. Rusija ima opsežan sustav pravila o zakonitim migracijama koja su utvrđena nekolicinom saveznih zakona i njihovih izmjena. Savezna služba za migracije je glavno tijelo odgovorno za njihovu provedbu. Uvedene su mnoge promjene u pogledu popisivanja (evidentiranja) stranaca, koje je obvezno u svakom mjestu boravka u Rusiji. Ova je obveza trenutačno uvedena za sve strance (bez obzira na duljinu njihova boravka) u roku od sedam radnih dana u regionalnom uredu Savezne službe za migracije (prethodno u roku od tri radna dana). Taj se rok može produljiti bilateralnim sporazumima, kakav je na primjer onaj s Francuskom (10 dana) ili Kazakstanom (30 dana). Nadalje, državljani trećih zemalja koji borave kao visokokvalificirani specijalisti (vidi u nastavku) i članovi njihovih obitelji u Rusiji imaju pravo ostati do 90 ili 30 dana (ovisno o okolnostima), bez upisivanja u migracijske evidencije. Postupak evidentiranja migracija treba provoditi stranka domaćin (ovo potonje jasno je utvrđeno zakonom), a podatci se prijavljuju Saveznoj službi za migracije. Kad je riječ o turistima, ovu bi zadaću trebali obavljati hoteli ili osoba koja ih je pozvala u Rusiju. Državljani trećih zemalja ne moraju doći ni u kakav doticaj sa saveznom službom za migracije, barem ne u izravan. Isprave potrebne za evidentiranje (uključujući i preslike putovnica i migracijske iskaznice) mogu se dostaviti izravno ili ih stranka domaćin može poslati poštom. Nadalje, državljani trećih zemalja više ne odgovaraju za nepoštivanje obveze u pogledu migracijskog evidentiranja, a sankcije se primjenjuju samo na stranku domaćina (dok su prethodno odgovorni bili i državljani trećih zemalja). Postupak prijave primjenjuje se samo na državljane trećih zemalja koji u Rusiji zakonito borave tijekom dužeg razdoblja (zbog rada, studiranja itd.). Neka su poboljšanja uvedena i u taj postupak, posebno u pogledu načina podnošenja zahtjeva. Međutim, unatoč činjenici da je taj postupak deklarativne naravi, podnositeljima zahtjeva katkad je teško ispuniti zahtjeve koji se odnose na prateću dokumentaciju koju treba predočiti (npr. dokaz o vlasništvu nad imovinom ili izjavu vlasnika). S obzirom na to da pristup koji migranti imaju do nekoliko socijalnih prava ovisi o valjanoj prijavi, postupak bi mogao stvoriti de facto prepreku pristupu tim pravima. Dvije su glavne vrste dozvola koje se državljanima trećih zemalja izdaju za zakoniti boravak dozvola za privremeni i dozvola za stalni boravak. Državljani trećih zemalja koje zanima dobivanje dozvole za privremeni boravak u Rusiji zahtjeve trebaju podnijeti područnom uredu Savezne službe za migracije ili nadležnom diplomatskom predstavništvu Rusije u zemlji boravišta. Ako je zahtjev odobren, izdaje se viza za ulazak u Rusiju koja vrijedi četiri mjeseca. Zahtjev se može podnijeti osobno ili u elektroničkom obliku, zajedno s obveznom pratećom dokumentacijom koja uključuje i uvjerenje da osoba nije zaražena HIV-om i da nije ovisna o drogama. Ruska tijela imaju šest mjeseci za donošenje odluke o zahtjevu. U zakonu se jasno navode razlozi za odbijanje. Čini se da je državljanima treće zemlje koji u Rusiji borave s dozvolom za privremeni boravak dopušteno raditi samo u regiji i na položajima za koje postoji odobrenje u (obično jednogodišnjoj) radnoj dozvoli. Nadalje, ako im se radnom dozvolom rad ograničuje samo na jednu regiju, njihova poslovna putovanja unutar Rusije ne mogu trajati duže od 10 dana. Ta pravila doimaju se prilično restriktivnima. Dozvola za privremeni boravak vrijedi tri godine i može se obnoviti na zahtjev državljanina treće zemlje tako da on/ona dostavi isti skup dokumenata (uključujući one koji se odnose na HIV i ovisnost o drogama) ako je državljanin trećih zemalja otišao iz zemlje i vratio se u Rusiju. Ako je državljanin treće zemlje u Rusiji neprekinuto boravio tri godine, može podnijeti zahtjev za dozvolu za stalni boravak (vidi u nastavku). U ruskom zakonodavstvu o radnim migracijama visokokvalificirani specijalisti imaju povlašteni status. S ciljem privlačenja visokokvalificiranih specijalista na rusko tržište rada ruska su tijela pojednostavnila pravila o njihovu zapošljavanju i boravku. Visokokvalificirani specijalisti se izuzimaju iz kvota i zajedno s članovima svojih obitelji imaju pravo dobiti vize za višekratni ulazak s rokom valjanosti jednakom trajanju njihovih ugovora o radu (do tri godine), a dozvole mogu svaki put produljiti za tri godine. Štoviše, ako svoju djelatnost obavljaju u dvjema regijama ili više njih, izdana dozvola vrijedi u tim regijama. U slučaju promjene poslodavca imaju 30 radnih dana za traženje novog. Visokokvalificirani specijalisti imaju pravo zatražiti dozvolu stalnog boravka, a da nisu prošli postupak za dobivanje dozvole za privremeni boravak te zajedno s članovima svojih obitelji uživaju široka socio-ekonomska prava. Državljaninu treće zemlje se dozvola za stalni boravak može izdati nakon što je u zemlji živio/živjela na temelju dozvole za privremeni boravak barem godinu dana. Dozvola boravka izdaje se na rok do pet godina i može se obnoviti neograničen broj puta. Državljanin treće zemlje mora podnijeti zahtjev nadležnom područnom uredu Savezne službe za migracije najmanje šest mjeseci prije isteka valjanosti dozvole za privremeni boravak. Uz zahtjev se mora priložiti opsežan niz dokumenata sličnih onima koji su potrebni za dozvolu za privremeni boravak. Razlozi za odbijanje izdavanja dozvole stalnog boravka slični su onima za odbijanje dozvole za privremeni boravak. Pravni status stranog državljanina koji posjeduje dozvolu za stalni boravak vrlo je sličan statusu ruskog državljanina, što uključuje izuzeće od obveza u pogledu kvota i radnih dozvola. Strani državljani mogu obavljati djelatnosti samo na temelju radne dozvole, osim ako su obuhvaćeni nekim od izuzeća koja se navode u Saveznom zakonu br. 115-FZ iz 2001. Da bi državljanin treće zemlje dobio radnu dozvolu, mora je zatražiti u područnom odjelu Savezne službe za migracije u mjestu boravka i podnijeti obrazac zahtjeva s traženom pratećom dokumentacijom. Radna dozvola izdaje se u roku od 10 dana od primitka zahtjeva. Ako radnu dozvolu treba izdati u roku od 30 dana, državljanin treće zemlje mora dostaviti medicinsku dokumentaciju (uključujući uvjerenja o negativnom nalazu pretrage na HIV i o nepostojanju ovisnosti o drogama te potvrdu da državljanin treće zemlje ne boluje od nikakve teške zarazne bolesti) pod prijetnjom raskida ugovora o radu. Medicinske pretrage obavljaju se samo na za to određenim mjestima (broj je ograničen), što ponekad stvara praktične poteškoće. Broj radnih dozvola koje se godišnje mogu izdati državljanima trećih zemalja ograničen je kvotom koju određuje Ministarstvo rada i socijalne zaštite u suradnji s MVP-om i drugim institucijama. Čitav postupak prilično je složen, spor i nefleksibilan. Kvote se za svaku regiju određuju unaprijed za narednu godinu na temelju prognoza prikupljenih od poslodavaca. Takav bi pristup mogao izazvati probleme i kašnjenja pa je njegova djelotvornost upitna. Čini se da su ruska tijela toga svjesna s obzirom na to da razmatraju mogućnost revizije pravila o kvotama. Usporedno s kvotama i sustavom radnih dozvola postoji sustav „patenata” koji je rezerviran za strane državljane koji u Rusiju dolaze prema režimu bez viza, a posebno iz zemalja ZND-a (osim Turkmenistana). Patent se izdaje u roku od 10 radnih dana na zahtjev koji podnosi ruski državljanin (domaćin). Njime se odobrava radna aktivnost pojedinca za osobne, domaće ili druge potrebe, na temelju kolektivnog ugovora ili građanskog ugovora (za dadilje, pomoć u kući itd.). Patent se može dati na rok od jednog do tri mjeseca i produljiti do jedne godine. Nakon tog se roka može izdati novi patent. Broj izdanih patenata nije ograničen. Rusija u početku za migrante nije uopće imala integracijsku politiku. Međutim, u posljednje je vrijeme nakon snažnog priljeva državljanina trećih zemalja (posebno iz zemalja ZND-a) to postalo potreba koja je prepoznata i u Konceptu migracijske politike (vidi u nastavku). Provode se neke mjere koje uključuju poduku iz ruskog jezika, povijesti i kulturne tradicije; u državama podrijetla za očekivane radnike migrante koji odlaze u Rusiju organiziraju se osposobljavanja prije iseljenja; strukovno osposobljavanje i poduka o ruskim migracijskim zakonima i ruskom jeziku. U tom području u Tadžikistanu i Kirgistanu provedena su dva pokusna projekta. Povrh toga, Savezna služba za migracije je navodno uspostavila posebnu jedinicu koja radi na integraciji. Sveobuhvatna integracijska strategija i dalje nije potpuno uvedena. Svi postupci povezani s vizama uređeni su vladinim uredbama koje su u skladu i s odredbama VFA-a između EU-a i Rusije. Da bi dobio bilo koju vrstu vize, strani državljanin treba podnijeti zahtjev u diplomatskom predstavništvu ili konzularnom uredu Rusije i dostaviti potrebne (jasno navedene i uglavnom standardne) dokumente među kojima mora biti i poziv. Za vize za dugotrajni boravak mogli bi biti potrebni i neki dodatni dokumenti. Na temelju toga viza će se izdati u skladu sa svrhom posjeta. MVP može odbiti izdati vizu na temelju razloga navedenih u zakonu. Ne postoji obveza davanja obrazloženja za takvo odbijanje. Neusklađenost navedene svrhe ulaska i stvarne svrhe smatra se povredom režima za ulazak ili boravak i kažnjiva je (novčana kazna, protjerivanje i/ili zabrana ponovnog ulaska). Nositelji viza obvezni su napustiti rusko državno područje nakon što istekne odobreni rok boravka naveden u vizi. Ukupno trajanje boravka stranog državljanina u Rusiji na temelju vize za kratak boravak (poslovni) i višekratne ulaske ne smije prijeći 90 dana unutar razdoblja od 180 dana. Vize za dugotrajan boravak izdaju se točno na onoliki rok koliko traje svrha boravka u Rusiji. Vizna politika u Rusiji u velikoj mjeri oslanja na posebne bilateralne sporazume. Rusija je sklopila preko stotinu sporazuma bilo o kratkotrajnim putovanjima bez viza (najznačajniji su s Izraelom i Turskom) bilo o pojednostavnjenju izdavanja viza (npr. s EU-om ili sa Sjedinjenim Državama). Nadalje, režimi bez viza primjenjuju se na gotovo sve zemlje ZND-a (osim na Turkmenistan). Prema podatcima koje je ponudila ruska strana, ostali sporazumi o putovanjima bez viza mogli bi biti potpisani s Japanom, Južnom Korejom i Indijom. Razmjenjivati informacije, uključujući u okviru dijaloga o migracijama Rusije i EU-a, o pravnom okviru i upravnim strukturama, uključujući o njihovim odgovarajućim nadležnostima i metodama rada, o infrastrukturi (uključujući i prihvatilišta za azilante) za potrebe učinkovitog upravljanja općim migracijama, posebno za učinkovitu izradu metodologije otkrivanja nezakonitih migranata u zemlji i njihovo protjerivanje te o trenutačnim tokovima, statističkim podatcima i analizama rizika od nezakonitih migracija i blisko surađivati u borbi protiv kriminaliteta povezanog s nezakonitim migracijama te rješavati eventualne nedostatke. Novi Koncept migracijske politike (Koncept) za razdoblje od 2012. od 2025. izradila je Savezna služba za migracije, a donio ga je predsjednik Ruske Federacije u lipnju 2012. To je glavni dokument o migracijskoj politici u Rusiji. Svrha je Koncepta promicati migraciju u Rusiju određenih skupina državljanina trećih zemalja, posebno visokokvalificiranih specijalista i velikih ulagača, studenata, sunarodnjaka i kvalificiranih radnika (iz zemalja ZND-a), u skladu s tržišnim potrebama. U tom pogledu definiraju se mjere za promicanje migracija kao što su stvaranje uvjeta za spajanje obitelji, postupno pojednostavnjenje postupaka za ulazak i boravak radi poslovnih razloga, rada (poboljšanje sustava kvota) i obrazovno/znanstvenih razloga, postupaka koji se tiču prijave boravišta i zdravstvene skrbi, razvijanje kružnih migracija itd. Koncept je usredotočen na pozitivne učinke regularnih migracija koje su predstavljene kao nužan odgovor na depopulaciju. Provedbeni zakoni razvijaju se na saveznoj razini. U Konceptu se naglasak istovremeno stavlja na poštivanje migracijskih prava državljanina trećih zemalja u Rusiji i na onemogućavanje neregularnih migracija. U Rusiji je za pitanja povezana s migracijama u većini slučajeva nadležna Savezna služba za migracije. Savezna služba za migracije je od 2012. izravno podređena Vladi Rusije, a položaj njezina ravnatelja nedavno je izjednačen s rangom saveznog ministra. Savezna služba za migracije je vodeće savezno izvršno tijelo koje čine regionalni uredi, međuregionalne strukture i točke za kontakt smještene u inozemstvu. Savezna služba za migracije je odgovorna za izradu i provedbu savezne migracijske politike i upravljanje aktivnostima povezanim s regularnim i neregularnim migracijama. Služba za granični nadzor je još jedan od čimbenika uključenih u upravljanje u području migracija, a odgovoran je za graničnu kontrolu i zaštitu državne granice. U nadzoru i upravljanju migracijama u skladu sa svojim nadležnostima sudjeluju i druga ministarstva i agencije (Ministarstvo obrazovanja i znanosti, Ministarstvo rada i socijalne zaštite, MVP itd.). Prema navodima ruskih tijela, iako Savezna služba za migracije ne obavlja kontrole u pograničnom području, ona surađuje sa Službom za granični nadzor na temelju Godišnjeg plana suradnje i regionalnih planova. Unatoč tom podatku stručnjaci EU-a tijekom misije nisu mogli potvrditi postojanje operativne suradnje Savezne službe za migracije sa Službom za granični nadzor. Savezna služba za migracije nije nazočna na graničnim prijelazima čak i onda kad su komunikacijski kanali između Službe za granični nadzor i regionalnog ureda Savezne službe za migracije uspostavljeni. Međunarodna suradnja Rusije na migracijskim pitanjima uglavnom obuhvaća kontakte između Savezne službe za migracije i migracijskih agencija u zemljama ZDN-a na temelju Sporazuma iz 1992., što uključuje razmjenu časnika za vezu. Djelovanje je usmjereno na suzbijanje neregularnih migracija. Operativno-preventivne mjere i posebne operacije protiv neregularnih migracija i trgovanja ljudima navodno se provode i u okviru Organizacije Ugovora o kolektivnoj sigurnosti, a s ruske strane uključuju Savezna služba za migracije, Ministarstvo unutarnjih poslova, FSB i Rosfinmonitoring. Daljnja se suradnja odvija u području ponovnog prihvata na temelju bilateralnih sporazuma. Osim s EU-om, Rusija je takve sporazume, među ostalim, sklopila s Danskom, Islandom, Norveškom, Švicarskom, Kinom, Turskom, Ukrajinom, Armenijom, Kazakstanom, Kirgistanom, Uzbekistanom, Republikom Moldovom, Bjelarusom i Vijetnamom. Pregovori o ponovnom prihvatu vode se, među ostalim, s Azerbajdžanom, Turkmenistanom, Tadžikistanom, Indijom, Bjelarusom, Crnom Gorom, Makedonijom te Bosnom i Hercegovinom. Ruska je strana navela da svi sporazumi koji su na snazi funkcioniraju na zadovoljavajući način. Dijalog o migracijama između EU-a i Rusije započeo je 2011., a održano je nekoliko sjednica, kako o neregularnim tako i o zakonitim migracijama. Točnije, dvije sjednice o neregularnim migracijama i jedna o zakonitim održane su u Bratislavi, Kalinjingradu i Budimpešti (u području zakonitih migracije obje su stranke razmijenile statističke podatke o nedostatku radne snage, kvotama i vizama te o najboljoj praksi u području integracijskih politika; u pogledu neregularnih migracija razmijenjeni su statistički podatci o vraćanjima). Dijalogom o migracijama pruža se korisna platforma za rasprave i razmjenu najboljih praksi iz migracijskih politika dviju stranaka. Savez između Rusije i Bjelarusa i nepostojanje nadzora državne granice između dviju zemalja zahtijeva pojačane kontakte i suradnju između nadležnih agencija. Te dvije zemlje nemaju zajedničku viznu politiku i ulazak u Rusiju ne znači odobrenje ulaska u Bjelarus, i obratno. Navodno i ruska Služba za granični nadzor i Savezna služba za migracije surađuju s tijelima Bjelarusa nadležnim za migracije u njihovim pograničnim područjima. Međutim, čini se da ne postoje nikakvi konkretni alati (baze podataka, razmijenjene informacije) koji bi svjedočili o tome kako se odvija ta suradnja (osim uzajamnog priznavanja migracijskih iskaznica). Savezna služba za migracije ima prilično opsežne i iscrpne statističke podatke o ulascima i boravcima regularnih migranata u Rusiji (posebno zahvaljujući uspostavi baze podataka o ulascima/izlascima). Neke od najznačajnijih brojaka pokazuju da u Rusiju godišnje uđe 13 – 14 milijuna državljanina trećih zemalja. Većina (70 %) uglavnom dolazi iz zemalja ZND-a, a njih samo 10 % iz EU-a. Od onih koji uđu, njih manje od 5 % dolazi kako bi ondje dugotrajno boravili. Saveznoj službi za migracije je poznat sastav neregularnih migracijskih tokova u Rusiju, ali detaljniji statistički podatci nisu dani. Prema dostupnim informacijama, neregularne migracije (procjenjuje se da se radi o oko četiri milijuna osoba) potječu uglavnom iz zemalja ZND-a (80 %) i njima su obuhvaćene osobe koje su izvorno došle kao regularni migranti, ali su ostali na ruskom državnom području nakon što je istekao rok valjanosti njihovih dozvola. Čini se da nema zajedničkih statističkih podataka o neregularnoj migraciji između Savezne službe za migracije i Službe za granični nadzor i da svaka agencija prikuplja vlastite podatke (Savezna služba za migracije o stanju unutar zemlje, a Služba za granični nadzor o uhićenjima na granici). Time se ne pridonosi sveobuhvatnosti saznanja o neregularnim migracijskim tokovima u Rusiji. Stoga nijedna od tih dviju agencija ne priprema sveobuhvatnu i strukturiranu ocjenu rizika ili ona barem nije bila pokazana stručnjacima EU-a. Pravila o neregularnim migracijama jasno su utvrđena zakonom, a prema informacijama koje je ponudila Savezna služba za migracije, ta su pravila ocijenjena te se njima namjerava jače kažnjavati organiziranje neregularnih migracija. Zakonikom o upravnim prekršajima predviđa se odgovornost prijevoznika za dovođenje putnika koji nemaju potrebna odobrenja za ulazak u Rusiju. Savezna služba za migracije nadalje surađuje sa željezničkim prijevoznicima dajući im pristup bazama osobnih podataka kako bi otkrili ljude čije se ime navodi na popisu osoba kojima je zabranjen ponovni ulazak. S obzirom na to da Savezna služba za migracije, koja je odgovorna za otkrivanje neregularnih migranata unutar Rusije, nije agencija za provedbu zakona, provjere obavlja u suradnji s policijom i, prema potrebi, s drugim agencijama. Savezna služba za migracije je očito usredotočena na kontrole na radnim mjestima. Za redovite kontrole potrebno je prethodno planiranje (godinu dana unaprijed) i objavljivanje. Za neočekivane kontrole potrebno je odobrenje tužitelja. Savezna služba za migracije je u suradnji sa Službom za granični nadzor uspostavila bazu podataka o ulascima/izlascima. U njoj se prikupljaju podatci o ulasku, izlasku i boravku državljanina trećih zemalja u Rusiji. Još jedan sustav razvija se kao pokusna vježba čiji je cilj omogućiti elektroničko ispunjavanje migracijske iskaznice koju treba podnijeti svaki državljanin treće zemlje koji ulazi u Rusiju (osim državljana Bjelarusa). Taj je sustav već u funkciji u moskovskim zračnim lukama i ubuduće bi ga trebalo proširiti na sve granične prijelaze (iako nisu ponuđeni nikakvi točni datumi). Osobi koja neregularno boravi u Rusiji može se izreći upravna kazna i/ili joj se može izdati nalog za udaljavanje. Pored toga, osobi se može izreći zabrana ponovnog ulaska, koja za one koji su migracijska pravila prekršili nekoliko puta može biti vremenski neograničena. Informacije o osobama sa zabranom ulaska unose se u posebnu bazu podataka. Čini se da je, ako je osoba uhićena prvi put, u većini slučajeva jedina kazna upravna kazna (bez naloga za udaljavanje). Međutim, time je osoba dovedena u nejasnu situaciju u pogledu njezina statusa u Rusiji. Osobama koje su uhićene uzimaju se otisci prstiju, a podatci o njima pohranjuju se u bazu podataka. Postoje dvije vrste postupaka vraćanja: protjerivanje i deportacija. Pravni okvir i postupak za obje su vrste uređeni Saveznim zakonom br. 115 FZ i nalogom Ministarstva unutarnjih poslova. Upravno protjerivanje može biti dobrovoljno ili prisilno, a nalaže ga sud. Provodi ga Savezna služba sudskih izvršitelja ili policija. Deportacija se odnosi na stranog državljanina koji nije napustio rusko državno područje u skladu sa zahtjevima predviđenim migracijskim propisima (npr. nakon isteka ili opoziva dozvole ili valjanosti vize, odbijanja zahtjeva za azil itd.). Odluku o deportaciji donosi voditelj područne jedinice Savezne službe za migracije ili voditelj Savezne službe za migracije. Predmetna osoba ima pravo uložiti žalbu protiv obiju vrsta odluka u roku od deset dana. U slučaju stvarnog vraćanja, ako Rusija sa zemljom podrijetla ima uspostavljen postupak ponovnog prihvata, osoba će biti podvrgnuta postupku ponovnog prihvata. Postoje dvije vrste prihvatilišta za tražitelje azila: za osobe koje podliježu protjerivanju ili deportaciji ili za osobe čije je vraćanje u državu podrijetla obuhvaćeno sporazumom o ponovnom prihvatu. Potonjom vrstom upravlja Savezna služba za migracije. Prvom upravlja Ministarstvo unutarnjih poslova, ali će od 2014. njome upravljati i Savezna služba za migracije. Osobe mogu biti pritvorene na temelju sudske odluke protiv koje se može uložiti žalba u roku od 10 dana. Zakonikom o upravnim prekršajima nije propisano najduže dopušteno trajanje pritvora. Neki od centara u kojima migranti čekaju ponovni prihvat izgrađeni su uz potporu projekta EU-a AENEAS nakon što je sklopljen Sporazum o ponovnom prihvatu između EU-a i Rusije. Stručnjaci EU-a utvrdili su da su centri za neregularne migrante koji čekaju ponovni prihvat koje su oni posjetili (Moskovska regija, Rostov na Donu i Pskov) u skladu s općim normama EU-a. 2.2. Pitanja povezana s azilom · Uspostaviti jasne i transparentne postupke povezane s azilom koji su stvarno dostupni osobama koje traže azil. · Zajamčiti odgovarajući status, uključujući i prava i obveze osobama kojima je priznata potreba za međunarodnom zaštitom u skladu s obvezama stranaka u skladu s međunarodnim pravom, uključujući i u skladu s Konvencijom o statusu izbjeglica iz 1951. i Protokolom o statusu izbjeglica iz 1967. Kad je donesen prvi zakon o izbjeglicama, Rusija je 1993. pristupila Konvenciji iz 1951. i Protokolu iz 1967. Zakon vrijedi i za područje takozvanog privremenog azila (supsidijarna zaštita). Zakonodavstvo je otad u velikoj mjeri izmijenjeno. Nadalje, u pripremi je potpuno nov zakon o izbjeglicama kojim bi se trebala riješiti mnoga neriješena pitanja. U načelu, zahtjev za azil trebao bi se podnositi na graničnim prijelazima pri ulasku na državno područje Rusije. Međutim, u praksi se takav zahtjev može pokrenuti i kad je predmetna osoba već ušla na državno područje Rusije, bilo na zakonit bilo na neregularan način. Zahtjevi za azil razmatraju se u područnim uredima Savezne službe za migracije. U tom kontekstu treba napomenuti da Savezna služba za migracije nije nazočna na graničnim prijelazima. Ovakvo stanje zahtijeva snažnu suradnju između Službe za granični nadzor i Savezne službe za migracije te odgovarajuće osposobljavanje službenika graničnog nadzora u području međunarodne zaštite. Informacije o odgovarajućim postupcima trebaju biti dostupne i na graničnim prijelazima. Tijekom posjeta stručnjaka EU-a graničnim prijelazima potencijalnim tražiteljima azila bilo je dostupno vrlo malo informacija o međunarodnoj zaštiti i odgovarajućim postupcima. U Službi za granični nadzor su istaknuli da je redovitim osposobljavanjem njihovih službenika graničnog nadzora obuhvaćena i međunarodna zaštita. Savezna služba za migracije je izvijestila i da Služba za granični nadzor organizira neka osposobljavanja o toj temi. Čini se da se suradnja između Službe za granični nadzor i Savezne službe za migracije u praksi odvija na ad hoc osnovi. To bi u nekim situacijama moglo dovesti do toga da se zabrani ulazak osobi koja na graničnom prijelazu traži azil. Jedan od ciljeva koji se želi ostvariti nacrtom novog zakona o azilu upravo je izmjena postupaka na granici. Nakon podnošenja zahtjeva njegovu prihvatljivost treba provjeriti u roku od pet dana. Međutim, za to vrijeme podnositelju zahtjeva ne izdaje se nikakva isprava, što u nekim slučajevima može dovesti do rizika od vraćanja. Prema navodima Savezne službe za migracije prihvatljivost se odbija samo ako je podnositelj zahtjeva predmet kaznenog postupka te se u tom slučaju zahtjev za azil može razmatrati tek nakon što se taj postupak okonča. Navodno se tek 1 – 2 % slučajeva proglašava neprihvatljivima. Odluka o neprihvatljivosti može se osporiti na sudu. Nakon što se neki predmet proglasi prihvatljivim, službenici područnih ureda Savezne službe za migracije u temeljito pregledavaju zahtjev i obavljaju razgovore s podnositeljem zahtjeva (podnositelji moraju popuniti i posebne upitnike). Obično se osigurava besplatno tumačenje, premda su u vezi s rijetkim jezicima mogući problemi. Tijekom procjenjivanja zahtjeva Savezna služba za migracije koristi se raznim izvorima, vlastitim i izvorima MVP-a. Informacije se navodno prikupljaju i putem zahtjeva koji se redovito upućuju UNHCR-u te od nevladinih organizacija specijaliziranih za područje ljudskih prava. Čini se, međutim, da Savezna služba za migracije nema konkretan i strukturiran sustav informacija o državama podrijetla (eng. Country of Origin Information, COI) kojim bi se moglo doprinijeti sustavnom pristupu procjeni pojedinačnih predmeta. Odluku o zahtjevu treba izdati u roku od tri mjeseca (to razdoblje može se produljiti za dodatna tri mjeseca). Na svaku odluku o odbijanju zahtjeva za azil može se uložiti žalba na sudu u roku od mjesec dana. Podnošenjem žalbe obustavlja se postupak vraćanja. Ne postoji imenovani odbor za žalbe ili prizivni sud specijaliziran za predmete vezane uz azil. Žalbe se obrađuju u redovnom sudskom sustavu. U Saveznoj službi za migracije su naveli da za suce redovito organiziraju osposobljavanje u području međunarodne zaštite. Međutim, nije bilo moguće utvrditi kolika je učinkovitost tog osposobljavanja i koji je postotak uspješno uloženih žalbi, s obzirom na to da su se nadležna tijela odbila sastati sa stručnjacima EU-a. Prema navodima nevladinih izvora, broj sudskih odluka o ukidanju upravnih odluka u tim žalbama blizu je nule. Osoba čiji je zahtjev odbijen mora napustiti državno područje Rusije u roku od tri dana od primitka obavijesti. Osobe kojima je priznat status izbjeglica taj status dobivaju na neodređeno razdoblje. To je rezultat promjene koja je nastupila 2013., dok se prije toga status davao na tri godine, a obnavljao na novi zahtjev i nakon nove procjene. Ruskom zakonodavstvom osobe s priznatim statusom izbjeglice zaštićene su od vraćanja. Osobama s priznatim statusom izbjeglica izdaju se biometrijske osobne iskaznice (od srpnja 2013.). Imaju jednaka socio-ekonomska prava kao ruski državljani (što uključuje slobodu kretanja, pravo na rad, obrazovanje, zdravstvenu skrb). Međutim, mogućnost ostvarenja tih prava u praksi u velikoj mjeri ovisi o tome je li predmetna osoba uredno prijavljena na nekoj adresi u Rusiji, što za neke (posebno za one koji borave izvan prihvatilišta) može predstavljati prepreku. Za osobe kojima je priznat status korisnika takozvanog privremenog azila (oblik supsidijarne zaštite) pristup pravima može biti još složeniji zato što je njihov status manje povlašten od statusa izbjeglica (prava su jednaka prvima tražitelja azila, a status se dobiva na godinu dana). Novim nacrtom zakona o međunarodnoj zaštiti izjednačuje se status izbjeglica i korisnika privremenog azila, što je dobrodošla promjena. U pogledu uvjeta za prihvat podnositelja zahtjeva za azil, Savezna služba za migracije upravlja određenim brojem prihvatilišta za tražitelje azila u kojima im je boravak dozvoljen, ali nije obvezan. Ako tražitelji azila ne žele boraviti u tim prihvatnim centrima, osim njih ne osigurava im se nikakva daljnja pomoć u obliku džeparca ili kupona za hranu. Tražitelji azila zaštićeni su od vraćanja dok traje postupak. Imaju pravo raditi i imaju pristup zdravstvenoj skrbi i obrazovanju. Međutim, pristup tim pravima ovisi o prijavi koja za one koji ne žive u prihvatilištu može biti teško ostvariva. Kad je riječ o statističkim podatcima, čini se da je stopa priznavanja za podnositelje zahtjeva za azil razmjerno niska. U razdoblju od 2006. do 2011. od oko 13 000 podnositelja zahtjeva, samo 7 % (9 % u 2011.) dobilo je priznati status izbjeglice. Ipak, 40 % podnositelja zahtjeva dobilo je privremeni azil. Podnositelji zahtjeva podrijetlom su uglavnom bili iz Afganistana, Gruzije, a odnedavno iz Sirije. · Blisko surađivati u okviru dijaloga o migracijama između Rusije i EU-a na pitanjima povezanim s azilom. U okviru dijaloga o migracijama između Rusije i EU-a u Moskvi je 14. prosinca 2011. održana proširena tematska sjednica o međunarodnoj zaštiti. Stranke su tijekom sjednice razmijenile informacije, statističke podatke i iskustva o svim aspektima odobravanja azila, uključujući i međunarodno i nacionalno pravo, a razgovarale su i o daljnjem razvijanju suradnje u tom području između Rusije i EU-a. Sljedeće specijalizirane sjednice o međunarodnoj zaštiti trebale bi se organizirati u okviru dijaloga o migracijama u prosincu 2013. u Stockholmu i 2014. Nadalje, u okviru Ciljane inicijative Praškog procesa i njezina pokusnog projekta te u okviru UNHCR-ova projekta Inicijative za kvalitetu u istočnoj Europi, uz potporu koju je objema inicijativama pružio Europski potporni ured za azil (eng. European Asylum Support Office, EASO) i uz financijsku pomoć EU-a više modula EASO-a za osposobljavanje prevedeno je na ruski jezik (Inkluzija, COI, Tehnike vođenja intervjua, Sastavljanje i donošenje odluka). Rusija je pozvana da sudjeluje u obama projektima. · Razmjenjivati informacije o odgovarajućim upravim strukturama nadležnim za obradu predmeta u području azila, uključujući i informacije o objektima za prihvat tražitelja azila te rješavati eventualne nedostatke. Savezna služba za migracije je tijelo nadležno za primanje i razmatranje zahtjeva za međunarodnu zaštitu. Prema informacijama koje je dostavila ruska strana područni uredi Savezne službe za migracije imaju odvojene izbjegličke odjele koji se bave tražiteljima azila, kojima stručnjaci Savezne službe za migracije i UNHCR-a nekoliko puta godišnje pružaju ad hoc osposobljavanje. Savezna služba za migracije na području azila redovito surađuje s UNHCR-om. U tom području aktivno je i nekoliko nevladinih organizacija koje rade zajedno sa Saveznom službom za migracije i UNHCR-om. Stručnjaci EU-a posjetili su dva prihvatilišta za tražitelje azila, u mjestima Očer i Višnji Voloček, i ocijenila ih pozitivno unatoč tome što su smješteni u prilično udaljenim područjima. Nijedno od njih nije radilo punim kapacitetom. Oba prihvatilišta koja su posjetili imala su „zdravstvenu točku” s najmanje dvjema dežurnim osposobljenim medicinskim sestrama. Osoblje jednog prihvatilišta uključivalo je i psihologa. Ni u jednom među osobljem nije bilo prevoditelja. Prema potrebi može se unajmiti vanjski prevoditelj. Čini se da nema određenog osposobljavanja za osoblje prihvatilišta koje se u radu susreće s posebnim potrebama tražitelja azila ili izbjeglica, a posebno osjetljivih osoba. Nadležna tijela obaju prihvatilišta navela su da prednost daju individualnom pristupu, prema kojem svaki njihov stanovnik dobiva skrb i pažnju koja mu je potrebna · Razviti opsežno razmjenjivanje informacija o odgovarajućim politikama prema integraciji i prilagođavanju osoba s priznatim statusom izbjeglica i osoba s odobrenom međunarodnom zaštitom te rješavati eventualne nedostatke. Čini se da ne postoji posebna politika rješavanja pitanja uključivanja u rusko društvo i prilagodbe ruskom društvu osoba kojima je odobrena međunarodna zaštita. U praksi ipak postoje određene inicijative slične onima koje se nude migrantima. Većina ih se nudi izbjeglicama koji odaberu boraviti u nekoj od ustanova za smještaj kojima upravlja država. Onima koji žive izvan tih ustanova ne nude se nikakvi određeni integracijski programi ili pomoć. Određena razina uključivanja osigurava se kroz prava koja su zajamčena izbjeglicama, što uključuje obrazovanje ili mogućnost stjecanja ruskog državljanstva. Izbjeglice formalno imaju pravo „u posjet pozvati” i članove svojih obitelji. I oni, međutim, moraju proći kroz cijeli postupak priznavanja statusa. 2.3. Pitanja povezana s upravljanjem granicama · Optimizirati odgovarajuće radne mehanizme za užu suradnju i intenzivnije kontakte i razmjenu informacija između graničnih službi Rusije i država članica EU-a, posebno na državnim graničnim prijelazima i učinkovito provoditi radni dogovor između Europske agencije za upravljanje operativnom suradnjom na vanjskim granicama država članica Europske unije („FRONTEX”) i Službe za granični nadzor Savezne sigurnosne službe Ruske Federacije. Služba za granični nadzor je s Frontexom uspostavila suradnju 2006. kad je potpisan radni dogovor. Otad je dogovoreno nekoliko akcijskih planova za postupno razvijanje suradnje, a posljednji, za razdoblje od 2013. do 2015., dogovoren je u listopadu 2013. Tom je suradnjom obuhvaćen čitav spektar Frontexova djelovanja, a posebna pozornost posvećuje se operacijama i analizama rizika. Ostvareni su određeni pozitivni koraci. Međutim, još uvijek ima prostora za poboljšanje u području razmjene informacija i analitičkom radu i to ne samo u području dogovorene, definirane i redovite razmjene statističkih podataka, nego i u području zajedničkih analiza kojima bi se moglo doprinijeti boljem razumijevanju stanja u pogledu neregularnih migracija u regiji. Suradnja između Službe za granični nadzor i graničnih agencija država članica EU-a koje graniče s Rusijom zadovoljavajuća je i uspostavljena na središnjoj, regionalnoj i lokalnoj razini. Tom je suradnjom obuhvaćeno i razmještanje izaslanika za svakodnevne izravne kontakte u vezi s graničnim pitanjima. Nadalje, razmjenjuju se i najbolja praktična iskustva, a organiziraju se i zajednička osposobljavanja. Ipak, razmjena informacija i dalje je ograničena, posebno informacija o povredama zelene granice, lažnim ispravama otkrivenim na graničnim prijelazima i o kolonama na graničnim prijelazima. · Poduzeti potrebne korake za razvijanje suradnje između Savezne agencije razvoj infrastrukturnih objekata na državnoj granici Ruske Federacije (Rosgranitsa) i Europske agencije za upravljanje operativnom suradnjom na vanjskim granicama država članica Europske unije („FRONTEX”). Rosgranitsa je uključena u nekoliko višestranih međunarodnih foruma za suradnju. Ta je agencija razvila suradnju (u okviru svojih nadležnosti) sa susjednim državama članicama EU-a i u tu svrhu postoje protokoli o suradnji s tijelima Latvije i Estonije. Tijekom posjeta stručne misije Rosgranitsa je ponovila svoju ponudu iz 2010. za razvijanje i potpisivanje zajedničkog memoranduma/dogovora s Frotexom o suradnji na razvijanju graničnih prijelaza, posebno razmjenom najboljih praksi. Rosgranitsa je u međuvremenu sudjelovala na nekoliko događanja koje je organizirao Frontex, posebno u području istraživanja i razvijanja povezanih s automatskim graničnim nadzorom budućnosti. · Odgovarajuće osoblje, sredstva, tehničku opremu i infrastrukturu razmjestiti na odgovarajuće dijelove državne granice i učinkovito provoditi postupke nadzora državne granice i najbolje prakse na njihovim zajedničkim graničnim prijelazima kako bi se osigurao siguran okoliš za kretanje preko granica između EU-a i Ruske Federacije boreći se istovremeno protiv prekograničnog kriminaliteta, unaprijediti djelotvornost nadzora tog kretanja i učiniti prelazak zajedničke granice manje revnosnim te skratiti čekanja. Misija stručnjaka EU-a za Blok 2. posjetila je mnoge granične prijelaze na raznim dijelovima ruske granice, npr. na granici s Kazakstanom (Karaozek-Kotjajevka), Ukrajinom (Matvejev Kurgan, Kujbišev, Krasnodon, Belgorod, Naumovka, Nehotjejevka i Troebortnoe), Bjelarusom (zbog nepostojanja graničnog nadzora tamo ne postoje granični prijelazi Latvijom (Terehova-Burački i Zilupe-Sebeža) i Estonijom (Narva-Ivangorod i Kuničina-Gora) te u raznim zračnim lukama (Domodedovo, Šeremetjevo, Vnukovo, Rostov na Donu i Astrahan) i morskim lukama (Sankt Peterburg i Astrahan). Rosgranitsa je ruska agencija zadužena za kupnju opreme i razvijanje infrastrukture na graničnim prijelazima. Ta agencija posjeduje osnovnu opremu i infrastrukturu na postojeća 372 međunarodna granična prijelaza i 259 lokalnih graničnih prijelaza duž ruske granice. Odgovorna je i za razvijanje tih postojećih graničnih prijelaza. Poseban financijski program namijenjen je razvijanju objekata i infrastrukture na graničnim prijelazima u Rusiji kojima upravlja Rosgranitsa. Prioritetna poboljšanja trenutačno su: područje Sočija, morske granice i međunarodne željezničke veze. Preporučuje se da i granica EU-a i Rusije bude među tim prioritetima. Poboljšanja i promjene na infrastrukturi na svakom graničnom prijelazu dogovaraju posebni koordinacijski odbori koji se osnivaju u tu svrhu. Odbori okupljaju sve glavne čimbenike na graničnim prijelazima: Rosgranitsu, Služba za granični nadzor i Saveznu carinsku službu. Očito je da se u poboljšanje postojećih graničnih prijelaza ulaže mnogo truda. Neki od posjećenih graničnih prijelaza bili su potpuno novi. Istovremeno, stari (i dalje funkcionalni) granični prijelazi na tim mjestima bili su vrlo zastarjeli pa stručnjacima EU-a do tih objekata nije omogućen pravi pristup. Na nekima od novih graničnih prijelaza već postoje objekti potrebni za obavljanje zajedničkih graničnih kontrola (npr. na granici s Ukrajinom i Kazakstanom). Ulažu se i napori da se ograniči vrijeme čekanja na većini graničnih prijelaza na kojima se stvaraju gužve (posebno s EU-om). U Rosgranitsi su svjesni tog problema. Neki su terminali (npr. na graničnim prijelazima s Latvijom) izgrađeni tako da se omogući brža kontrola kamiona, a nekoliko drugih projekata za cilj imaju povećanje kapaciteta ostalih graničnih prijelaza između Rusije i država članica EU-a. Na graničnim prijelazima se provode i neke mjere za olakšavanje kao što su web-mjesta s web-kamerama koje informacije pružaju u realnom vremenu. Tu bi se mogla predvidjeti neka proceduralna poboljšanja, posebno ona koja se odnose na postojeće stroge podjele zadaća između Savezne carinske službe (nadzor samo roba) i Službe za granični nadzor (kontrola samo osoba) i vrlo formalističkog pristupa koje svaka agencija ima prema tim postupcima. Ruska Savezna carinska služba 12. rujna 2013. razvrstala je pošiljke koje stižu iz jedne od država članica u najvišu kategoriju rizika, što je dovelo do 100 %-tnog fizičkog nadzora za kamione utovarene u toj državi članici. Dugotrajne kontrole uključivale su istovar cijelog vozila, što je vrlo skup i problematičan postupak. O tome ni Komisija ni ta država članica nisu bile unaprijed obaviještene. Tom je praksom znatno produženo vrijeme čekanja na relevantnim graničnim prijelazima. Na tim je graničnim prijelazima ponovno uspostavljena uobičajena praksa. Stanje će se nastaviti pomno motriti. Zakonodavstvo i prakse graničnih kontrola primjenjivih su normi. Postupci su širom zemlje prilično ujednačeni. Čini se da je glavni razlog za zabrinutost pristup graničnoj kontroli osoba. Naime, čini se da su te kontrole prvenstveno usmjerene na provjeru identiteta osobe. Svrsi posjeta ne pridaje se gotovo nikakva pozornost čak ni kada se zakonom u potpunosti dopušta službenicima graničnog nadzora da s putnicima obave razgovor i da im zabrane ulazak ako postoji sumnja u putnikove dobre namjere. Uopće se ne obavlja profiliranje putnika pri kontroli osoba, što vrijedi i za velike zračne luke na kojima je zbog konstrukcije kabina čak nemoguće barem vizualno provjeriti osobe prije nego što se pojave ispred službenika graničnog nadzora. Oprema na graničnim prijelazima prilično je standardna. Službenici na prvoj liniji kontrole imaju čitač putovnica, računalo s pristupom barem bazi podataka o osobama sa zabranom ulaska i traženim osobama te osnovni komplet alata za provjeru vjerodostojnosti isprava. To se može smatrati dovoljnim. Stručnjacima EU-a nisu pokazali drugu liniju kontrole isprava, osim u zračnoj luci Šeremetjevo i morskoj luci Sankt Peterburg. Prikazana druga linija kontrole bila je dovoljno kvalitetna. Može se prepostaviti da te druge linije na ostalim mjestima ne postoje. Čini se da se to stanje potvrđuje kroz praksu u kojoj na graničnim prijelazima s državama članicama EU-a drugu liniju kontrole obavljaju službenici graničnog nadzora EU-a. Prethodno navedeno u kombinaciji s činjenicom da ne postoji baza podataka o krivotvorenim ispravama i da ni druge informacije o takvim ispravama nisu dostupne na graničnim prijelazima moglo bi ograničiti učinkovitost nadzora državna granice. U nekim zračnim lukama obavljena je priprema za potpuno automatiziranu kontrolu (tzv. ABC) koja je na nekim izlazima već postavljena (iako je još izvan funkcije). Granična kontrola obavlja se u vlakovima ili na brodovima pomoću pokretne opreme kojom se jamči jednaka kvaliteta kontrole kakva postoji na stacionarnim graničnim prijelazima. Na graničnim prijelazima se nalazila i oprema za kontrolu robe (rendgenske zrake, senzori itd.), ali stručnjacima EU-a nije dopušteno da je pobliže ocijene. Očito je da su zbog postojanja carinske unije s Kazakstanom granični prijelazi konstruirani tako da budu usmjereni na kontrolu osoba. Zbog postojanja Saveza s Bjelarusom i nepostojanja nadzora državne granice ondje nema graničnih prijelaza. To zahtijeva pojačanu suradnju između nadležnih tijela, koja se za vrijeme posjeta misije EU-a baš i nije vidjela. Još je jedna posebnost to što državljani zemalja ZND-a imaju pristup u Rusiju samo na temelju svojih unutarnjih putovnica (ID-ova). Čini se da se to pitanje sada počelo rješavati novim zahtjevom za državljane zemalja ZND-a da pri ulasku u Rusiju imaju međunarodne putovnice, a taj bi zahtjev trebao stupiti na snagu u 2015. Vize se, osim u iznimnim situacijama, ne izdaju na granici. Međutim, službenici graničnog nadzora pri izlasku iz Rusije imaju pravo produžiti vizu do tri dana, a to se uglavnom događa ako je netko do tri dana od isteka valjanosti svoje vize premašio razdoblje boravka u Rusiji. U vezi sa zaštitom zelene i plave granice stručnjaci EU-a obaviješteni su da su uvedeni odgovarajući resursi i oprema. Međutim, ruska su tijela odbila dati iscrpnije informacije. O toj točki stoga nije moguće donositi zaključke. · Razmjenjivati informacije o svojim odgovarajućim upravnim strukturama za granična pitanja, održavati suradnju između graničnih službi, službi za provedbu zakona i drugih nadležnih tijela te rješavati eventualne nedostatke. Služba za granični nadzor je tijelo odgovorno za zaštitu državne granice na svim kopnenim i vanjskim morskim granicama Rusije i za nadzor državne granice na svim graničnim prijelazima. Agencija svoju aktivnost provodi na saveznoj, regionalnoj i lokalnoj razini /na razini graničnih prijelaza. Služba za granični nadzor je sastavni dio FSB-a od 2003., ali ima vlastiti proračun. Rosgranitsa je još jedna agencija uključena u upravljanje granicama, a zadužena je za kupovinu opreme za granične prijelaze i upravljanje istom. Za nadzor robe na svim graničnim prijelazima prisutna je i Carina. Predmetna tijela potvrdila su postojanje dobre operativne suradnje između ruskih agencija za provedbu zakona, odnosno Službe za granični nadzor , Savezne službe za migracije, policije/Ministarstva unutarnjih poslova i Savezne carinske službe. Navodno su na snazi međuinstitucionalni sporazumi te se održavaju sastanci na središnjoj, regionalnoj i lokalnoj razini. Stručnjaci EU-a tu procjenu nisu mogli potvrditi jer nisu mogli pogledati nijedan pisani sporazum ili protokol o suradnji. Strogo razlikovanje zadataka Službe za granični nadzor i Savezne carinske službe i praksa koju slijede baš i ne potvrđuju suradnju između tih dviju agencija. · Razvijati sustav za prikupljanje i analizu podataka kojim se omogućuje obavljanje redovitih analiza rizika za upravljanje granicama. Služba za granični nadzor (i Savezna služba za migracije) ima specijalizirane jedinice i osoblje za prikupljanje opsežnih informacija koje se odnose na granicu, statističkih podataka i izradu analiza rizika na središnjoj i regionalnoj razini. Bilo je, međutim, nekih sumnji u pogledu distribucije prikupljenih informacija unutar Službe za granični nadzor (iz sjedišta na granične prijelaze i obrnuto). Nadalje, trebalo bi poboljšati razmjenu informacija između analitičkih jedinica različitih tijela za provedbu zakona. Trenutačno svaka od tih agencija razvija vlastite statističke podatke u skladu sa svojim potrebama i pokazateljima. To za posljedicu ima, na primjer, nedostatak usklađenih statističkih podataka o neregularnim migracijama. Povrh svega, ured za statistiku (Rosstat) nije nadležan za prikupljanje statističkih podataka o neregularnim migracijama. Brojnim bazama podataka koje razvijaju Služba za granični nadzor i Savezna služba za migracije zadovoljavaju se glavne potrebe. Mogla bi se poboljšati i međusobna povezanost nekih baza podataka s obzirom na to da se neke od njih mogu pregledavati samo preko odgovarajućih regionalnih podružnica agencija ili putem službenog pisanog zahtjeva (npr. sustav ulaska/izlaska kojim upravlja Savezna služba za migracije). Nadalje, bilo je nemoguće ocijeniti kvalitetu i metodologiju analize rizika. Stručnjaci EU-a nisu mogli vidjeti nijedan uzorak analiza rizika koje se navodno redovito pripremaju mjesečno, tromjesečno i godišnje. Uvedena je suradnja sa susjednim državama članicama EU-a u prikupljanju i analiziranju podataka. Prethodno u tekstu opisana je razmjena informacija u okviru radnog dogovora između Službe za granični nadzor i Frontexa. Rusija nastoji prikupljati podatke o putnicima koji dolaze na njezino državno područje, odlaze s njega ili preko njega prelaze bilo kojim prijevoznim sredstvom (zrakom, morem ili kopnom). Zakonodavstvo se provodi postupno od 1. prosinca 2013., a gospodarskim subjektima u području prijevoza uvodi se obveza prethodnog dostavljanja podataka o putnicima. Čini se da svrha te mjere nisu neregularne migracije, nego sigurnost. Ruska strana potvrdila je da je doseg tih zakona ograničen na prethodno dostavljanje podataka o putnicima. Odgovarajuće zakonodavstvo je izmijenjeno. Namjera prikupljanja podataka za prelete za EU i dalje ostaje razlog za znatnu zabrinutost. Stanje će se budno pratiti. · Nastaviti s nizom mjera za sprječavanje i suzbijanje krivotvorenja isprava i njihove upotrebe za prelazak granice, između ostalog osposobljavanjem osoblja agencija za provedbu zakona, graničnih i carinskih službi. Svi posjećeni granični prijelazi bili su opremljeni osnovnim materijalom potrebnim za otkrivanje krivotvorenih isprava. Osoblje je na tečajevima, seminarima i radionicama osposobljeno za upotrebu te opreme. Svi službenici graničnog nadzora prve linije osposobljeni su u nekom od centara za osposobljavanje Službe za granični nadzor . Osim toga, jednom u pet godina imaju tečajeve za podizanje stručne spreme. Voditelji graničnih prijelaza odgovorni su za dodatno osposobljavanje na licu mjesta. Osoblje na graničnim prijelazima jednom godišnje mora proći testiranje. Dopunski tečajevi obično se osiguravaju na ad hoc osnovi. Sumnjive isprave pomnije se istražuju na drugoj liniji kontrole (ako ona postoji na određenim graničnim prijelazima; vidi prethodne napomene o drugoj liniji kontrole isprava). Službenici na drugoj liniji kontrole ne prolaze posebno osposobljavanje, ali ih regrutiraju iz redova iskusnijeg osoblja. Na graničnim prijelazima ne postoji nikakva baza podataka o krivotvorenim ispravama, a nije dostupan ni materijal s primjerima krivotvorenih isprava. Najčešći su dostupan materijal na graničnim prijelazima uzorci međunarodnih putnih isprava s opisom njihovih najvažnijih sigurnosnih obilježja. Novosti u vezi s krivotvorinama šire se ad hoc (npr. na početku smjene). · Provoditi programe osposobljavanja i antikorupcijske mjere, uključujući i etičke norme posebno usmjerene na državne dužnosnike u strukturama vezanim uz granična pitanja i rješavati eventualne nedostatke. Stručnjaci EU-a posjetili su akademiju Službe za granični nadzor i jednu od ustanova za osposobljavanje službenika. Sustav za osposobljavanje službenika dobio je pozitivnu ocjenu i navodno je u skladu s Bolonjskim procesom. Akademski pristup i znanstveno istraživanje sastavni su dio osposobljavanja. Antikorupcijske mjere i etika dio su osnovnog obrazovanja svakog službenika. Ta ustanova organizira i dopunske tečajeve za službenike Službe za granični nadzor . Pohađanje tečajeva u trajanju od jednog ili dva mjeseca obvezno je za sve službenike jednom u pet godina. Međutim, programi za osposobljavanje službenika graničnog nadzora i dočasnika nisu bili predstavljeni timu misije. Antikorupcijske mjere i etičke norme navodno su uvršteni u program osnovnog osposobljavanja službenika Službe za granični nadzor . Stručnjacima EU-a rečeno je da ni Savezna služba za migracije ni Služba za granični nadzor ne nude dodatne tečajeve o borbi protiv korupcije. Stručnjacima EU-a nije bilo dopušteno vidjeti antikorupcijski kodeks Službe za granični nadzor . Objašnjeno im je da su za otkrivanje i sprječavanje pokušaja korupcije na graničnim prijelazima na raspolaganju različite vrste unutarnje i vanjske kontrole, što uključuje upitnike namijenjene putnicima, dežurne telefonske linije i kamere. Pitanja koja izazivaju zabrinutost i preporučene daljnje radnje u okviru bloka 2.: Komisija je na temelju prethodno navedenih nalaza odredila pitanja u pogledu kojih postoje razlozi za zabrinutost i o kojima je potrebna daljnja rasprava s ruskim tijelima: · Čini se da su uvjeti za boravak na temelju dozvole za privremeni boravak i/ili radne dozvole, posebno u pogledu duljine poslovnih putovanja, postupak prijave, sustav kvota, postupak obnavljanja i s tim povezano ispitivanje zdravstvenog stanja nepotrebno složeni. · Sveobuhvatna integracijska strategija, što uključuje i onu za osobe pod međunarodnom zaštitom još uvijek nije u potpunosti uvedena, čime se ograničuje sposobnost za učinkovito upravljanje zakonitim migracijskim tokovima. · Stječe se dojam da se odluke o dodjeli statusa međunarodne zaštite ne temelje na usklađenom sustavu informacija o državi podrijetla, kojim bi se za nadležna tijela mogla pružiti čvrsta osnovna saznanja o stvarnom stanju u državama podrijetla podnositelja zahtjeva. To bi moglo utjecati na dosljednost tih odluka. · Nepostojanjem granične kontrole između Rusije i Bjelarusa omogućuje se slobodan protok između tih dviju zemalja (što uključuje i moguća sekundarna kretanja osoba koje ondje borave neregularno). Radi učinkovitog sprječavanja moguće zlouporabe potrebno je uspostaviti konkretnu i strukturnu suradnju između Savezne službe za migracije/Službe za granični nadzor i nadležnih tijela u Bjelarusu. · Za učinkovito upravljanje migracijama potrebna je dobra suradnja između tijela za nadzor granice (npr. Služba za granični nadzor) i tijela koja se bave stanjem unutar zemlje (Savezna služba za migracije) npr. s pomoću mogućeg uzajamnog povezivanja baza podataka, nazočnosti službenika Savezne službe za migracije na nekim graničnim prijelazima i širenja informacija o postupcima vezanim uz azil. Time se osim dobrog pregleda stanja (npr. statističkih podataka o uhićenjima neregularnih migranata, kako u zemlji tako i na granici), jamči i primjeren pristup mehanizmima međunarodne zaštite na granici. · U nekim se slučajevima uhićenim osobama koje u Rusiji borave neregularno ne izdaje nalog za udaljavanje, nego se izriče upravna kazna. Time bi se mogla stvoriti pravna neizvjesnost u kojoj osoba bez prava na boravak u Rusiji istovremeno nije obvezna da je napusti. · Mnogi granični prijelazi na granici s EU-om nemaju dovoljne kapacitete za učinkovito nošenje s protokom osoba zbog čega se produžava vrijeme čekanja. Nadalje, na nekim je graničnim prijelazima na granici sa zemljama ZND-a infrastruktura zastarjela. To bi se moglo riješiti tako da se razvijaju odgovarajući granični prijelazi i da razna državna tijela unaprijede postupke kontrole na graničnim prijelazima. U tom kontekstu treba primijetiti kako nadležna tijela tijekom kontrole osoba na graničnim prijelazima gotovo da i ne upotrebljavaju profiliranje ili analize rizika, a time bi se mogla dodatno poboljšati učinkovitost tih kontrola. Preporučuju se sljedeće radnje za daljnje poboljšanje provedbe odgovarajućih zajedničkih koraka: · ubrzani postupak iz Sporazuma o ponovnom prihvatu između EU-a i Rusije staviti u punu funkciju tako što će se službenike graničnog nadzora uputiti u to koje su njihove zadaće u tom smislu i za te ih zadaće osposobiti, · donijeti novi nacrt zakona o azilu kojim će biti obuhvaćen i postupak na granici; kojim će se prava osoba sa supsidijarnom zaštitom približiti onima koja imaju izbjeglice; kojim se pristup pravima neće uvjetovati prijavom; prema kojem će se tražiteljima azila odgovarajuća dokumentacija izdavati i u sklopu postupka utvrđivanja prihvatljivosti, · s obzirom na to da je broj tražitelja azila u EU-u podrijetlom iz Rusije značajan, organizirati informativne kampanje u najviše zahvaćenim regijama o pravima i obvezama koje imaju osobe pod međunarodnom zaštitom ili osobe koje za nju podnose zahtjev u EU-u, · unaprijediti razmjenu relevantnih, usklađenih i redovnih statističkih informacija utemeljenih na pokazateljima i zajednički analitički rad s Frontexom u okviru radnog dogovora koji je sklopila Služba za granični nadzor, · uspostaviti drugu liniju kontrole isprava barem na graničnim prijelazima s najvećim prometom te graničnim prijelazima osigurati odgovarajuće materijale o mogućim tehnikama krivotvorenja, kako bi se bolje opremili za otkrivanje krivotvorenih isprava. Zbog nedostatka informacija Komisija nije mogla u potpunosti ocijeniti napredak ostvaren u pogledu sljedećih pitanja koja se odnose na blok 2.: · strategija zaštite zelene i plave državne granice (oprema, tehnike itd.), · sadržaj programa osposobljavanja i etički kodeks službenika graničnog nadzora, · učinkovitost sustava žalbi na sudu u predmetima vezanim uz azil (statistički podatci, osposobljavanje itd.), · izvješća o analizama mogućih rizika vezanih uz neregularne migracije i upravljanje granicama, · sadržaj međuinstitucionalnih sporazuma između Službe za granični nadzor i drugih agencija za provedbu zakona o suradnji u upravljanju granicama. Blok 3.: Javni red, sigurnost i pravosudna suradnja Opća ocjena Rusija je sa svojom potpuno razvijenom upravnom strukturom i kapacitetom agencija za provedbu zakona proteklih godina aktivno radila na suzbijanju transnacionalnog kriminaliteta, terorizma i korupcije. Međutim, to što postoji mnoštvo agencija ima i nedostatak jer je moguće preklapanje nadležnosti. I uzajamna povezanost relevantnih baza podataka mogla bi biti od pomoći u kontaktima između odgovarajućih agencija. Nadalje, iako je Rusija otvorena za međunarodnu suradnju radi čega je uspostavila razne kanale u tim područjima, u praksi je proces vrlo centraliziran i usmjerava se kroz sjedišta nadležnih agencija. To za posljedicu ima duga kašnjenja u obradi zahtjeva trećih zemalja. Tu bi suradnju dodatno ojačalo sklapanje operativnog sporazuma s Europolom. Policijsku reformu koja se provodi tijekom nekoliko godina trebalo bi dodatno poboljšati s obzirom na to da neki od njezinih početnih ciljeva očito nisu ostvareni. Rusija je razvila opsežan sustav za suzbijanje pranja novca/borbu protiv financiranja terorizma (eng. anti-money laundering/counter-financing of terrorism, AML/CFT). Nedostatci koje je utvrdila Radna skupina za financijske mjere protiv pranja novca (eng. Financial Action Task Force, FATF) riješit će se predstojećim zakonskim izmjenama. Ruska tijela provode i globalnu strategiju protiv droga s ciljem suzbijanja kako opskrbe tako i potražnje. U području trgovanja ljudima (eng. trafficking in human beings, THB) Rusija i sama potvrđuje da njezinim podatcima nije obuhvaćen čitav razmjer tog problema. Unatoč tome što se poduzimaju radnje u borbi protiv kriminalnih aspekata THB-a, nedostaje jasan okvir za sveobuhvatnu obradu (uključujući i skloništa) žrtava. Rusija ima i opsežnu protuterorističku strategiju u skladu s međunarodnom praksom, s jasnom usredotočenošću na prijetnje podrijetlom iz sjevernokavkaske regije. Međutim, malo je napora uloženo u prethodno navedenim područjima u pripremu analiza rizika povezanih s uspostavom Carinske unije (s Kazakstanom i Bjelarusom) i mogućeg režima bez viza s EU-om. Rusija je nedavno poduzela mnoge strateške i zakonodavne napore usmjerene protiv korupcije. Dosad je ratificirala sve glavne međunarodne konvencije uključujući i one UN-a, OECD-a i Vijeća Europe (VE) te slijedom toga podliježe njihovim mehanizmima za praćenje. Rusija se doima otvorenom za provedbu preporuka oblikovanih tijekom tih aktivnosti praćenja. Nema sumnje da još uvijek postoji nekoliko razloga za zabrinutost, uključujući u vezi sa suradnjom s civilnim društvom, neovisnošću pravosuđa i javnom nabavom. U pogledu pravosudne suradnje Rusija je ratificirala dvije Haške konvencije, o otmici djece i o zaštiti djece. Provedba prve (uz neka manja moguća poboljšanja) spremna je iako je pitanje prihvaćanja pristupanja Rusije od strane svih država članica EU-a u ime EU-a još uvijek otvoreno. Potonja je Konvencija stupila na snagu vrlo nedavno, ali provedbeno zakonodavstvo i dalje je u pripremi iako je imenovano središnje tijelo,. U vezi s kaznenim stvarima Rusija je stranka u glavnim konvencijama VE-a kojima se pruža osnova za učinkovitu suradnju. Pravosudna suradnja u kaznenim stvarima, međutim, (slično kao u području provedbe zakona) krajnje je centralizirana, zbog čega kasne odgovori na razne zahtjeve. Nadalje, neke države članice EU-a nailaze na probleme jer se na njihove zahtjeve odgovori ne daju u roku od šest mjeseci ili se uopće ne daju. U vezi sa zaštitom podataka Rusija je ratificirala Konvenciju Vijeća Europe iz 1981. koja se provodi putem nekoliko saveznih zakona i drugih provedbenih akata. Međutim, ratifikacija Dodatnog protokola i dalje se čeka, a Komisija ne smatra da je imenovano nadzorno tijelo (Roskomnadzor) neovisno. Iscrpne primjedbe 3.1. Borba protiv transnacionalnog organiziranog kriminaliteta, terorizma i korupcije · Slijediti relevantne međunarodne norme u borbi protiv pranja novca i financiranja terorizma, a posebno djelotvorno ispuniti odgovarajuće preporuke Radne skupine za financijske mjere protiv pranja novca (FATF). Rusija je od donošenja svojih prvih zakonodavnih akata 2001. razvila opsežan sustav AML-a/CFT-a. Glavna pravna osnova u tom području je Savezni zakon br. 115-FZ. U ovom kontekstu primjenjive su i neke odredbe Kaznenog zakonika i Zakonika o upravnim prekršajima. Ovaj je pravni okvir izmijenjen nekoliko puta, uglavnom zato što ga je trebalo uskladiti s međunarodnim normama. U tom je pogledu glavna agencija Savezna služba za financijski nadzor (Rosfinmonitoring) koja je ruska financijsko-obavještajna jedinica (FIU). U svibnju 2012. stavljena je pod izravnu nadležnost predsjednika. Rosfinmonitoring je profesionalna, dobro opremljena agencija s dovoljnim brojem osoblja (u njegovu sjedištu i u regionalnim uredima). Rosfinmonitoring predvodi nacionalni koordinacijski mehanizam u borbi protiv pranja novca i sudjeluje u nacionalnom protuterorističkom mehanizmu. Nadalje, agenciji je u lipnju 2013. naloženo da izradi nacrt nacionalne strategije o AML-u, a 5. srpnja 2013 predstavila je akcijski plan za jačanje transparentnosti i sprječavanje zlouporabe trgovačkih društava i drugih pravnih subjekata. Rosfinmonitoring će 2014. izraditi i prvu Nacionalnu procjenu prijetnji u području AML-a/CFT-a u povijesti. Rosfinmonitoring upravlja Međunarodnim centrom za osposobljavanje i metodologiju koji provodi odgovarajuće osposobljavanje za oko 3 000 polaznika godišnje. Na internetu su dostupni i tečajevi za samoosposobljavanje. Kaznenu istragu predmeta u području AML-a koji prijavi Rosfinmonitoring provodi nekoliko agencija za provedbu zakona, dok predmete u području CFT-a istražuje FSB slijedom prijave Rosfinmonitoringa. Rosfinmonitoring provodi aktivnu međunarodnu suradnju, posebno tako što osigurava tajništvo za Euroazijsku grupu (EAG) i što je u srpnju 2013. preuzeo predsjedanje FATF-om. S inozemnim je FIU-ovima u 2011. bilo 1 200 razmjena informacija. Međunarodni čimbenici (FATF i VE/Moneyval) posljednjih su godina temeljito procjenjivali ruski sustav za suzbijanje pranja novca i financiranja terorizma. Kao odgovor na preporuke koje je iznio FATF u svojem najnovijem izvješću objavljenom 2012. na usvajanju u Dumi je prijedlog zakona koji sadržava brojne izmjene nacionalnog zakonodavstva. Kad taj prijedlog zakona stupi na snagu, glavno preostalo neriješeno pitanje trebala bi biti kaznena odgovornost pravnih subjekata, koja u ruskom pravu još uvijek ne postoji. Misija je utvrdila da je ostvaren znatan napredak u skladu s ocjenama međunarodnih čimbenika. Prema navodima stručnjaka EU-a, institucionalni i pravni okvir Rusije uglavnom je u skladu s međunarodnim normama. Statistički podatci o aktivnostima predstavljeni tijekom misije EU-a uvršteni su u „Drugo pisano izvješće o napretku trećega kruga” koje je dostavljeno Moneyvalu. Kad je riječ o financiranju terorizma, ruska su tijela izvijestila o rastućoj međusobnoj povezanosti terorizma i organiziranog kriminaliteta te o činjenici da se prihodi od iznuda, krađa i pljački upotrebljavaju za financiranje terorističkog djelovanja. Državna su tijela potpuno svjesna rizika u ovome području. Međuagencijska suradnja između Rosfinmonitoring i FSB-a doima se dobro uspostavljenom i funkcionalnom. · Dodatno ojačati razmjenu informacija i suradnju između nadležnih agencija obiju stranaka kako bi borba protiv trgovanja nezakonitim opojnim drogama, psihotropnim tvarima i njihovim prekursorima bila učinkovita te stvarno provoditi radni dogovor između Europskog centra za praćenje droga i ovisnosti o drogama (eng. European Monitoring Center for Drugs and Drug Addiction, EMCDDA) i odgovarajućih agencija Ruske Federacije. Strategija državne politike borbe protiv droga koju je razradila Savezna služba za nadzor nad drogama Rusije donesena je 2010. i vrijedi do 2020. Usredotočena je na smanjenje potražnje, smanjenje ponude i međunarodnu suradnju. Savezna služba za nadzor nad drogama (FSKN) glavna je agencija odgovorna za borbu protiv kriminala povezanog s drogama, pa i za provedbu strategije. Godine 2007. za koordinaciju rada i aktivnosti u tom je području osnovan Središnji odbor za borbu protiv droga koji ima regionalne odbore diljem Rusije. Odborom rukovodi Savezna služba za nadzor nad drogama, a navodno uključuje ostale agencije za provedbu zakona. Kad je riječ o smanjenju potražnje, naglasak je na mladima koji droge još nisu zloupotrebljavali. Nude se liječenje i rehabilitacija te postoji suradnja sa školama, roditeljima i nevladinim organizacijama. Sredstva se ulažu u osnivanje centara za liječenje iako oni trenutačno ne odgovaraju potrebama (npr. nedostaju mjesta za liječenje HIV-a). Programi liječenja usmjereni su, čini se, samo na jednu bolest po programu, čime se ne omogućuje cjelovito i sveobuhvatno liječenje osoba. Poslove kojima je obuhvaćena opskrba obavljaju mnoge agencije za provedbu zakona. Središnje mjesto zauzima Savezna služba za nadzor nad drogama. Kaznene istrage, međutim, mogu provoditi policija, Savezna služba za nadzor nad drogama, FSB i Istražni odbor (ovisno o okolnostima i činjenicama vezanim uz predmet). Broj agencija za provedbu zakona (uključujući Saveznu carinsku službu za graničnu kontrolu) i njihove nadležnosti zahtijeva pojašnjenje i jasniju podjelu. To stanje utječe i na učinkovitost međunarodne suradnje. Nadalje, problem dizajniranih (preinačenih) droga, posebno sporost kojom se nove kombinacije droga uvrštavaju na popis zabranjenih tvari, zabrinjava obje stranke. Statistički podatci o stanju u pogledu narkotika izrađuju se prema podatcima koji se prikupljaju u oblastima, dok je nacionalni odbor odgovoran za ukupnu provedbu i odgovara predsjedniku. Međutim, ne postoje analize o mogućim rizicima od krijumčarenja droga nastalim nakon uspostave Carinske unije s Kazakstanom i Bjelarusom te mogućeg režima bez viza s EU-om. Ključni partneri u međunarodnoj suradnji su zemlje središnje Azije. Ostali važni partneri su Pakistan, Afganistan, SAD i države članice EU-a (uključujući na temelju međunarodnih sporazuma). Rusija je aktivna i na međunarodnim i regionalnim forumima kao što su Skupina Pompidou ili Vijeće država na Baltičkom moru (eng. Council of Baltic Sea States, CBSS). Glavna se suradnja odvija centralizirano i zahtijeva kontakte između sjedišta za svaki zahtjev za suradnju. Zbog toga se odgovori dobivaju s velikim kašnjenjem. Iako je ruskim tijelima ukazano na nekoliko mehanizama izravne suradnje na terenu, potrebno je pojačati postojeću praksu. Suradnja između Savezne službe za nadzor nad drogama i EMCDDA-e uvedena je na temelju Memoranduma o razumijevanju koji je potpisan 26. listopada 2007. U tom su kontekstu EMCDDA i Savezna služba za nadzor nad drogama uspostavili stabilan i stalan komunikacijski kanal kojim im je omogućena razmjena informacija o raznim temama od obostranog interesa. Savezna služba za nadzor nad drogama i EMCDDA razmijenili su i pozivnice za sastanke o tehničkim temama i pozivnice za sastanke stručnjaka. EMCDDA prima redovite zahtjeve za informacije o nacionalnom zakonodavstvu i zakonodavstvu EU-a koje se odnosi na droge. Sporazum između EU-a i Rusije o kontroli prekursora za droge potpisan je tijekom sastanka na vrhu u lipnju 2013. Sporazum bi trebao stupiti na snagu nakon što obje stranke dovrše postupke ratifikacije. · Razmjenjivati informacije o odgovarajućim strategijama i zakonima za borbu protiv trgovanja ljudima, uključujući za zaštitu žrtava, u skladu s obvezama koje stranke imaju prema Konvenciji UN-a protiv transnacionalnog organiziranog kriminaliteta i njezinom Protokolu o trgovanju ljudima te rješavati eventualne poteškoće. Kazne za THB u Rusiji su prvi put propisane Saveznim zakonom br. 162-FZ iz 2003. o izmjeni ruskog Kaznenog zakonika. Rusija je 2004. ratificirala i Konvenciju UN-a protiv transnacionalnog organiziranog kriminaliteta i njezin Protokol o THB-u. Kad je riječ o THB-u Rusija je zemlja podrijetla, tranzita i odredišta. Glavni su ciljevi iskorištavanje za prisilni rad i seksualno iskorištavanje. Iako službeni (prilično osnovni) podatci ukazuju na to da kaznena djela trgovanja ljudima predstavljaju samo 0,1 % svih kaznenih djela, ali čak i sama državna tijela kažu da je stvaran broj znatno veći (oko 8 %). Glavne su regije podrijetla žrtava države središnje Azije i države Južnog Kavkaza. Nisu dostupni konkretni statistički podatci o žrtvama THB-a. Glavno je tijelo odgovorno za istraživanje THB-a Ministarstvo unutarnjih poslova, koji za ta pitanja ima poseban odjel. FSB obrađuje kaznena djela koja uključuju nacionalnu prijetnju i organizirano djelovanje širokih razmjera kroz neregularno useljavanje. S druge strane, Istražni odbor provodi kaznene istrage o predmetima u koje su uključeni maloljetnici ili dužnosnici. Iako Savezna služba za migracije nije nadležna za provođenje istrage u vezi s tim predmetima, odgovoran je za stanje svakog neregularnog migranta i barem će se povezati sa žrtvom THB-a. Slično kao u drugim područjima, preklapanje nadležnosti moglo bi i dalje izazivati probleme i u ovom području. Vlada nema tijelo koje bi nadziralo aktivnosti suzbijanja trgovanja ljudima i sastavljalo periodičke ocjene s podatcima o mjerenju uspješnosti. Ministarstvo unutarnjih poslova je izdalo plan reforme koji je uključivao ustrojavanje Međuagencijskog povjerenstva za borbu protiv trgovanja ljudima u kojem bi bili zastupljeni Ured glavnog tužitelja (GPRF), MVP, Savezna služba za migracije, FSB, Istražni odbor i druge agencije. Rusija nema namjenski akcijski plan za suzbijanje THB-a kojim bi se dosljedno rješavala ta pojava. THB-om se i dalje bave uglavnom iz perspektive kaznenog progona, tj. boreći se protiv mreža koje ga organiziraju. S tog stajališta nisu potrebne nikakve napomene, osim kad je u pitanju prethodno navedeno preklapanje nadležnosti. Međutim, ne postoje posebni propisi o zaštiti žrtava THB-a i čini se da su jedina primjenjiva pravila ona o programu zaštite žrtava i očevidaca kaznenih djela. Taj bi pristup trebalo poboljšati zbog posebnosti situacije u kojoj se nalaze žrtve THB-a, koje možda nisu obuhvaćene općim programima. Skloništima za žrtve obično upravljaju nevladine organizacije ili međunarodne organizacije, npr. Međunarodna organizacija za migracije (IOM), Crveni križ ili crkve. Djelomično ih financiraju/podupiru država (Savezna služba za migracije) ili općine na ad hoc osnovi. Uloga je IOM-a u pružanju pomoći žrtvama važna te je uspostavljena suradnja s čimbenicima kao što su Ministarstvo unutarnjih poslova i Savezna služba za migracije. IOM osigurava i sklonište u Sankt Peterburgu i provodi regionalne programe u Republici Kareliji i u drugim regijama. U skloništu koje su posjetili stručnjaci EU-a u moskovskoj regiji bile su dvije žrtve THB-a iz Vijetnama koje su čekale da budu vraćene. Na raspolaganju im je bilo onoliko koliko je potrebno za zadovoljenje osnovnih potreba, uključujući zdravstvenu skrb. Ipak, vidljivo je da je centar bio uređen vrlo provizorno. Trebalo bi težiti strukturalnim rješenjima. Prema dostupnim informacijama, na nacionalnoj razini u Rusiji nije bilo kampanja za podizanje svijesti o THB-u. Ministarstvo unutarnjih poslova je 2012. objavilo i distribuiralo informativnu brošuru kojom se upozorava na opasnosti od postajanja žrtvom trgovanja ljudima. U nekim se dijelovima zemlje Ministarstvo unutarnjih poslova udružilo s vijećima zajednica radi distribucije letaka na javnim mjestima kao što su obrazovni centri. Ministarstvo unutarnjih poslova je 2012. provelo redovito osposobljavanje osmišljeno tako da njihovim službenicima bude vodič za obradu predmeta iz područja trgovanja ljudima. Ruska su tijela ocijenila međunarodnu suradnju učinkovitom u praksi, u okviru koje se provode zajedničke operacije s Ukrajinom, Španjolskom, Finskom i Uzbekistanom. · Osigurati razmjenu informacija i suradnju između nadležnih agencija obiju strana radi učinkovite borbe protiv terorizma i nezakonite trgovine vatrenim oružjem i drugih teških oblika organiziranog transnacionalnog kriminaliteta u skladu s primjenjivim međunarodnim pravom i zakonodavstvom stranaka. Rusija ima prilično opsežan sustav za borbu protiv terorizma (eng. counter-terrorism, CT) koji se temelji na Saveznom zakonu br. 35-FZ iz 2006. i njegovim kasnijim izmjenama. Rusija je i stranka svih glavnih konvencija UN-a i VE-a koje se tiču CT-a za čije je ratificiranje zatražila i dodatne izmjene. U tom smislu vodeća agencija je FSB, dok se političkim mjerama bave na Nacionalnom antiterorističkom odboru (eng. National Anti-Terrorism Committee, NATC) i njegovim regionalnim ograncima. NATC je međuministarsko tijelo kojim predsjeda i kojem potporu pruža FSB. Ruska politika u pogledu borbe protiv terorizma u skladu je s relevantnom međunarodnom praksom (npr. Globalnom protuterorističkom strategijom UN-a) i njom su obuhvaćeni suzbijanje radikalizacije i rad sa žrtvama terorizma. Čini se da se zakonodavstvo i praktična rješenja stalno razvijaju, npr. nacionalni sustav uzbunjivanja s trima razinama, nova međuagencijska baza podataka iz područja CT-a. Uveden je nacionalni mehanizam za zamrzavanje imovine terorista sudskim nalogom. Jasno je da ruska tijela prioritetom smatraju prijetnju koju predstavlja terorizam podrijetlom iz sjevernokavkaske regije. Prema tvrdnjama ruskih tijela terorističke prijetnje, osim prijetnji od vjerskog ekstremizma, iako prisutne u njihovoj zemlji, pod nadzorom su te dosad nisu dosegnule razinu koja bi dovela do stvarnih terorističkih djela. Što se tiče međuagencijske suradnje u kaznenom progonu terorizma, FSB je sigurnosna služba koja je i ujedno agencija za provedbu zakona s ovlastima za provođenje kaznenih istraga o predmetima povezanim s CT-om. Međutim, u Istražnom su odboru istaknuli da većinu kaznenih istraga u predmetima povezanim s terorizmom provode oni nakon što FSB obavi pripremne radnje. Ministarstvo unutarnjih poslova ima i odjel za borbu protiv ekstremizma. Naposljetku, specijalizirane i osposobljene protuterorističke jedinice postoje na središnjoj i na područnoj razini GPRF-a. Izgleda da su nadležnosti u pogledu borbe protiv terorizma pravno uređene. Unatoč tome, stručnjaci EU-a imali su dojam da se praktični rad Ministarstva unutarnjih poslova na području suzbijanja ekstremizma preklapa s poslovima koje na CT-u obavlja FSB u okviru svoje isključive nadležnosti. Aspektima CT-a bave se kako na općem tako i na posebnom osposobljavanju za pripadnike službi za provedbu zakona. Posjet Akademiji za menadžment Ministarstva unutarnjih poslova u Domodedovu pokazao je da Rusija u tom smislu raspolaže zadovoljavajućim resursima. Ruska su državna tijela sasvim svjesna koliki je značaj međunarodne suradnje na sprječavanju i u borbi protiv terorizma. Rusija je aktivan partner koji ima ključnu ulogu u mnogim međunarodnim forumima, uključujući Globalni forum za borbu protiv terorizma i surađuje s koordinatorom EU-a za borbu protiv terorizma. U vezi s nezakonitom trgovinom vatrenim oružjem stručnjaci EU-a imali su dojam da se većina agencija koje su posjetili ovom pojavom ne bavi dovoljno. Pravila za zakonito posjedovanje vatrenog oružja u Rusiji navodno su vrlo stroga. Međutim, stručnjaci EU-a ocijenili su da je nadležnim agencijama u Rusiji (uključujući Saveznu carinsku službu) potrebno veće znanje o postojećim trendovima u trgovanju vatrenim oružjem (uključujući pojedinačno krijumčarenje). Slično kao na području borbe protiv droga, ne izrađuju se procjene rizika kojima bi se analizirao utjecaj koji bi eventualni režim bez viza između EU-a i Rusije te Carinska unija mogli imati na nezakonitu trgovinu vatrenim oružjem. · Razmjenjivati informacije o odgovarajućim strategijama i zakonima za borbu protiv korupcije i njezino sprječavanje, uključujući u javnom sektoru te rješavati eventualne nedostatke. U pogledu politike i zakonodavstva Rusija je u posljednje vrijeme uložila velik trud. Glavni je zakonodavni akt Savezni zakon o suzbijanju korupcije. Dodatno je dopunjen mnogim odredbama iz drugih akata uključujući Kazneni zakonik i Zakonik o upravnim prekršajima. Druge odredbe utvrđene su u brojnim odlukama. Glavna je osnova antikorupcijske politike u Rusiji Nacionalna strategija za suzbijanje korupcije iz 2010. koja je dopunjena Nacionalnim planovima za suzbijanje korupcije (trenutačno za razdoblje od 2012. do 2013.). Tim okvirom (kojim su između ostalog obuhvaćeni odgovarajući upravni okvir, definicija korupcije, pristup informacijama, sukob interesa, pravila o