OBRAZLOŽENJE

1. KONTEKST

Prekogranični prijenos podataka raste usporedno sa sve većom uporabom društvenih mreža, web-pošte, servisa i aplikacija za razmjenu izravnih poruka za komunikaciju, rad, druženje i prikupljanje informacija, uključujući za nezakonite svrhe. Sve veći broj kaznenih istraga stoga se oslanja na elektroničke dokaze koji nisu javno dostupni. Budući da internet ne poznaje granice, a usluge je putem interneta moguće pružati diljem svijeta (to se odnosi i na poduzeća sa sjedištem izvan Europe), olakšavanje prekograničnog pristupa elektroničkim dokazima goruće je pitanje koje se odnosi na gotovo sve vrste kaznenih djela. Posebno, nakon nedavnih terorističkih napada postalo je jasno da je prioritet pronaći načine na koje tužitelji i suci iz država članica Europske unije mogu brže i djelotvornije osigurati i pribaviti elektroničke dokaze.

U više od polovine svih kaznenih istraga danas je nužan pristup prekograničnim elektroničkim dokazima. Elektronički su dokazi nužni u otprilike 85 % kaznenih istraga, a u dvije trećine tih istraga potrebno je pribaviti dokaze od internetskih pružatelja usluga iz druge jurisdikcije. Broj zahtjeva upućenih glavnim internetskim pružateljima usluga u razdoblju od 2013. do 2018. porastao je za 84 % . Te su vrste podataka ključne u kaznenim istragama kako bi se identificiralo osobe ili pribavilo podatke o njihovim aktivnostima.

Elektronički dokazi odnose se na različite vrste podataka u elektroničkom obliku koji su važni za istragu i kazneni progon kaznenih djela, a često se pohranjuju na poslužiteljima internetskih pružatelja usluga. To obuhvaća „podatke o sadržaju”, odnosno poruke e-pošte, tekstne poruke, slike i videozapise, kao i „podatke koji se ne odnose na sadržaj”, kao što su podaci o pretplatnicima ili podaci o prometu putem internetskog računa.

Suradnja pravosudnih tijela tradicionalan je način na koji se nadležna tijela bore protiv svih vrsta kaznenih djela. Europski istražni nalog danas je glavni instrument koji države članice upotrebljavaju za pristup prekograničnim elektroničkim dokazima u većini drugih država članica.

Države članice EU-a mogu uputiti zahtjeve za uzajamnu pravnu pomoć trećim zemljama (te Danskoj i Irskoj, koje ne primjenjuju Europski istražni nalog). U tom postupku na obje strane sudjeluje nekoliko nadležnih tijela. Postupci su osmišljeni u vrijeme kada nije bilo interneta, a broj zahtjeva bio je tek djelić današnjeg broja. Isto tako, dokazi nisu bili nestabilni kao što su to današnji elektronički dokazi.

U Sjedinjenim Američkim Državama nalaze se sjedišta najvećih svjetskih pružatelja usluga te su one jedan od glavnih primatelja zahtjeva za uzajamnu pravnu pomoć (MLA) iz država članica Europske unije (i ostatka svijeta) kojima se traži pristup elektroničkim dokazima. Sporazum o uzajamnoj pravnoj pomoći između Europske unije i Sjedinjenih Američkih Država potpisan je 25. lipnja 2003., a na snagu je stupio 1. veljače 2010. Sporazum je ključan transatlantski mehanizam za osiguravanje djelotvorne suradnje u području kaznenog pravosuđa i suzbijanja organiziranog kriminala i terorizma.

Prva zajednička revizija sporazuma provedena je 2016. Tada je zaključeno da sporazum obogaćuje odnos EU-a i SAD-a u pogledu uzajamne pravne pomoći i općenito dobro funkcionira. Dodatno će se raditi na poboljšanju te suradnje. Iako je pravosudna suradnja javnih tijela ključna, uključujući tijela iz Sjedinjenih Država, takav je oblik suradnje često prespor ako se u obzir uzme nestabilnost elektroničkih dokaza; postupak traje prosječno deset mjeseci i tijekom njega se može utrošiti neproporcionalna količina resursa. Suverenost je važan element pravosudne suradnje u pojedinačnoj istrazi, no sve se češće događa da je jedina veza s drugom državom lokacija podataka ili pružatelja usluga. U zajedničkoj reviziji iz 2016. države članice poticalo se na izravnu suradnju s pružateljima usluga iz SAD-a kako bi se brže i djelotvornije osigurali i pribavili elektronički dokazi.

Izravnom suradnjom s pružateljima usluga iz SAD-a razvijena je alternativa pravosudnoj suradnji. Ta je suradnja ograničena na podatke koji se ne odnose na sadržaj te se prema pravu SAD-a smatra dobrovoljnom. U praktičnom smislu, u skladu s nacionalnim pravilima kaznenog postupka, države članice EU-a upućuju zahtjeve za podatke izravno pružatelju usluga u SAD-u, koji tim podacima ima pristup; obično su to podaci o korisniku usluge koju on pruža. To se odnosi na neke pružatelje usluga s poslovnim nastanom u SAD-u, a u manjoj mjeri i u Irskoj, koji izravno i na dobrovoljnoj osnovi odgovaraju na zahtjeve tijela kaznenog progona država članica, u mjeri u kojoj se zahtjevi odnose na podatke koji se ne odnose na sadržaj.

Američkim pravom pružateljima usluga sa sjedištem u SAD-u omogućena je izravna suradnja s europskim javnim tijelima u pogledu podataka koji se ne odnose na sadržaj. Ta je suradnja dobrovoljna. Stoga su pružatelji usluga izradili vlastita pravila ili odlučuju od slučaja do slučaja hoće li surađivati i na koji način. Osim što je povećana izravna suradnja s pružateljima usluga, u SAD-u su vođeni sudski postupci i donesene su presude o tome imaju li nadležna tijela SAD-a pravo zatražiti dostavljanje podataka koje je u inozemstvu pohranio pružatelj usluga s poslovnim nastanom u SAD-u; to obuhvaća poznati slučaj „Microsoft Ireland”.

Broj zahtjeva za izravnu dobrovoljnu suradnju brzo je narastao te ih je 2017. upućeno više od 124 000. Ta je suradnja ograničena na podatke koji se ne odnose na sadržaj, no podaci se dobivaju brže no kada se primjenjuje uzajamna pravna pomoć. Osim toga, takva suradnja može biti nepouzdana, njome se ne može osigurati poštovanje relevantnih proceduralnih zaštitnih mjera, moguće ju je uspostaviti samo s ograničenim brojem pružatelja usluga koji primjenjuju različita pravila, nije transparentna, a u postupku se ne preuzima odgovornost. To dovodi do fragmentacije, zbog koje može nastati pravna nesigurnost, pitanja o zakonitosti postupka te zabrinutost u pogledu zaštite temeljnih prava i postupovnih zaštitnih mjera za osobe na koje se takvi zahtjevi odnose. Osim toga, ispuni se manje od polovine svih zahtjeva upućenih pružateljima usluga.

U vezi s mogućim uzajamnim zahtjevima američkih tijela pružateljima usluga u Europskoj uniji, u mnogim državama članicama pravnim okvirom za telekomunikacijske usluge trenutačno je nacionalnim operaterima zabranjeno izravno odgovarati na zahtjeve stranih tijela, uključujući zahtjeve za podatke koji se ne odnose na sadržaj. Osim toga, u drugim komunikacijskim sektorima ne postoji pravni okvir kojim se omogućuje izravna suradnja. Američka nadležna tijela obično od pružatelja usluga u EU-u mogu pribavljati takve podatke samo s pomoću zahtjeva za uzajamnu pravnu pomoć.

2. CILJEVI PRIJEDLOGA

U Europskom programu sigurnosti iz travnja 2015. Europska komisija obvezala se na reviziju prepreka u kaznenim istragama kaznenih djela potpomognutih kibertehnologijom, posebno u pogledu prekograničnog pristupa elektroničkim dokazima. Komisija je 17. travnja 2018. Europskom parlamentu i Vijeću predložila Uredbu o europskom nalogu za dostavljanje i europskom nalogu za čuvanje elektroničkih dokaza u kaznenim stvarima i Direktivu o utvrđivanju usklađenih pravila za imenovanje pravnih zastupnika za potrebe prikupljanja dokaza u kaznenim postupcima („prijedlozi o e-dokazima”).

Svrha je tih prijedloga ubrzanje postupka u Europskoj uniji za osiguranje i pribavljanje elektroničkih dokaza izravno od pružatelja usluga s poslovnim nastanom u drugoj državi. Prijedlozima su obuhvaćene specifične vrste pružatelja usluga koji pružaju usluge u Europskoj uniji. Pružatelj nudi usluge u Europskoj uniji kada korisnicima u jednoj ili više država članica omogućuje uporabu svojih usluga i kada ima bitnu poveznicu s Unijom, primjerice ima nastan u državi članici ili veliki broj korisnika u toj državi članici. Pružatelji usluga koji nemaju nastan u EU-u obavezni su imenovati pravnog zastupnika kojem se mogu upućivati nalozi za dostavljanje podataka.

Europsko vijeće naglasilo je važnost tog pitanja i u unutarnjim i u vanjskim odnosima. U zaključcima Europskog vijeća od 18. listopada 2018. stoji: „Trebalo bi pronaći rješenja kako bi se osiguralo brz i učinkovit prekogranični pristup e-dokazima radi učinkovite borbe protiv terorizma i drugog teškog i organiziranog kriminala i unutar EU-a i na međunarodnoj razini; o Komisijinim prijedlozima o e-dokazima i pristupu financijskim informacijama te o učinkovitijoj borbi protiv pranja novca dogovor bi trebalo postići prije kraja parlamentarnog saziva. Komisija bi također hitno trebala podnijeti pregovaračke mandate za međunarodne pregovore o e-dokazima.”