22.

Konkretno, glavne promjene u odnosu na prvotni Prijedlog Europske komisije mogu se sažeti kako slijedi: a) proširen je popis definicija iz članka 2., uz dodavanje nekih novih definicija (npr. „motorno vozilo za stanovanje”, „kombi”, „vozilo s nultim emisijama”), dok su druge jasnije i konkretnije definirane (npr. „teško vozilo”, „lako vozilo”, „bitno izmijenjen režim naplate cestarina ili naknada”); b) u članku 7. osnovna odredba kojom se utvrđuju opća načela naplate revidirana je sa sljedećim ciljevima: — vozilima, bez obzira radi li se o lakim ili teškim vozilima ili vrstama vozila unutar tih kategorija, mogu se naplaćivati naknade neovisno jedno o drugom. Međutim, ako se naplaćuju naknade za osobne automobile, moraju se naplaćivati i za laka gospodarska vozila na jednakoj ili višoj razini; — države članice mogu odlučiti zadržati status quo postojećih ugovora o koncesiji, ali istodobno ne primjenjivati nova pravila naplate dok se ugovor ne obnovi ili dok se režim naplata cestarina ili naknada znatno ne izmijeni; — države članice mogu predvidjeti snižene cestarine ili korisničke naknade ili izuzeća od obveze plaćanja cestarina ili korisničkih naknada u posebnim slučajevima (npr. za vozila s nultim emisijama s najvećom tehnički dopuštenom masom opterećenog vozila do 4,25 tona); — korisničke naknade za teška vozila postupno će se ukinuti u osnovnoj transeuropskoj prometnoj mreži u roku od osam godina od stupanja na snagu Direktive. Međutim, države članice koje primjenjuju zajednički sustav korisničkih naknada (npr. „Ugovor o eurovinjeti”) mogu u roku od dodatne dvije godine prilagoditi ili obustaviti taj sustav. Odstupajući od općeg načela postupnog ukidanja, izuzeća su dopuštena u propisno opravdanim slučajevima nakon obavješćivanja Komisije o sustavu; — taj članak (zajedno s člankom 7.a) sada sadržava dvije klauzule o preispitivanju koje Komisiji omogućuju procjenu provedbe i učinkovitosti Direktive u pogledu naknada za laka vozila te tehničke i pravne izvedivosti diferencijacije postupanja s lakim gospodarskim vozilima; c) novom odredbom, člankom 7.aa, sada se utvrđuje takozvani „kombinirani sustav naplate”. U tom članku predviđa se da države članice koje su prije stupanja na snagu Direktive primjenjivale cestarine na svojoj osnovnoj transeuropskoj prometnoj mreži ili na njezinu dijelu mogu uspostaviti kombinirani sustav naplate za sva teška vozila ili za neke vrste teških vozila. U okviru tog sustava korisničke naknade moraju varirati prema emisijama CO2 i emisijskom razredu Euro vozila; d) u članku 7.a izvršene su manje prilagodbe u pogledu razmjernosti korisničkih naknada za osobne automobile. Osim toga, u skladu s tom odredbom, upotreba infrastrukture mora biti dostupna i na jedan dan, tjedan dana ili deset dana ili oboje. Međutim, države članice mogu ograničiti dnevnu korisničku naknadu isključivo u svrhu provoza. Ako države članice odrede različite naknade za laka gospodarska vozila i za osobne automobile, naknade za laka gospodarska vozila bit će više od onih za osobne automobile; e) kad je riječ o internalizaciji vanjskih troškova za teška vozila, u skladu s člancima 7.ca i 7.cb sada je pristojba za vanjske troškove za onečišćenje zraka obvezna na mreži s naplatom cestarina nakon četverogodišnjeg prijelaznog razdoblja. Međutim, države članice neće morati primjenjivati pristojbu za vanjske troškove za onečišćenje zraka u slučaju neželjenih posljedica koje uključuju preusmjeravanje prometa, nakon što o tome obavijeste Komisiju. Tom obveznom pristojbom ne dovodi se u pitanje odluka država članica da svakako primjenjuju pristojbu za vanjske troškove za emisije CO2. Međutim, Komisija će moći procijeniti provedbu i učinkovitost pristojbi za vanjske troškove za emisije CO2; f) kad je riječ o neobaveznim naknadama: — člankom 7.da sada se utvrđuje da se prihodi ostvareni (neobaveznim) naknadama zbog zagušenja ili njihov ekvivalent u financijskoj vrijednosti trebaju upotrebljavati za rješavanje problema zagušenja ili za razvoj održivog prijevoza i mobilnosti općenito. Ako se takvi prihodi dodjeljuju općem proračunu, smatra se da su države članice ispunile obvezu ako provode politike financijske potpore za rješavanje problema zagušenja ili za razvoj održivog prijevoza i mobilnosti općenito čija je vrijednost ekvivalentna prihodima od naknada zbog zagušenja; i — člankom 7.f sada se utvrđuje da ako dvije države članice ili više njih odluče primijeniti dodatak na istom koridoru, dodatak može prelaziti 25 % (ali ne 50 %) samo uz suglasnost svih država članica koje su dio tog koridora i koje graniče s državama članicama na čijem se državnom području nalazi dionica koridora na koju će se primjenjivati dodatak; g) kad je riječ o varijacijama na temelju emisija CO2 i okolišne učinkovitosti vozila: — novom odredbom, člankom 7.ga, na popis naplativih troškova uvodi se CO2, u skladu s klimatskim ciljevima. Tom se odredbom od država članica zahtijeva da variraju infrastrukturne pristojbe i korisničke naknade za teška vozila na temelju emisija CO2. U početku bi se sustav trebao primjenjivati samo na najveće kamione, ali bi se postupno proširio na druge vrste teških vozila i redovito prilagođavao tehnološkom napretku. Države članice ujedno će moći dati povlašteni tretman vozilima s nultim emisijama kako bi potaknule kupnju vozila „najboljeg razreda”. Nova odredba ipak uključuje zaštitne mjere kako bi se izbjeglo dvostruko nagrađivanje hibridnih vozila i moguća preklapanja s drugim instrumentima za određivanje cijena ugljika; i — člankom 7.gb sada se državama članicama daje diskrecijsko pravo u pogledu diferencijacije cestarina i korisničkih naknada za laka vozila s obzirom na okolišnu učinkovitost vozila. Međutim, tom odredbom zahtijeva se obvezna varijacija cestarina i godišnja cijena korisničkih naknada za kombije i minibusove od 2026., ovisno o okolišnoj učinkovitosti vozila, ako se primjenjuju cestarine ili korisničke naknade i ako je to tehnički izvedivo; h) izvršene su prilagodbe članka 11. u pogledu vrste podataka koji se dostavljaju u izvješću koje države članice moraju objaviti u zbirnom obliku i učestalosti njihove objave (tj. izvješće se mora sastaviti tri godine nakon stupanja na snagu Direktive i svakih pet godina nakon toga); i) člankom 4. Direktive o izmjeni utvrđuje se rok za prenošenje od dvije godine; i j) Prilozi su revidirani u pogledu maksimalnih iznosa korisničkih naknada, minimalnih zahtjeva i referentnih vrijednosti pristojbi za vanjske troškove, minimalnih zahtjeva i referentnih vrijednosti naknada zbog zagušenja i kriterija učinkovitosti emisija za onečišćujuće tvari za laka vozila.