Prema Direktivi o energetskoj učinkovitosti države članice moraju osigurati da dobavljači i distributeri energije povećavaju uštede energije za 1,5 % godišnje. To je ključan element okvira EU-a za energetsku učinkovitost koji se provodi s pomoću ciljanih sustava obveza i alternativnih mjera. Već je dokazan njegov snažan učinak privlačenja kad je riječ o uštedama energije u krajnjoj potrošnji, privatnim ulaganjima u energetsku učinkovitost i potpori ulasku novih sudionika na tržište. Njime se daje politički poticaj energetskoj učinkovitosti te se istodobno povećavaju obnova zgrada i upotreba energetski učinkovitih uređaja i tehnike. To je ključna politika kojom će se od 2020. nadalje poticati potrebna privatna ulaganja i poslovne prilike za poduzeća u EU-u, posebno za ona mala i srednja.

Ovim se Prijedlogom utvrđuje obvezujući cilj povećanja energetske učinkovitosti od 30 % do 2030. na razini EU-a. Tako će države članice i ulagači moći dugoročno planirati politike i ulaganja te prilagoditi svoje strategije u cilju energetske učinkovitosti. Zahvaljujući usmjerenim politikama na europskoj, nacionalnoj i regionalnoj razini Europa će od tog cilja imati znatne višestruke koristi. Taj cilj predstavlja pad u krajnjoj potrošnji energije od 17 % u usporedbi s 2005. Njime će se povećati gospodarski rast zbog čega će BDP rasti otprilike 0,4 % (70 milijardi EUR). Zbog veće energetske učinkovitosti europska će poduzeća biti konkurentnija jer će im troškovi biti niži. Očekuje se da će cijene električne energije za kućanstva i industriju prosječno pasti sa 161 na 157 EUR/MWh. Stvorit će se lokalne mogućnosti za poslovanje i rast, uz predviđenih 400 000 dodatnih radnih mjesta u svim sektorima do 2030., posebice u građevinskom sektoru, među ostalim zbog veće potražnje za kvalificiranom radnom snagom. Zgrade su najveći pojedinačni energetski potrošač u Europi jer troše 40 % krajnje energije. S obzirom na to cilj povećanja energetske učinkovitosti od 30 % ima velik potencijal u tom sektoru. Troškovi kontrole onečišćenja i štetnog djelovanja na zdravlje trebali bi se smanjiti od 4,5 do 8,3 milijarde EUR, a energetska će se sigurnost poboljšati jer će 2030. uvoz plina biti 12 % manji.

Pravni okvir Europske unije temeljio se na cilju povećanja energetske učinkovitosti od 20 % do 2020. koji sada treba prilagoditi kontekstu do 2030. u skladu s dogovorom Europskog vijeća iz 2014. o cilju od najmanje 27 % do 2030. koji treba preispitati do 2020., pri čemu se teži povećanju od 30 %, i s rezolucijom Europskog parlamenta kojom se traži obvezujući cilj od 40 %.

Tematski događaj za dionike posebno posvećen političkim opcijama održan je 14. ožujka 2016., a rezultati rasprave uključeni su u postupak procjene učinka (vidjeti zaključke u nastavku). Na tom su događaju sudjelovala 282 sudionika iz europske industrije, organizacija civilnog društva i država članica, a raspravljalo se i o cilju do 2030. Većina dionika koji su izrazili mišljenje podržala je da cilj do 2030. bude do 40 %, no nisu se konačno složili bi li taj cilj trebao biti obvezujući.

Ne očekuje se da će izmjene članaka od 9. do 11. znatno utjecati na to kako države članice rade na obvezama u pogledu mjerenja i obračuna za potrošače energije. Za obveze povezane s uređajima za daljinsko očitavanje već su utvrđeni primjereni rokovi.

U skladu s načelom proporcionalnosti predložene izmjene ne prelaze ono što je nužno za postizanje postavljenih ciljeva. Predloženim izmjenama postojećeg zakonodavnog okvira taj će se okvir prilagoditi razdoblju do 2030. te će postati jasniji i učinkovitiji. Analizirana opcija kojoj se daje prednost za članak 7. ne prelazi ono što je nužno za postizanje postavljenih ciljeva (obveza uštede do 2030.). Procjena učinka pokazuje zašto nije primjereno da se stopa od 1,5 % godišnje zadrži i u novom razdoblju (2021.–2030.).

U instrumentima za energetsku učinkovitost donesenima na razini EU-a odražavaju se sve veća važnost energije kao političkog i gospodarskog izazova te njezina bliska povezanost s politikom u području sigurnosti opskrbe energijom, klimatskih promjena, održivosti, unutarnjeg tržišta i gospodarskog razvoja. Zbog neučinkovitosti tržišta i regulatornih problema izostat će mnoga troškovno učinkovita ulaganja u energetsku učinkovitost. Zbog toga razina potrošnje energije 2030. neće biti u skladu s dogovorom Europskog vijeća od listopada 2014. Same države članice dosad nisu u dovoljnoj mjeri mogle postići ciljeve energetske učinkovitosti pa je stoga potrebno djelovanje na razini Unije kako bi se olakšalo i poduprlo pokretanje aktivnosti na nacionalnoj razini. Poštuje se načelo supsidijarnosti jer će države članice i dalje imati slobodu pri izboru kombinacije politika i pristupa postizanju propisanih ušteda do 2030., uključujući i u pogledu vremenskog planiranja ušteda.

Prijedlog se temelji na članku 194. stavku 2. Ugovora o funkcioniranju Europske unije koji je pravna osnova mjera u području energetike. To je i pravna osnova za Direktivu 2012/27/EU o energetskoj učinkovitosti koja se mijenja ovim Prijedlogom. S obzirom na to da Ugovor obuhvaća posebnu pravnu osnovu za područje energetike, primjerena je njegova primjena.

Sve su opcije razmotrene u okviru procjene učinka i uspoređene s osnovnim scenarijem te međusobno. Procjena je pokazala da bi energetska učinkovitost viša od 27 % 2030. dovela do većih koristi u pogledu okoliša, sigurnosti opskrbe, radnih mjesta i gospodarskog rasta, sigurnosti opskrbe, smanjenja emisija stakleničkih plinova, zdravlja i okoliša. Na temelju te višedimenzionalne analize donesena je politička odluka o obvezujućem cilju energetske učinkovitosti od 30 %. Na temelju rezultata analize prednost se daje opciji 3. za članak 7. i opciji 2. za članke od 9. do 11. jer su one najučinkovitije i najdjelotvornije za postizanje željenih ciljeva i u skladu su s drugim politikama EU-a u području energetike.

Za izmjene članaka od 1. do 3. upotrijebljen je model PRIMES Nacionalnog tehničkog sveučilišta u Ateni (NTUA) kao model energetskog sustava. Osim toga, za makroekonomsko modeliranje i analizu stručno su mišljenje dali NTUA, Cambridge Econometrics i Ernst and Young.

Jednom od predloženih izmjena Direktive dodaje se zahtjev da Komisija provede opću reviziju Direktive do 28. veljače 2024. Postojeće smjernice o članku 7. i člancima od 9. do 11. ažurirat će se kako bi se uzele u obzir izmjene uvedene ovim Prijedlogom.

Unatoč tome što se ovim Prijedlogom mijenja postojeća Direktiva o energetskoj učinkovitosti i produljuje razdoblje važenja zahtjeva, ne očekuje se da će to imati dodatne velike proračunske ili administrativne posljedice za javna tijela u državama članicama s obzirom na to da ona već raspolažu strukturama i mjerama. U većini slučajeva troškove povezane s mjerama u okviru sustava obveze energetske učinkovitosti snose krajnji kupci, međutim, oni imaju koristi od manjih računa zbog smanjene potrošnje energije.

Uvodi se razlika između krajnjih kupaca i krajnjih potrošača kako bi se objasnila primjena pravila zasebnog mjerenja u zgradama s više stanova i višenamjenskim zgradama. Pravodobne i jasne povratne informacije o stvarnoj potrošnji energije mogu pomoći potrošačima da smanje račune za energiju, no povratne informacije najučinkovitije su ako se pružaju često. Uređaji za mjerenje potrošnje toplinske energije trebali bi se stoga moći očitati na daljinu kako bi se osiguralo da potrošači ekonomično i redovito dobivaju informacije o potrošnji, u najboljem slučaju svaki mjesec. Dodatna prednost daljinskog očitavanja jest da potrošači ne moraju biti kod kuće da bi osobama koje očitavaju brojila omogućili pristup svojim stanovima. Mijenja se i Prilog VII. radi usklađivanja s člancima od 9. do 11.

Nema nacionalnih obvezujućih ciljeva za države članice, no njihovi okvirni nacionalni doprinosi energetskoj učinkovitosti do 2030. priopćit će se u integriranim nacionalnim energetskim i klimatskim planovima država članica. Komisija će procijeniti okvirne nacionalne doprinose energetskoj učinkovitosti do 2030. i u zakonodavnom prijedlogu o upravljanju energetskom unijom utvrditi postupak kojim se treba osigurati da se doprinosima skupno ostvari cilj povećanja energetske učinkovitosti Unije do 2030. Komisija također procjenjuje napredak u ostvarivanju cilja za 2030. i predlaže dodatne mjere ako se čini da Unija neće ispuniti taj cilj do 2030. U tom kontekstu od ključne će važnosti biti Komisijina procjena ukupnog napretka provedbe integriranih nacionalnih energetskih i klimatskih planova. Zakonodavni prijedlog o upravljanju energetskom unijom obuhvaća i odredbu o redovitoj procjeni Komisije o tome kako države članice i Unija u cjelini napreduju u ostvarivanju ciljeva do 2030.

nakon prosljeđivanja nacrta zakonodavnog akta nacionalnim parlamentima,

uzimajući u obzir mišljenje Europskoga gospodarskog i socijalnog odbora,

uzimajući u obzir mišljenje Odbora regija,

djelujući u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom,

budući da:

(1)Smanjenje potražnje za energijom jedna je od pet dimenzija energetske strategije Unije koja je donesena 25. veljače 2015. Većom energetskom učinkovitošću ostvarit će se koristi za okoliš, smanjiti emisije stakleničkih plinova, poboljšati energetska sigurnost smanjenjem ovisnosti o uvozu energije u Uniju, sniziti troškovi energije u kućanstvima i poduzećima, pomoći ublažiti energetsko siromaštvo te potaknuti otvaranje radnih mjesta i višesektorska gospodarska aktivnost. To je u skladu s obvezama Unije preuzetima u okviru energetske unije i globalnog klimatskog programa koji su u prosincu 2015. Pariškim sporazumom uspostavile stranke Okvirne konvencije Ujedinjenih naroda o klimatskim promjenama.

(2)Direktivom 2012/27/EU Europskog parlamenta i Vijeća napreduje se u smjeru energetske unije, prema kojoj bi se energetska učinkovitost trebala smatrati zasebnim izvorom energije. Načelo „energetska učinkovitost na prvome mjestu” treba se uzeti u obzir pri određivanju novih pravila za opskrbu i ostala područja politike. Komisija bi trebala osigurati da energetska učinkovitost i upravljanje potrošnjom dobiju jednaku važnost kao i proizvodni kapaciteti. Energetska učinkovitost mora se uzeti u obzir pri svakom relevantnom planiranju energetskog sustava ili donošenju financijskih odluka. Uvijek kad je to troškovno učinkovitije od jednakovrijednih rješenja u pogledu ponude, moraju se provesti poboljšanja energetske učinkovitosti. Time bi se trebalo pridonijeti višestrukim koristima energetske učinkovitosti za europsko društvo, osobito za građane i poduzeća.

(3)Europsko vijeće na sastanku u listopadu 2014. utvrdilo je cilj povećanja energetske učinkovitosti od 27 % do 2030. koji bi trebalo preispitati do 2020. „vodeći računa o cilju Unije od 30 %”. U prosincu 2015. Europski parlament pozvao je Komisiju da procijeni i održivost cilja povećanja energetske učinkovitosti od 40 % za isto razdoblje. Stoga je primjereno preispitati i na odgovarajući način izmijeniti Direktivu kako bi se prilagodila kontekstu do 2030.

(4)Nema obvezujućih ciljeva na nacionalnoj razini za 2030. Potrebu da Unija ostvari svoje ciljeve povećanja energetske učinkovitosti na razini EU-a 2020. i 2030., izražene u potrošnji primarne i krajnjoj potrošnji energije, trebalo bi jasno istaknuti u obliku obvezujućeg cilja od 30 % . To objašnjenje na razini Unije ne bi trebalo ograničavati države članice jer one i dalje mogu određivati nacionalne doprinose na temelju potrošnje primarne ili krajnje potrošnje energije, uštede primarne ili krajnje energije ili energetskog intenziteta. Države članice trebale bi određivati nacionalne okvirne doprinose energetskoj učinkovitosti uzimajući u obzir da potrošnja Unije 2030. ne smije biti veća od 1 321 Mtoe primarne energije i 987 Mtoe krajnje energije. To znači da bi se u usporedbi s razinama iz 2005. potrošnja primarne energije u Uniji trebala smanjiti 23 %, a krajnja potrošnja energije 17 %. Napredak u postizanju cilja Unije do 2030. treba redovito procjenjivati, što je i predviđeno zakonodavnim prijedlogom o upravljanju energetskom unijom.

(5)Obvezu država članica da uspostavljaju dugoročne strategije za poticanje ulaganja u obnovu nacionalnog fonda zgrada i obavješćuju o njima Komisiju trebalo bi izbrisati iz Direktive 2012/27/EU i dodati Direktivi 2010/31/EU Europskog parlamenta i Vijeća jer se u nju bolje uklapa zbog dugoročnih planova za zgrade približno nulte energije i cilja dekarbonizacije u zgradama.

(6)U kontekstu klimatskog i energetskog okvira do 2030. obveze uštede energije trebale bi se produljiti nakon 2020. Produljivanjem razdoblja obveze nakon 2020. omogućila bi se veća stabilnost za ulagače te bi se time potaknuli dugoročna ulaganja i dugoročne mjere energetske učinkovitosti kao što je obnova zgrada.

(7)Države članice dužne su ispuniti kumulativnu obvezu uštede energije u krajnjoj potrošnji tijekom cijelog razdoblja obveze koja odgovara „novoj” uštedi od 1,5 % godišnje prodaje energije. Taj zahtjev mogao bi se ispuniti novim mjerama politike koje se donose tijekom novog razdoblja obveze od 1. siječnja 2021. do 31. prosinca 2030. ili novim pojedinačnim djelovanjima koja se temelje na mjerama politike donesenima tijekom ili prije prethodnog razdoblja, no koja se uvode tek u novom razdoblju i dovode do ušteda energije.

(8)Iako će se dugoročnim mjerama energetske učinkovitosti i dalje ostvarivati uštede energije nakon 2020., za ostvarivanje sljedećeg cilja Unije u pogledu povećanja energetske učinkovitosti do 2030. tim bi se mjerama trebale ostvariti nove uštede nakon 2020. S druge strane, uštede energije koje se ostvare nakon 31. prosinca 2020. ne smiju se uračunati u kumulativne uštede koje su propisane za razdoblje od 1. siječnja 2014. do 31. prosinca 2020.

(9)Nove uštede trebale bi se smatrati dopunom dotadašnjih mjera, tako da se uštede do kojih bi ionako došlo ne smiju iskazati. Kako bi se izračunao učinak novih mjera, smiju se uračunavati samo neto uštede koje se mjere kao promjena potrošnje energije koja se može izravno pripisati odgovarajućoj mjeri energetske učinkovitosti. Kako bi se izračunale neto uštede, države članice trebale bi utvrditi osnovni scenarij s pomoću kojeg bi se vidjelo kako bi se situacija razvila bez predmetne politike. Politička intervencija trebala bi se usporediti s tim utvrđenim scenarijem. Države članice trebale bi uzeti u obzir da će se u istom razdoblju možda provesti i druge političke intervencije kojima će se također utjecati na uštede energije pa se sve promjene od uvođenja političke intervencije koja se ocjenjuje neće moći pripisati isključivo toj mjeri. Djelovanja stanke obveznice, stranke sudionice ili ovlaštene stranke trebala bi zaista pridonijeti ostvarivanju iskazane uštede kako bi se ispunio zahtjev značajnosti.

(10)Uštede energije koje proizlaze iz provedbe zakonodavstva Unije ne smiju se iskazati osim ako se predmetnom mjerom premašuje minimum propisan predmetnim zakonodavstvom Unije, bilo da je riječ o postavljanju ambicioznijih zahtjeva energetske učinkovitosti na nacionalnoj razini ili većoj primjeni mjere. S obzirom na to da je obnova zgrada važan i dugoročan doprinos povećanju ušteda energije, potrebno je objasniti da se sve uštede energije koje proizlaze iz mjera obnove postojećih zgrada mogu iskazati ako se provode uz mjere koje bi se i inače provele da nema te mjere politike i ako država članica dokaže da je stranka obveznica, stranka sudionica ili ovlaštena stranka doista pridonijela ostvarivanju uštede koja se iskazuje za tu mjeru.

(11)U skladu sa strategijom energetske unije i načelima bolje regulative trebalo bi dati veću važnost propisima o praćenju i provjeri, među ostalim zahtjevom da se provjeri statistički reprezentativan uzorak mjera. Upućivanja na „statistički bitan udio i reprezentativan uzorak” trebala bi se tumačiti tako da se uzme dio statističke populacije (mjera za uštedu energije) na način da on vjerno odražava cjelokupnu populaciju (sve mjere za uštedu energije), čime se omogućuje donošenje primjerenih zaključaka u vezi s pouzdanošću svih mjera.

(12)Od poboljšanja energetske učinkovitosti zgrada osobito bi koristi trebali imati potrošači pogođeni energetskim siromaštvom. Države članice već mogu tražiti od stranaka obveznica da u mjere uštede energije uključe socijalne ciljeve u pogledu energetskog siromaštva, a tu bi mogućnost sada trebalo proširiti na alternativne mjere i pretvoriti u obvezu, no pritom se državama članicama ostavlja potpuna sloboda u pogledu opsega, područja primjene i sadržaja takvih mjera. U skladu s člankom 9. Ugovora politike energetske učinkovitosti Unije trebale bi biti uključive i osigurati potrošačima pogođenim energetskim siromaštvom pristup mjerama energetske učinkovitosti.

(13)Energijom koja se proizvede na ili u zgradama s pomoću tehnologija obnovljivih izvora energije smanjuje se potreba za fosilnom energijom. Smanjenje potrošnje energije i upotreba energije iz obnovljivih izvora u zgradarstvu važne su mjere za smanjenje energetske ovisnosti Unije i emisija stakleničkih plinova, posebno s obzirom na ambiciozne klimatske i energetske ciljeve zadane do 2030. kao i globalnu obvezu preuzetu na Konferenciji stranaka Okvirne konvencije Ujedinjenih naroda o promjeni klime (COP21) održanoj u prosincu 2015. u Parizu. Države članice trebale bi stoga određenu količinu obnovljive energije proizvedene na ili u zgradama za vlastite potrebe moći uzeti u obzir kad je riječ o ispunjenju zahtjeva uštede energije. U tu svrhu državama članicama trebalo bi dopustiti da se služe metodologijama izračuna utvrđenima u Direktivi 2010/31/EU.

(14)U okviru mjera utvrđenih u Komunikaciji Komisije „Ostvarivanje novih pogodnosti za potrošače energije”, u kontekstu energetske unije i strategije grijanja i hlađenja trebaju se ojačati minimalna prava potrošača na jasne i pravodobne informacije o potrošnji energije. Stoga bi trebalo izmijeniti članke od 9. do 11. i Prilog VII. Direktive 2012/27/EU kako bi se omogućile česte i točnije povratne informacije o potrošnji energije. Osim toga, trebalo bi objasniti da prava povezana s obračunom i informacijama o obračunu vrijede za grijanje, hlađenje ili potrošnju tople vode iz centralnog izvora čak i ako ne postoji izravni ugovorni odnos s dobavljačem energije. Za potrebe tih odredaba pojam „krajnji korisnik” trebao bi obuhvaćati krajnje kupce koji kupuju energiju za grijanje, hlađenje ili toplu vodu za vlastite potrebe kao i stanare pojedinačnih jedinica u zgradama s više stanova i višenamjenskim zgradama ako se te jedinice opskrbljuju iz centralnog izvora. Pojam „zasebno mjerenje” trebao bi se odnositi na mjerenje potrošnje u pojedinačnim jedinicama u tim zgradama. Do 1. siječnja 2020. nova postavljena brojila toplinske energije i razdjelnici topline trebali bi se moći očitavati na daljinu kako bi se troškovno učinkovito i često pružale informacije o potrošnji. Novi članak 9.a trebao bi se primjenjivati samo na grijanje, hlađenje i toplu vodu iz centralnog izvora.

(15)Određene odredbe članka 15. Direktive 2012/27/EU koje se odnose na pretvorbu, prijenos odnosno transport i distribuciju energije trebalo bi staviti izvan snage. Zbog revizije pravne stečevine u području energetike mogle bi se preoblikovati obveze država članica u skladu s različitim pravnim aktima u području energetike. To preoblikovanje ne bi trebalo utjecati na obvezu država članica u pogledu usklađenosti s bitnim zahtjevima Direktive 2012/27/EU koji se mogu u potpunosti ili djelomično uključiti u druge pravne akte.