Ako ne postoji usklađenost sa svim odredbama Direktive, to negativno utječe na djelotvornost prava koja su u njoj utvrđena. Komisija će poduzeti sve prikladne mjere kako bi to ispravila, što uključuje postupke zbog povrede u skladu s člankom 258. UFEU-a.

Posljedica je toga da nacionalni propisi često nisu dostatni za potpunu usklađenost s određenim glavnim odredbama Direktive. To se posebno događa kada je područje primjene nacionalnih mjera uže od onoga iz članka 2. Direktive. U procjeni su otkriveni i drugi nedostaci u više država članica, posebice u vezi s javnim upućivanjima na krivnju i pravom osobe da samu sebe ne izloži kaznenom progonu.

Države članice primjenjuju različite pristupe prenošenju Direktive. Neke države članice uvele su posebne mjere kojima se prava iz Direktive izričito prenose uz pravne ili praktične provedbene mjere. Druge su smatrale da su njihove postojeće mjere već uglavnom usklađene sa zahtjevima Direktive i nisu donijele posebne mjere za njezino prenošenje. Iako je nepostojanje propisa kojima se Direktiva izričito prenosi ponekad barem u određenoj mjeri prihvatljivo zahvaljujući praktičnim provedbenim mjerama i sudskoj praksi, to nije uvijek dovoljno.

U skladu s člankom 14. države članice morale su prenijeti Direktivu u nacionalno zakonodavstvo do 1. travnja 2018. Na taj datum 11 država članica (Bugarska, Cipar, Grčka, Hrvatska, Latvija, Luksemburg, Malta, Austrija, Rumunjska, Slovačka i Švedska) još nije obavijestilo Komisiju o svim potrebnim mjerama. Komisija je stoga u skladu s člankom 258. UFEU-a u svibnju 2018. pokrenula postupak zbog povrede protiv tih država članica zbog neobavješćivanja ili djelomičnog obavješćivanja o mjerama za prenošenje. Većina ih je u međuvremenu ispunila obveze, a postupak zbog povrede koji se protiv njih vodio obustavljen je. Međutim, nakon detaljnih provjera, četiri postupka zbog povrede i dalje su u tijeku jer neke odredbe Direktive još nisu prenesene. Osim toga, u veljači 2021. pokrenuta su tri nova postupka zbog povrede zbog djelomičnog obavješćivanja.

Iako se člankom 11. Direktive od država članica zahtijeva da do 1. travnja 2020. i svake treće godine nakon toga Komisiji dostave dostupne podatke o provedbi prava utvrđenih u Direktivi, dosad je samo Austrija ispunila tu obvezu. Nedostatak informacija iz država članica otežava sveobuhvatnu procjenu provedbe Direktive u praksi.

Osim toga, čini se da usklađenost s člankom 5. u nekim državama članicama predstavlja problem u praksi. U nekoliko njih, na primjer, lisice se upotrebljavaju neovisno o tome zašto je optuženik u istražnom zatvoru. Javnost i mediji mogu vidjeti optuženika u lisicama te ga je takvoga moguće fotografirati tijekom prijevoza do sudnice. U drugim državama članicama raširena je upotreba staklenih kaveza u sudnicama.

U skladu s člankom 4. stavkom 3. obveza utvrđena u članku 4. stavku 1. da se za osumnjičenike ili optuženike ne navodi da su krivi ne sprečava tijela javne vlasti da u javnosti šire informacije o kaznenom postupku ako je to izričito potrebno iz razloga povezanih s kaznenom istragom ili s javnim interesom. Nacionalno pravo nekih država članica nije u potpunosti usklađeno s time iz jednog ili više razloga navedenih u nastavku. Nacionalnim mjerama nisu obuhvaćena sva javna tijela ili sve vrste informacija, ne postoji uvjet „ako je to izričito potrebno” ili ne postoje jasni uvjeti kojima se ograničava širenje informacija. U nekim slučajevima pitanja u pogledu usklađenosti imaju manji učinak u praksi jer su relevantne i zakonski neobvezujuće smjernice, kao što su smjernice o odnosima s medijima povezane s kontaktiranjem s novinarima i davanjem informacija novinarima.

U poglavlju 2. Direktive opisano je načelo pretpostavke nedužnosti. Člankom 3. od država članica zahtijeva se da osiguraju da se osumnjičenici ili optuženici smatraju nedužnima dok im se ne dokaže krivnja u skladu sa zakonom. U jednoj je državi članici to načelo osigurano tuženicima i zadržanim osobama, ali ne i osumnjičenicima koji nisu zadržani.

Iako neke države članice nisu izričito prenijele članak 2., područje primjene nacionalnih mjera kojima se jamče prava iz Direktive ipak je uglavnom usklađeno s Direktivom. Međutim, u jednoj se državi članici provedbene mjere primjenjuju samo na osobe koje su zadržane ili optužene, a ne na de facto osumnjičenike, što znatno umanjuje usklađenost s Direktivom. U nekoliko država članica postoje pitanja u pogledu usklađenosti zbog vremenski ograničenijeg područja primjene nacionalnih mjera. Ta vremenska ograničenja područja primjene mogla bi utjecati i na osobno područje primjene jer utječu na način na koji se postupci pokreću ili na to od kojeg se trenutka osoba smatra osumnjičenikom.

U članku 2. određeno je područje primjene zahtjeva Direktive. Direktiva se primjenjuje na fizičke osobe koje su osumnjičenici ili optuženici u kaznenom postupku, i to u svim fazama kaznenog postupka, od trenutka kada je osoba osumnjičena ili optužena za počinjenje kaznenog djela ili navodnog kaznenog djela pa sve do trenutka kada odluka o konačnom utvrđivanju je li ta osoba počinila predmetno kazneno djelo postane konačna.

Člankom 6. stavkom 1. od država članica zahtijeva se da osiguraju da je teret dokaza u postupku utvrđivanja krivnje osumnjičenika ili optuženika na tužitelju. Time se ne dovodi u pitanje obveza suca ili nadležnog suda da traži inkriminirajuće i oslobađajuće dokaze ni pravo obrane da podnese dokaze u skladu s mjerodavnim nacionalnim pravom.

U uvodnoj izjavi 22. Direktive navedeno je da bi se prebacivanjem tereta dokaza s tužiteljstva na obranu prekršila pretpostavka nedužnosti. Time se ne dovodi u pitanje upotreba činjeničnih ili zakonskih pretpostavki o kaznenoj odgovornosti osumnjičenika ili optuženika. U državama članicama u kojima postoje takve pretpostavke, one su usklađene s uvjetima utvrđenima u uvodnoj izjavi 22., odnosno mogu se pobiti i poštuju prava na obranu, te su ograničene i razmjerne opravdanom cilju koji se želi postići. Čini se da se te pretpostavke primjenjuju u ograničenoj mjeri i u vezi s posebnim predmetima, kao što su prometni prekršaji, kleveta, prijevara u gospodarskom poslovanju i kaznena djela povezana s drogom. Zakonodavstvo dviju država članica nije u potpunosti usklađeno s člankom 6. stavkom 1. jer njihovo nacionalno pravo prebacuje teret dokaza s tužiteljstva bez jasnih ograničenja u određenim slučajevima. U jednoj od njih ulogu tužitelja preuzima sudac, koji preuzima teret dokaza.

Člankom 6. stavkom 2. od država članica zahtijeva se da osiguraju da svaka sumnja u krivnju ide u korist osumnjičenika ili optuženika, čak i kada sud ocjenjuje mogućnost puštanja predmetne osobe na slobodu. U nekim državama članicama to načelo nije izričito preneseno, no radi se o općem načelu priznatom u sudskoj praksi. Samo jedna država članica nije u potpunosti usklađena s člankom 6. stavkom 2. jer sudac može prema vlastitom nahođenju zaključiti da branitelj i klijent prihvaćaju mišljenje svjedoka ako tužiteljstvo ili branitelj odluče da ga neće unakrsno ispitivati, čime se ugrožava pretpostavka nedužnosti.

3.2.4.Pravo braniti se šutnjom i pravo osobe da samu sebe ne izloži kaznenom progonu – članak 7.

Člankom 7. stavkom 1. od država članica zahtijeva se da osiguraju da osumnjičenici i optuženici imaju pravo braniti se šutnjom u vezi s kaznenim djelom za čije su počinjenje osumnjičeni ili optuženi. Međutim, u nekoliko država članica način na koji je prenesen nije u potpunosti usklađen s Direktivom zbog ograničenijeg područja primjene nacionalnih mjera.

To pitanje utječe i na usklađenost s člankom 7. stavkom 2., kojim se od država članica zahtijeva da osiguraju da osumnjičenici i optuženici imaju pravo sami sebe ne izložiti kaznenom progonu. Osim toga, druge države članice nisu izričito prenijele članak 7. stavak 2. U jednoj od njih to je pravo ipak više puta priznato na vrhovnim sudovima, a u dvjema u okviru nacionalnog prava ili sudske prakse vrhovnih sudova ne postoji izričito osiguranje prava osobe da samu sebe ne izloži kaznenom progonu.

Druga pitanja u pogledu usklađenosti utvrđena u dvjema državama članicama smatraju se posebno važnima jer se čini da su u izravnom sukobu s pravom osobe da samu sebe ne izloži kaznenom progonu zbog mjera kojima bi se moglo sankcionirati ostvarenje tog prava ili prisiliti osumnjičenike ili optuženike da ukažu na okolnosti koje isključuju kaznenu odgovornost.

Sve su države članice prenijele članak 7. stavak 3., prema kojem ostvarivanje prava osobe da samu sebe ne izloži kaznenom progonu ne sprečava nadležna tijela da prikupljaju dokaze koji se zakonski mogu dobiti uporabom zakonitih mjera prisile.

Države članice nisu izričito prenijele članak 7. stavak 4., prema kojemu svojim pravosudnim tijelima mogu dopustiti da pri donošenju presude koju će izreći u obzir uzmu suradnju osumnjičenika i optuženika. Unatoč tome, nijedna država članica nije to zabranila i obično je u okviru općih pravila o kaznenom postupku pri izricanju kazne moguće uzeti u obzir ponašanje koje se može smatrati suradnjom.

U skladu s člankom 7. stavkom 5., ostvarivanje prava osumnjičenika i optuženika da se brane šutnjom i da sami sebe ne izlože kaznenom progonu ne smije se upotrijebiti protiv njih niti smatrati dokazom da su počinili predmetno kazneno djelo. U 14 država članica ne postoje nacionalni propisi kojima se izričito zabranjuje donošenje negativnih zaključaka. Međutim, smatra se da to ne utječe na usklađenost u nekim državama članicama jer se ona može postići općim propisima o prihvatljivosti dokaza ili jer sudska praksa dokazuje da se to pravilo neprekidno slijedi u praksi. Primjer toga je kada ustavni sudovi zabranu donošenja negativnih zaključaka smatraju sastavnim dijelom prava braniti se šutnjom i prava osobe da samu sebe ne izloži kaznenom progonu. U drugim državama članicama smatra se da jaz utječe i na usklađenost jer opći propisi nisu dostatni ili imaju preusko područje primjene. Jedna je država članica postigla samo djelomičnu usklađenost iako je prenijela članak 7. stavak 5. jer unatoč tome što sudovi paze na to da se ne donose negativni zaključci na temelju šutnje tuženika ili njegova odbijanja iznošenja dokaza koji bi ga izložili kaznenom progonu, ta zaštita ne obuhvaća de facto osumnjičenike.

3.3.Pravo sudjelovati na raspravi (poglavlje 3.)

Poglavlje 3. Direktive sastoji se od dvaju članaka: članka 8. o pravu sudjelovati na raspravi i članka 9. o pravu na obnovu postupka u slučaju kršenja članka 8.

3.3.1.Pravo sudjelovati na raspravi – članak 8.

Nacionalno pravo svih 25 država članica obuhvaćenih Direktivom usklađeno je s člankom 8. stavkom 1. kojim se od država članica zahtijeva da osiguraju da osumnjičenici i optuženici imaju pravo sudjelovati na raspravi u kaznenom postupku koji se vodi protiv njih.

Članak 8. stavak 2. državama članicama omogućuje da se rasprava koja može završiti donošenjem odluke o krivnji ili nedužnosti osumnjičenika ili optuženika vodi u njegovoj odsutnosti pod sljedećim uvjetima:

(a) osumnjičenik ili optuženik pravodobno je obaviješten o raspravi i o posljedicama neopravdanog nedolaska; ili

(b) osumnjičenika ili optuženika koji je obaviješten o raspravi zastupa opunomoćeni branitelj kojeg je osumnjičenik ili optuženik sam imenovao ili ga je imenovala država.

Kad je riječ o članku 8. stavku 2. točki (a), u uvodnoj izjavi 36. Direktive obrazloženo je da bi obavješćivanje osumnjičenika ili optuženika o raspravi trebalo podrazumijevati da mu je osobno uručen sudski poziv ili da je na neki drugi način primio službene informacije o dogovorenom mjestu i vremenu rasprave na način koji mu je omogućio da bude upoznat s održavanjem rasprave. Obavješćivanje o posljedicama nedolaska posebno bi se trebalo tumačiti kao obavješćivanje osumnjičenika ili optuženika da se odluka može donijeti ako se oni i ne pojave na raspravi.

Uvodna izjava 37. Direktive odnosi se na zahtjev da se osobu mora obavijestiti o suđenju i da ona mora dati punomoć branitelju kojeg je sama imenovala ili ga je imenovala država, kako je predviđeno člankom 8. stavkom 2. točkom (b).

Sud je obrazložio da u predmetima u kojima su ti uvjeti ispunjeni Direktiva nije protivna nacionalnom zakonodavstvu kojim se propisuje da se pravo sudjelovati na raspravi ne krši ako je optuženik jasno odlučio da neće sudjelovati na nekoj od rasprava održanih tijekom postupka koji se protiv njega vodi.