HR Službeni list Europske unije C 303/1

Mišljenje Europskog gospodarskog i socijalnog odbora o temi „Domaći ugljen u energetskoj tranziciji EU-a”

(samoinicijativno mišljenje)

(2016/C 303/01)

Glavni izvjestitelj: g. Dumitru FORNEA Suizvjestiteljica: gđa Renata EISENVORTOVA

Dana 19. veljače 2015., sukladno članku 29. stavku 2. Poslovnika, Europski gospodarski i socijalni odbor odlučio je sastaviti samoinicijativno mišljenje o temi

„Doprinos domaćih izvora ugljena i lignita energetskoj sigurnosti EU-a”

(samoinicijativno mišljenje).

Savjetodavno povjerenstvo za industrijske promjene (CCMI), zaduženo za pripremu rada Odbora o toj temi, Mišljenje je usvojilo 5. studenog 2015.

Na sastanku održanom 24. svibnja 2016. Predsjedništvo je odlučilo promijeniti naslov u

„Domaći ugljen u energetskoj tranziciji EU-a”.

Europski gospodarski i socijalni odbor Mišljenje je usvojio na 517. plenarnom zasjedanju održanom 25. i 26. svibnja 2016. (sjednica od 25. svibnja), sa 139 glasova za, 17 protiv i 54 suzdržanih.

1. Zaključci i preporuke

1.1 Tijekom energetske tranzicije prema gospodarstvu s niskom razinom emisija energetski sustav EU-a suočava se s razdobljem duboke tehnološke, gospodarske i društvene promjene koja će utjecati na mnoge energetske sektore, uključujući industriju ugljena, a samim time i rudarske regije EU-a.

1.2 U nekim državama članicama domaći ugljen i lignit i dalje su važni u opskrbi električnom energijom i grijanjem. Oni pridonose pouzdanoj opskrbi energijom po pristupačnim cijenama, gospodarskoj konkurentnosti te imaju stabilizirajuću ulogu u energetskom sustavu u tehničkom i gospodarskom smislu.

1.3 Međutim, trenutačno aktivne rudarske regije moraju se pripremiti na postupno ukidanje proizvodnje ugljena kako bi poštovale odluke energetske i klimatske politike EU-a koje se odnose na uporabu fosilnih goriva ili iz gospodarskih razloga.

1.4 Budućnost regija koje trenutačno ovise o uporabi ugljena i uvjeti života u njima moraju se ubuduće uključiti u dugoročno planiranje kojim se obuhvaćaju dva naraštaja, tj. razdoblje od 25 do 50 godina. Ne smije se dopustiti da postupno ukidanje uporabe ugljena za energetske potrebe u tim regijama uzrokuje njihovu stagnaciju. S obzirom na njihov gospodarski i društveni potencijal, te se regije moraju uključiti u provedbu energetske i klimatske politike EU-a. Održiv razvoj tih regija mora se postići jamčenjem političkog, civilnog i društvenog dijaloga kojim se mora osigurati da postoje planovi za tranziciju na nacionalnoj i industrijskoj razini te razini poduzeća.

1.5 Kako bi se očuvala energetska sigurnost, konkurentnost industrije, zaštita okoliša, pridržavanje obveza smanjenja emisija stakleničkih plinova i socijalna kohezija u rudarskim regijama, EGSO preporučuje izradu tranzicijskog plana za podršku zajednicama i regijama koje ovise o proizvodnji ugljena (u daljnjem tekstu „Plan”), koji bi se pozabavio pitanjima restrukturiranja industrije ugljena tijekom energetske tranzicije kako bi se regije s rudarskom industrijom mogle prilagoditi promjenama.

1.6 Plan bi mogla razviti savjetodavna skupina u suradnji s Europskom komisijom i Europskim parlamentom. Članovi te savjetodavne skupine trebali bi biti predstavnici regija s rudarskom industrijom, sindikata, nevladinih organizacija, istraživanja i razvoja te industrije ugljena.

1.7 Plan bi se trebao temeljiti na trima stupovima: i. politički, civilni i društveni dijalog; ii. ulaganja u gospodarstvo, društvo i okoliš; i iii. ulaganja u obrazovanje, osposobljavanje, istraživanje i razvoj, inovacije i kulturu.

1.8 Tim bi Planom trebalo potaknuti regije na promjenu, potaknuti inovativni razvoj, održati sposobnost privlačenja ulaganja i stvoriti prilike za zapošljavanje i pristojan život. U tom tranzicijskom postupku potrebno je u cijelosti iskoristiti znanje i iskustvo te potencijal rudarskih regija.

1.9 Regionalne vlasti, vlade država članica i institucije EU-a moraju se uključiti u energetsku tranziciju i s njom povezano restrukturiranje rudarskih regija.

1.10 Europski gospodarski i socijalni odbor te Odbor regija imaju iskustvo potrebno za uključivanje u ovaj postupak na europskoj i nacionalnoj razini. Oni također mogu ponuditi djelotvoran okvir za politički, društveni i civilni dijalog koji je potreban za savjetovanje sa stanovnicima rudarskih regija.

1.11 U pogledu energetske tranzicije jedno od glavnih pitanja za rudarske regije EU-a uspostava je odgovarajućeg institucijskog i političkog okvira koji bi potaknuo javna i privatna ulaganja koja će biti potrebna u nadolazećim godinama.

2. Energetska tranzicija EU-a

2.1 Tijekom posljednjeg desetljeća EU je doživio velike promjene u svojemu energetskom sustavu. EU je na putu prema gospodarstvu s niskom razinom emisije ugljika i postizanju ciljeva za emisije stakleničkih plinova, energetsku učinkovitost i obnovljive izvore energije u skladu s ciljevima „20-20-20”. Godine 2014. EU je odobrio klimatski i energetski okvir za 2030. godinu kojim je obuhvaćeno smanjenje emisija stakleničkih plinova od 40 %, udio potrošnje energije iz obnovljivih izvora od 27 % i ušteda energije od 27 %. Tim se srednjoročnim ciljevima želi pomoći EU-u da postigne svoj dugoročni cilj smanjenja stakleničkih plinova za 80 % do 95 % do 2050. godine.

2.2 Stoga se energetski sustav EU-a udaljava od razdoblja u kojemu su prevladavala fosilna goriva i proizvodnja energije u velikim središnjim elektranama prema razdoblju proizvodnje energije iz obnovljivih izvora energije i decentraliziranih elektrana, uz što bolje korištenje prilika dostupnih zahvaljujući povećanoj energetskoj učinkovitosti i boljem upravljanju potražnjom za energijom.

2.3 Energetska tranzicija i ambiciozna klimatska politika EU-a dobile su snažnu potporu u projektu energetske unije i snažno su se promicale nakon Sporazuma iz Pariza, kojim se šalje jasna poruka da emisije treba smanjiti onoliko koliko je potrebno da se prosječni rast temperature na svjetskoj razini zadrži ispod dogovorene granice od 2 oC do kraja stoljeća.

2.4 Kako bi se stabilizirala klima, potrebne su dalekosežne promjene u energetskim sustavima svih gospodarskih sektora (1).

2.5 Energetskom tranzicijom obuhvaćen je tehnološki, istraživački, društveni, kulturni, gospodarski i ekološki aspekt te je jasno da to podrazumijeva aktivniju ulogu za pojedince i zajednice. Taj postupak zahtijeva posebnu usredotočenost na istraživanje i razvoj s obzirom na to da predstavlja nove izazove za energetski sustav i industrijske sektore koji moraju reagirati na tu situaciju i prilagoditi joj se.

3. Ugljen i industrija ugljena u Europi

3.1 Industrija ugljena jedan je od sektora koji je snažno pogodila energetska tranzicija. Stotinama godina ugljen je bio u središtu industrijskog i društvenog razvoja u Europi i diljem svijeta. Sama Europska unija nastala je činom političke volje da udruži resurse proizvodnje ugljena i čelika u prvih šest osnivačkih država članica (2).

3.2 Zabrinutost koja trenutačno postoji u pogledu zaštite okoliša, klimatskih promjena i ljudskog zdravlja (3) dovela je do niza političkih i društvenih pristupa kojima se dovodi u pitanje potreba za daljnjom uporabom ugljena i ostalih fosilnih goriva za proizvodnju električne i toplinske energije.

3.3 S takvim novim političkim pristupom doima se da su ugljenu dani odbrojeni unatoč činjenici da se trenutačno više od jedne četvrtine električne energije u EU-u i dalje proizvodi u 280 elektrana na ugljen koje se nalaze u 22 zemlje. Samo šest zemalja ne proizvodi energiju iz ugljena: Cipar, Estonija, Latvija, Litva, Luksemburg i Malta (4).

3.4 Iako je ideja o ukidanju ugljena iz energetske mješavine naizgled prihvaćena u onim državama članicama u kojima se ne iskorištavaju domaći izvori ugljena, to nije slučaj u rudarskim regijama EU-a u kojima industrija ugljena izravno zapošljava 240 000 radnika. Uz radna mjesta u industriji rudarske opreme i druga radna mjesta u opskrbnom lancu te neizravno povezana radna mjesta, taj sektor ukupno osigurava gotovo milijun radnih mjesta, od kojih su mnoga u regijama s malo drugih prilika za zapošljavanje (5).

3.5 Antracit se vadi u šest država članica: Češkoj Republici, Njemačkoj, Poljskoj, Rumunjskoj, Španjolskoj i Ujedinjenoj Kraljevini. Deset država članica upotrebljava lignit kao konkurentno gorivo za proizvodnju energije: Bugarska, Češka Republika, Njemačka, Grčka, Mađarska, Poljska, Rumunjska, Slovačka, Slovenija i Španjolska.

3.6 U tim zemljama domaći ugljen i lignit imaju važnu ulogu za sigurnost opskrbe te tako pomažu u postizanju energetske sigurnosti EU-a i smanjenju velike ovisnosti o uvozu. Kako je utvrđeno u Europskoj strategiji za energetsku sigurnost (6), troškovi EU-a za vanjsku energiju iznose više od 1 milijarde EUR dnevno. Godine 2013. ukupni troškovi iznosili su otprilike 400 milijardi EUR, tj. više od petine ukupnog uvoza EU-a. Bilo je nužno uvesti 90 % sirove nafte, 66 % prirodnog plina, 42 % krutih goriva, 40 % nuklearnih goriva. U nekim državama članicama EU-a s proizvodnjom domaćeg ugljena velikih razmjera, primjerice u Njemačkoj i Češkoj Republici, otprilike 50 % električne energije proizvodi se u elektranama na ugljen. U Poljskoj taj udio premašuje 80 %.

3.7 Osim što se upotrebljava u proizvodnji električne energije, ugljen ima mnoge druge primjene. Upotrebljava se u proizvodnji cementa, a može se pretvoriti i u tekuća goriva. Ugljen se u znatnoj mjeri upotrebljava u rafinerijama čelika, proizvodnji papira, kemijskoj i farmaceutskoj industriji te sektoru prerade hrane.

3.8 Ugljen je također ključan sastojak u proizvodnji proizvoda posebne namjene kao što su aktivni ugljen koji se upotrebljava u filtrima ili ugljeno vlakno koje se upotrebljava u svemirskoj i vojnoj industriji, građevinarstvu itd. Dostupni su industrijski postupci za proizvodnju sintetičkih goriva ili temeljnih kemikalija potrebnih za industriju, kao što je metanol. Od metanola se može proizvoditi cijeli niz petrokemijskih proizvoda koji se sada proizvode od ostalih fosilnih goriva.

3.9 Kako bi se postigao cilj otporne energetske unije s naprednom politikom o klimatskim promjenama, energetski sektori EU-a moraju ozbiljno i intenzivno raditi na potrebnoj energetskoj tranziciji. Industrija ugljena mora se usredotočiti na učinkovitiju i čišću uporabu ugljena te razviti alternativne načine njegove uporabe. Stoga bi EU trebao dodijeliti potrebna sredstva istraživanju i razvoju u kemiji ugljena.

4. Mjere za učinkovitiju uporabu ugljena koja je manje štetna

4.1 Čak i ako se očekuje da će u jednom trenutku u budućnosti doći do ukidanja ugljena u EU-u, u nekim zemljama i rudarskim regijama ugljen će se i dalje upotrebljavati tijekom sljedećih desetljeća. Prema Ugovoru iz Lisabona, države članice imaju pravo iskorištavati svoje energetske izvore i odrediti svoju mješavinu energetskih izvora, imajući u vidu da ne bi trebalo biti nikakvih subvencija za proizvodnju energije i poštujući sve obveze u pogledu klimatskih promjena. Međutim, industrija ugljena mora odgovoriti na energetsku tranziciju koja je u tijeku, na kretanje prema gospodarstvu s niskom razinom emisije ugljika, a posebno na cilj dekarbonizacije, upotrebljavajući sve raspoložive mjere i tehnike za učinkovitiju uporabu ugljena koja uzrokuje manje štete. U tom pogledu treba spomenuti nekoliko korisnih i iskušanih instrumenata: povećanje učinkovitosti, fleksibilnost i kogeneraciju.

4.2 Budući da se u proizvodnji električne energije upotrebljava najveća količina ugljena, veća učinkovitost važan je instrument za uporabu ugljena kojom se manje zagađuje okoliš. Iz svake tone ugljena velikom se učinkovitošću može proizvesti više električne energije, a emisije CO2 mogu se smanjiti za 30 % ili više. Dobri primjeri elektrana na ugljen s velikom učinkovitošću mogu se naći u Njemačkoj, u elektranama koje rade s tehnologijom optimiziranih sustava. Te elektrane na ugljen također su vrlo fleksibilne te mogu brzo povećati ili smanjiti svoju proizvodnju, čime podupiru nestalne obnovljive izvore energije.

4.3 Kogeneracija (istodobna proizvodnja toplinske i električne energije ili CHP) djelotvoran je i učinkovit način proizvodnje energije koji nudi znatnu korist u pogledu energije i u pogledu okoliša. Klasične elektrane emitiraju otpadnu toplinu u okoliš. Kogeneracijski pogoni hvataju tu toplinu i iskorištavaju je te tako učinkovitije upotrebljavaju gorivo. EU trenutačno proizvodi 11,7 % svoje električne energije s pomoću kogeneracije (7).

4.4 U srednjoročnom razdoblju postoji nada da vezanje i skladištenje CO 2 može imati ulogu u dekarboniziranom gospodarstvu. Postojeći postupci moraju se poboljšati u odgovarajućoj mjeri, infrastruktura i skladištenje moraju se optimizirati, a konkurentnost električne energije iz elektrana na ugljen s vezanjem i skladištenjem CO2 mora biti jasna prije nego što se poduzme nešto čime se zahtijeva vezanje i skladištenje CO2. Potrebno je provesti analizu troškova i koristi te procjenu učinka na okoliš.

4.5 Kada se razmatra učinkovita uporaba ugljena koja manje zagađuje okoliš, potrebno je spomenuti i alternativne načine uporabe ugljena, primjerice ukapljivanje ugljena. Ugljen se može pretvoriti u tekuća goriva: benzin, dizel i mlazno gorivo ili petrokemikalije. Tehnologije za to se razvijaju, ali je potrebno uzeti u obzir investicijske i operativne troškove.

5. Europske rudarske regije i njihova budućnost

5.1 Stanje u europskim rudarskim regijama

5.1.1 Rudarske regije tradicionalna su industrijska područja u kojima se industrijalizacija povezivala s iskorištavanjem lokalnih mineralnih resursa. Stoga su se te regije tijekom povijesti povezivale s tradicionalnim gospodarskim sektorima, a važnu je ulogu imala teška metalurška industrija, kemijska industrija i energetski sektor. Ti sektori i poduzeća koja djeluju u njima bili su u posljednjih nekoliko godina izloženi brzim promjenama u vanjskom okruženju (tržišni uvjeti, konkurencija, klijenti, tehnologija) i temeljnim unutarnjim promjenama (promjene vlasništva, ciljevi vlasnika i snaga kapitala).

5.1.2 Osim većih promjena, neke tradicionalne industrije doživjele su i stagnaciju, povlačenje iz regije ili su postupno sasvim nestale. U nekim regijama europski se ugljen nije mogao natjecati s uvezenim ugljenom ili nekim drugih fosilnim izvorima energije, što je prouzročilo znatno smanjenje rudarskih djelatnosti. Ovo je samo jedan od primjera za to: prije 100 godina u Ujedinjenoj Kraljevini svake se godine proizvodilo otprilike 300 milijuna tona ugljena te je bilo zaposleno više od milijun rudara. Deindustrijalizacija je uzrokovala gubitak radnih mjesta, no poduzeća za vađenje ugljena i dalje su među najvećim poslodavcima u mnogim regijama. Stoga se postupnim ili potpunim prekidom poslovanja poduzeća za ugljen ozbiljno utječe na relevantne regije. Takva je situacija imala znatan utjecaj na mala i srednja poduzeća povezana s rudarskim poduzećima.

5.1.3 U mnogim zemljama regije ugljena imaju stopu nezaposlenosti višu od nacionalnog prosjeka i problem dugoročne nezaposlenosti. Stoga će otpuštenim rudarima biti teško pronaći nove mogućnosti zapošljavanja. To znači da rastu siromaštvo, stagnacija i pogoršanje životnog standarda te broj društveno isključenih područja i ljudi.

5.1.4 Ključni problem uzrokovan rastućom stopom nezaposlenosti jest neuravnoteženost ponude i potražnje na tržištu rada. Drugim riječima, unatoč visokoj razini nezaposlenosti potražnja za radnicima vrlo je jasna, ali riječ je o potražnji za osobama s vještinama koje zadovoljavaju zahtjeve tržišta rada. Obrazovni profil bivših rudara, koji uglavnom posjeduju manualne vještine, nije u cijelosti usklađen s potrebama tržišta rada u pogledu stručnog aspekta (kvalifikacije) i osobnog aspekta (motivacija). Kada se otpusti velik broj rudara zbog zatvaranja rudnika, jako velik broj radnih mjesta nestaje doslovno preko noći, što može prouzročiti snažne šokove na lokalnoj razini.

5.1.5 Radnici koji vade ugljen također pokazuju bitno slabiji poduzetnički duh te nisu skloni upustiti se u nove poslovne djelatnosti. Nedostatak entuzijazma za samostalan rad uzrokovan je dugotrajnim utjecajem koji su nad njima imala velika i moćna rudarska poduzeća koja su među svojim osobljem promicala kulturu zaposlenika, uključujući nespremnost na riskiranje. Međutim, taj se trend može razmotriti i općenitije. Čak bi se i studenti voljeli negdje zaposliti nakon što diplomiraju.

5.1.6 Situacija se često pogoršava zbog manjka obećavajućih mogućnosti za posao i karijeru, nepovoljnijih uvjeta za pokretanje samostalne djelatnosti, niskih indeksa kvalitete života i neprihvatljivih inovacijskih rezultata s kojima je povezana slabija uloga znanosti, istraživanja i razvoja. Javni kapaciteti za istraživanje i razvoj nisu svugdje dovoljno razvijeni, a prijenos znanja i primjene u poslovnom sektoru ne funkcionira jako dobro. Zbog toga je također gospodarska transformacija zahtjevnija i teža, a nije ni uspješna u svim slučajevima.

5.2 Problemi restrukturiranja u rudarskim regijama

5.2.1 U državama EU-a koje proizvode ugljen restrukturiranje se često provodilo kao odgovor na krize, bez odgovarajućih političkih obveza. To je dovelo do dramatičnih posljedica za kvalitetu života ljudi u rudarskim zajednicama. Svako smanjenje proizvodnje ugljena potencijalno može dovesti do povećanja nezaposlenosti, posebice u rudarskim regijama koje prolaze kroz dugoročno strukturno propadanje. Mnogi bivši rudari i radnici iz sektora povezanih s rudarstvom suočavaju se s dugoročnom i često trajnom nezaposlenošću, što dodatno pridonosi njihovu osiromašenju.

5.2.2 Nažalost, uz pokoju iznimku, mjerodavne europske i nacionalne vlasti dosad su slijedile politiku zanemarivanja problema u pogledu očekivanih učinaka klimatskih politika na rudarsku industriju, izbjegavajući uključivanje u odgovarajući građanski i društveni dijalog s radnicima i građanima u rudarskim zajednicama. Sjećanje na prethodne provedbe restrukturiranja koje su se provodile na temelju populističkih političkih obećanja koja se naposljetku nisu ostvarila u konkretnim mjerama za gospodarski preustroj tih zajednica čak se i sada očituje u povećanom nepovjerenju radnika u sposobnost vlasti da učinkovito riješe postupke industrijskog restrukturiranja.

5.2.3 Istodobno se na europskoj i nacionalnoj razini može zamijetiti nedovoljna razina suosjećanja i nedostatak stvarnog razumijevanja problema s kojima se suočavaju rudarske regije. Postoji tendencija pretjerane politizacije rasprave o budućnosti rudarstva u kontekstu klimatskih politika, posebno u rudarskim regijama u kojima vađenje ugljena ne zahtijeva državnu potporu, ali i u rudarskim regijama u kojima industrija ugljena već prolazi težak postupak restrukturiranja, dok političari izbjegavaju tu temu jer mjere prijelaza na novi regionalni profil ne osiguravaju neposrednu izbornu korist, nisu popularne, a rezultate će pokazati tek za nekoliko desetljeća.

5.2.4 Budući da postoji jasna veza između ukidanja ugljena i politike u pogledu klimatskih promjena, dio europske politike koja se bavi provedbom klimatskih ciljeva mora se usredotočiti na pomoć regijama koje su pogođene posljedicama strukturnih promjena, tj. rudarskim regijama.

5.2.5 Često se javljaju situacije u kojima lokalne vlasti nemaju potreban financijski i administrativni kapacitet kako bi na sebe preuzele financijsku odgovornost za projekte i upravljale njima u skladu s posebnim zahtjevima Europske komisije i nacionalnih vlasti, zbog čega se europskim fondovima postižu poprilično ograničeni rezultati u pogledu mogućnosti za ljude u rudarskim zajednicama i njihove kvalitete života.

5.3 Uvjeti, prilike i mjere za restrukturiranje rudarskih regija

5.3.1 „Pravedan prijelaz” (8) za rudarske zajednice može se zajamčiti ako nacionalne i europske vlasti mogu sastaviti pravovremen, usmjeren plan mjera za: jamčenje pristojnih plaća i sigurnosti radnih mjesta za uključene radnike; omogućavanje osposobljavanja, razvoja vještina i preraspodjele s pristojnim alternativama poslova; poštovanje ljudskih prava i jamčenje mjera socijalne zaštite, uključujući mirovine, kako bi se ljudima koji prolaze kroz tranziciju pružila podrška; i osiguravanje ulaganja u obnovu zajednice, uključujući zatvaranje rudnika i sanaciju rudarskih lokacija, ili izgradnju i usluge povezane s energetskom tranzicijom.

5.3.2 Stoga je tim regijama potrebna hitna financijska i znanstvena pomoć, ne samo kako bi se razvile prema novom gospodarskom i društvenom modelu nego i kako bi, u razumnom vremenskom okviru, mogle savladati višestruke opasnosti za ljudsko zdravlje i okoliš povezane sa sadašnjom i prošlom rudarskom djelatnošću. U tom pogledu tijela država članica za geološka istraživanja i vlasti odgovorne za zatvaranje i obnovu rudnika moraju surađivati kako bi prikupili i pohranili podatke o mineralima i rudnicima te utvrdili glavne opasnosti povezane s nekadašnjom rudarskom djelatnošću te zatvaranjem ili očuvanjem rudnika.

5.3.3 Budućnost regija koje trenutačno ovise o uporabi ugljena i uvjeti života u njima moraju se ubuduće uključiti u dugoročno planiranje kojim se obuhvaćaju dva naraštaja, tj. razdoblje od 25 do 50 godina. Ne smije se dopustiti da postupno ukidanje uporabe ugljena za energetske potrebe u tim regijama uzrokuje njihovu stagnaciju. S obzirom na njihov gospodarski i društveni potencijal, te se regije moraju uključiti u provedbu energetske i klimatske politike EU-a. Održivi razvoj tih regija mora se postići jamčenjem političkog, civilnog i društvenog dijaloga kojim se mora osigurati postojanje planova za tranziciju na nacionalnoj i industrijskoj razini te razini poduzeća.

5.3.4 Također je potrebno zaustaviti pad zanimanja novih stranih i domaćih ulagača. Osim neodgovarajućih vještina radne snage, zanimanje umanjuje i nedostatak odgovarajućih i dobro pripremljenih područja za poslovne objekte i velikih strateških industrijskih zona.

5.3.5 Prema tome, situacija za bivše radnike iz rudarskih regija nije jednostavna. Upućeni predstavnici regija ugljena trebali bi se obratiti svojim nacionalnim vladama te se zajedno s njima na vrijeme pripremiti za restrukturiranje i razvoj tih regija prije nego što ukinu ili počnu postupno ukidati rudarstvo.

5.3.6 Regionalne vlasti, vlade država članica i institucije EU-a moraju se uključiti u energetsku tranziciju i s njom povezano restrukturiranje rudarskih regija.

5.3.7 Unatoč svemu, rudarske regije imaju znatan potencijal za restrukturiranje i razvoj. Potrebno je pripremiti paket razvojnih mjera, uključujući promicanje istraživanja i razvoja u inovativnom okruženju i poticanje tradicionalnih sektora koji su preživjeli u regijama ugljena te novih sektora koji se šire.

5.3.8 Postojeća energetska infrastruktura i kvalificirani ljudski resursi u rudarskim regijama moraju se u cijelosti iskoristiti, a u tom pogledu među mjerama koje se podržavaju treba biti i poticanje javnih i privatnih ulaganja. Postojeća poduzeća i ostali akteri na tržištu moraju intenzivno ulagati u nove proizvodne pogone, uključujući objekte za proizvodnju energije iz obnovljivih izvora.

5.3.9 Studijama izvedivosti moglo bi se pokazati kako neke rudarske regije ne samo da imaju velik potencijal za energiju vjetra, solarnu ili geotermalnu energiju nego i lakše zadovoljavaju druge uvjete potrebne za ulaganje u tehnologije zelene energije i njihovu primjenu: jednostavan pristup zemljištu za nove proizvodne pogone, kvalificirani ljudski resursi ili spremnost na prekvalifikaciju, tijela lokalne vlasti upoznata s izazovima energetskog sektora i lokalne zajednice naviknute na industrijske projekte.

5.3.10 Postojeća rudarska poduzeća posjeduju ili imaju u koncesiji velike zemljišne površine i/ili stotine kilometara podzemnih prostora koji se mogu upotrijebiti u energetskoj tranziciji. Osim toga, većina rudarskih jedinica dobro je povezana s regionalnim ili nacionalnim mrežama za prijenos energije.

5.3.11 Radi poticanja daljnjih ulaganja iz privatnog sektora, koji ima ključnu ulogu, u europskim strukturnim i investicijskim fondovima (ESIF) odvojeno je najmanje 27 milijardi EUR za ulaganja u gospodarstvo s niskom razinom emisije ugljika, uključujući energetsku učinkovitost. Najmanje 12 %, 15 % ili 20 % nacionalnih sredstava dodijeljenih iz Europskog fonda za regionalni razvoj (EFRR) mora biti uloženo u potporu pri prelasku na gospodarstvo s niskom razinom emisije ugljika u svim sektorima u slabije razvijenim, tranzicijskim i razvijenijim regijama EU-a. Ako se za takva ulaganja primjenjuje Kohezijski fond, udio se povećava na 15 % za slabije razvijene regije (9).

5.3.12 Europski fondovi mogu djelomično pomoći rudarskim zajednicama u naporima koje ulažu u gospodarsku diversifikaciju i energetsku tranziciju, ali većina sredstava koja se ulažu u gospodarski razvoj mora doći iz javnih fondova dotičnih država članica ili privlačenjem novih privatnih ulaganja.

5.3.13 Navedeni aspekti moraju se uzeti u obzir pri oblikovanju mjera za podršku rudarskim regijama u ovom neizbježnom postupku energetske tranzicije i gospodarske diversifikacije, a socijalni partneri, civilno društvo i stanovnici tih regija općenito moraju se uključiti u utvrđivanje novih načina razvoja svojih zajednica.

5.3.14 „Tranzicijski plan za podršku zajednicama i regijama koje ovise o proizvodnji ugljena” trebao bi potaknuti regije na tranziciju, poticati inovativan razvoj, održavati privlačnost za ulagače i stvoriti prilike za zapošljavanje i pristojan život.

5.3.15 Plan bi mogla razviti savjetodavna skupina u suradnji s Europskom komisijom i Europskim parlamentom. Članovi te savjetodavne skupine trebali bi biti predstavnici rudarskih regija, sindikata, nevladinih organizacija, područja za istraživanje i razvoj te industrije ugljena.

5.3.16 Plan podrške zajednicama i regijama koje ovise o proizvodnji ugljena treba se temeljiti na trima stupovima: — politički, civilni i društveni dijalog, — ulaganja u gospodarstvo, društvo i okoliš, — ulaganja u obrazovanje, osposobljavanje, istraživanje i razvoj, inovacije i kulturu.

5.4 Očekivani razvoj u rudarskim regijama

5.4.1 Budućnost europskih rudarskih regija razvijat će se u dva smjera. U nekim rudarskim regijama može se očekivati brzo, ili čak prenagljeno ukidanje proizvodnje ugljena, dok se u drugima proizvodnja može nastaviti još nekoliko desetljeća.

5.4.2 U prvom slučaju ukidanje može biti posljedica gospodarske i tržišne situacije, koja je složena, osobito u europskoj industriji antracita koja mora konkurirati vrlo niskim cijenama uvoza ugljena. To veoma otežava situaciju, čak i za one rudnike koji su donedavno bili unosni. U nekim regijama vlada ili poduzeća mogu odlučiti zatvoriti rudnike u skladu s Ugovorom iz Lisabona i pravom država članica EU-a da same odlučuju o svojoj energetskoj mješavini.

5.4.3 U tim bi regijama bilo korisno brzo uspostaviti socijalni program na temelju primjera najbolje prakse iz različitih zemalja EU-a koje proizvode ugljen i imaju iskustva s ukidanjem vađenja ugljena ili se pripremaju za takvo ukidanje. U tom kontekstu može biti korisno iskustvo koje ima Njemačka: u Njemačkoj će vađenje antracita završiti 2018. godine, kako je i planirano. Vrijedno iskustvo imaju i mnoge druge bivše rudarske regije, kao što su Ujedinjena Kraljevina, Francuska, Nizozemska i Belgija.

5.4.4 U regijama u kojima se očekuje da će se proizvodnja ugljena dugoročno nastaviti, važno je usredotočiti se ponajprije na učinkovitu uporabu ugljena koja je manje štetna. U slučaju uporabe ugljena za proizvodnju električne energije i dalje će biti prioritet smanjenje emisija. EU ima instrumente za to: revidirani sustav trgovanja emisijama koji zahtijeva nultu stopu emisija ugljičnog dioksida do 2058. godine, Direktiva o industrijskim emisijama i novi referentni dokument BAT za velike uređaje za loženje koji će se uskoro dovršiti.

5.4.5 U strategiji za regije ugljena s dugoročnijom budućnošću, istraživanje i razvoj imat će vrlo važnu ulogu: daljnje povećanje učinkovitosti elektrana dovest će do većeg smanjenja emisija i manje potrošnje goriva. Povećana fleksibilnost elektrana može pomoći podržati nestalne izvore energije. Osim tehnologije čistog ugljena ili uporabe i skladištenja CO2, potrebno je uzeti u obzir alternativne načine uporabe ugljena.

5.4.6 Međutim, čak i u regijama s dugoročnijim izgledima za rudarstvo potrebno je dati prioritet pripremanju za ukidanje rudnika ugljena i restrukturiranje rudarskih regija.

Bruxelles, 25. svibnja 2016. Predsjednik Europskog gospodarskog i socijalnog odbora Georges DASSIS

(1) Godine 2015. zemlje skupine G7 složile su se da je tijekom ovoga stoljeća potrebno postići potpunu dekarbonizaciju svjetskoga gospodarstva, a prema tome i „transformaciju energetskih sektora do 2050. godine”.

(2) Ugovor kojim se osniva Europska zajednica za ugljen i čelik potpisan je u Parizu 1951. godine te su se njime Francuska, Njemačka, Italija i zemlje Beneluksa udružile u Zajednicu u cilju organiziranja slobodnog kretanja ugljena i čelika te slobodnog pristupa izvorima proizvodnje. Taj je ugovor sam početak institucija kakve danas postoje.

(3) http://www.env-health.org/resources/press-releases/article/eur8-5-billion-in-health-costs

(4) Izvješće Greenpeacea End of an Era: Why every European country needs a coal phase-out plan („Kraj epohe. Zašto svaka europska zemlja treba plan za ukidanje ugljena”).

(5) EURACOAL (2013.) Coal industry across Europe („Industrija ugljena diljem Europe”), str. 20.

(6) COM(2014) 330 final, 28.5.2014.

(7) Podaci Eurostata iz 2013. godine, objavljeni 2015. godine.

(8) ITUC, Frontlines Briefing, listopad 2015., Climate justice: Paris and Beyond („Klimatska pravda: nakon Pariškog sporazuma”).

(9) Europska strategija energetske sigurnosti, COM(2014) 330 final, 28.5.2014., poglavlje 3., str. 7.