IZVJEŠĆE KOMISIJE EUROPSKOM PARLAMENTU I VIJEĆU o opravdanosti uvođenja neobavezne oznake kvalitete „proizvod otočne poljoprivrede” /* COM/2013/0888 final - 2013/ () */





SADRŽAJ 1........... Uvod............................................................................................................................. 3 2........... Stanje u vezi s otočnom poljoprivredom....................................................................... 3 2.1........ Socioekonomski značaj otočne poljoprivrede................................................. 5 2.2........ Otočna poljoprivredna proizvodnja................................................................ 6 3........... Postojeći sustavi označivanja u državama članicama.................................................... 7 4........... Opravdanost uvođenja neobavezne oznake kvalitete................................................... 9 4.1........ „Vodoravna” svojstva proizvoda ili poljoprivrednih praksi............................ 9 4.2........ Dodavanje vrijednosti................................................................................... 10 4.3........ Europski značaj............................................................................................. 10 5........... Zaključak.................................................................................................................... 10 IZVJEŠĆE KOMISIJE EUROPSKOM PARLAMENTU I VIJEĆU o opravdanosti uvođenja neobavezne oznake kvalitete „proizvod otočne poljoprivrede” 1. Uvod Člankom 32. Uredbe (EU) br. 1151/2012 o sustavima kvalitete za poljoprivredne i prehrambene proizvode [1] zahtijeva se od Komisije da najkasnije do 4. siječnja 2014. podnese izvješće Europskom parlamentu i Vijeću, ako je potrebno, popraćeno odgovarajućim zakonodavnim prijedlozima, o opravdanosti uvođenja nove oznake „proizvod otočne poljoprivrede”. Člankom 32. utvrđuje se da se taj izraz može koristiti samo za proizvode: · namijenjene za prehranu ljudi i navedene u Prilogu I. Ugovoru i · čije sirovine dolaze s otoka te · u slučaju prerađenih proizvoda, prerada se mora odvijati na otocima kada to značajno utječe na određena svojstva konačnog proizvoda. Komisija je poduzela niz koraka u svrhu stjecanja boljeg razumijevanja otočne poljoprivrede diljem Unije, savjetujući se s državama članicama i dionicima[2] i održavajući rasprave u odgovarajućim forumima[3]. U lipnju 2013. organizirala je dvodnevnu radionicu pod nazivom „Proizvodi otočne poljoprivrede i prehrambene industrije”[4]. Ove aktivnosti te znanstveno i političko izvješće[5] koje je nakon radionice sastavio Zajednički istraživački centar (JRC) pokazale su se ključnima u izradi ovog izvješća. U ovom se izvješću razmatraju socioekonomske i druge posebnosti otočne poljoprivrede, analiziraju se postojeći sustavi označivanja i preispituju prednosti uvođenja neobavezne oznake kvalitete za „proizvod otočne poljoprivrede”. 2. Stanje u vezi s otočnom poljoprivredom Za potrebe ovog izvješća: – neobavezna oznaka kvalitete „proizvod otočne poljoprivrede” generički/vodoravni je izraz koji se pojavljuje na oznaci proizvoda bez upućivanja na naziv određenog otoka i figurativni sadržaj poput logotipa. Oznaka se može koristiti samo za opisivanje proizvoda: (1) namijenjenih prehrani; (2) navedenih u Prilogu I. Ugovoru; te (3) čije sirovine dolaze s otoka. Za prerađene proizvode, prerada se mora odvijati na otocima kada to značajno utječe na određena svojstva konačnog proizvoda[6]. – „otočna poljoprivreda” znači proizvodnja poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda na otocima, – „otočni proizvod” znači poljoprivredni ili prehrambeni proizvod proizveden na otoku. Za razliku od nekih drugih zemljopisnih pojmova, definiranje pojma „otoka” čini se jednostavnim: to je komad zemlje okružen vodom. Međutim, često se u posebne svrhe koriste još preciznije definicije, uzimajući u obzir dodatne kriterije poput: · veličine (u smislu površine ili broja stanovnika), · postojanja čvrstih veza ili udaljenosti od kopna, ili · postojanja regionalnog upravnog tijela. U statističke svrhe, Eurostat je odredio sljedeće kriterije za definiciju otoka: i. najmanja površina od 1 km2; ii. najmanja udaljenost od 1 km između otoka i kopna; iii broj stanovnika veći od 50; iv. nepostojanje čvrste veze s kopnom (poput mosta, tunela, nasipa) te v. da nije otok na kojem je smješten glavni grad jedne od država članica EU-a. Primjena takvih kriterija u kontekstu označivanja poljoprivrednih proizvoda prouzrokovala bi određene poteškoće. Primjerice, otoci koji imaju čvrstu vezu s kopnom, ali nisu s njim u potpunosti integrirani u ekonomskom smislu bili bi isključeni kao i mnogi otoci koji imaju mali broj stanovnika. Arhipelag s više od 50 stanovnika, ali se sastoji od nekoliko otoka koji svaki zasebno imaju manji broj stanovnika (ovo se odnosi na mnoge finske i švedske otoke) bio bi isključen iako se suočava sa sličnim poteškoćama. Za Strukturne i kohezijske fondove[7], otoci su „otočne države članice prihvatljive za Kohezijski fond i drugi otoci osim onih na kojima je smješten glavni grad države članice ili koji imaju čvrstu vezu s kopnom”. Za razliku od definicije Eurostata, ova definicija uključuje sve male i priobalne otoke i dvije otočne države članice (Maltu i Cipar), ali ne i Irsku i Ujedinjenu Kraljevinu, kao ni mnoge male otoke koji imaju čvrstu vezu s kopnom. S obzirom na postojanje različitih definicija, teško je reći koliko otoka ustvari postoji u EU-u. Procjene se kreću od oko 300, ako se primijene najrestriktivnije definicije (nepostojanje čvrste veze, najmanja veličina itd.), do preko 300 000 (uglavnom u Finskoj i Švedskoj), ako se primijene isključivo geomorfološki kriteriji [8]. Iako su ovi otoci vrlo različiti u geomorfološkom, prirodnom, demografskom, kulturnom i administrativnom smislu, ipak je moguće utvrditi određene općenite zajedničke značajke: · mnogi otoci imaju planinski teren, · njihova klima je često po prirodi morska, · njihova lokacija podrazumijeva „perifernost” i slabu pristupačnost, · njihova prirodna bogatstva jedinstvena su i krhka, · njihova demografija najčešće je dinamična (izuzev malih otoka koji su uglavnom pogođeni depopulacijom); · odlikuje ih snažan kulturni identitet te · u mnogim slučajevima, imaju autonomnu upravu. Način definiranja pojma „otoka” ovisi o svrsi za koju je ta definicija potrebna. Po pitanju označivanja proizvoda otočne poljoprivrede moramo precizno utvrditi sadržaj koji će se oznakom prenositi kako bi mogli odlučiti koju definiciju primijeniti. 2.1. Socioekonomski značaj otočne poljoprivrede Poljoprivreda i prehrambena industrija značajni su sektori u otočnim gospodarstvima EU-a. Poljoprivreda, šumarstvo i ribarstvo čine 2,7 % njihove bruto dodane vrijednosti (BDV), u usporedbi s 1,6 % ukupnog BDV-a 27 država članica EU-a. Njihova prehrambena industrija isto tako ima veći značaj od prehrambene industrije na kopnu te predstavlja 19 % radnih mjesta u industriji u odnosu na 13 % na razini EU-a. Nacionalna važnost otoka u poljoprivredi najveća je u Grčkoj i Italiji, naročito zbog njihovih triju najvećih otoka (Sicilije, Sardinije i Krete). Sicilija i Sardinija zaslužne su za više od polovine otočne poljoprivredne proizvodnje EU-a (u smislu njezine vrijednosti), a Kreta, Azori i otok Réunion za 5‑10 %. Na temelju brojke iz Istraživanja o strukturi poljoprivrednih gospodarstava od 572 000 poljoprivrednih gospodarstava u NUTS 2 otočnim regijama u EU-u u 2011., ukupni broj otočnih poljoprivrednih gospodarstava procjenjuje se na oko 600 000. Njihova ukupna poljoprivredna proizvodnja procjenjuje se na 11,4 milijardi EUR godišnje. Otočna poljoprivreda suočava se sa sljedećim strukturnim izazovima: · poljoprivredna površina po gospodarstvu manja je od prosjeka EU-a, · otočna poljoprivredna gospodarstva manje su radno intenzivna od gospodarstava na kopnu, · izolacija podrazumijeva veće troškove prijevoza (sirovine mogu koštati dva do tri puta više nego na kopnu), · zbog ograničenog broja stanovnika ograničena je raznolikost proizvodnje, a time i razina lokalne konkurentnosti, · depopulacija može dovesti do gubitka specijaliziranog znanja i iskustva, · proizvodnja je često specijalizirana, a time i osjetljivija na poremećaje u međunarodnoj ekonomiji, · opskrba vodom i energijom te gospodarenje otpadom mogu imati negativne utjecaje na otočnu poljoprivredu. Dionici smatraju da ovi izazovi u stvarnosti imaju pozitivni utjecaj na kvalitetu/svojstva otočnih proizvoda i lokalne proizvodne metode. Poljoprivredna proizvodnja na otocima koristi lokalna svojstva koja daju prednost kvaliteti te postoji uska povezanost između primarne proizvodnje, prerade i stavljanja na tržište, koji se izvode prema vrlo visokim standardima utemeljenima na tradicionalnom znanju i iskustvu. Nadalje, posebna izolacija nekih otoka doprinijela je poboljšanju lokalnih prerađivačkih tehnika. 2.2. Otočna poljoprivredna proizvodnja Prevladavaju dvije glavne skupine proizvoda: voće i povrće te specijalizirane kulture poput maslina i vina. Ukupna proizvodna vrijednost ove dvije skupine predstavlja 4,7 % i 3,6 % ukupne vrijednosti EU-a u pripadajućim sektorima i približno 60 % ukupne vrijednosti poljoprivredne proizvodnje otoka EU-a, naspram samo 30 % u EU-u kao cjelini. Otočna poljoprivredna gospodarstva uglavnom su specijalizirana za hortikulturu. S određenim izuzecima (poput žitarica u Siciliji i šećerne trske na nekim tropskim otocima), žitarice i ratarski usjevi nedovoljno su zastupljeni u usporedbi s EU-om kao cjelinom. Stočarska proizvodnja na otocima ovisi o važnosti specijaliziranih gospodarstava za uzgoj ovaca i koza. Proizvodnja ovčetine i kozetine (u smislu njezine vrijednosti) triput je veća na otocima od prosjeka u EU-u. Međutim, mišljenja država članica i dionika podijeljena su kad je riječ o posebnosti svojstava otočnih proizvoda . Neki vjeruju da otočni proizvodi imaju posebna svojstva zbog: · tradicionalnih znanja i iskustava, · posebnih klimatskih uvjeta koji utječu na dozrijevanje, preradu i prijevoz te · prirode sirovina iz lokalnih izvora. Smatra se da su ova posebna svojstva izravno povezana s tradicijama, stručnošću i receptima koji se prenose s generacije na generaciju i jedinstvenim uvjetima koji se primjenjuju na lokalni uzgoj kultura i uzgoj autohtonih pasmina. Drugi smatraju da je teško dokazati posebnost otočnih proizvoda u usporedbi s proizvodima iz obalnih područja na kopnu, tvrdeći da ti proizvodi nemaju nikakva posebna svojstva koja su povezana s obavljanjem prerade na otoku osim samog njihovog podrijetla kao takvog. Ne postoje primjeri prerade koja se nužno mora obavljati na otoku te bi moglo biti pogrešno smatrati da su određeni koraci u proizvodnji poput dimljenja ili sušenja jedinstveni zbog otočne klime kada se ona možda uopće ne razlikuje od klime na obližnjoj obali kopna. Iz gore navedenih nalaza mogu se izvući sljedeći zaključci: Otočna poljoprivreda ima neka zajednička svojstva, ali ona se uglavnom odnose na strukturne izazove, a ne na posebnosti koje se odražavaju u samim proizvodima. Ti izazovi već podliježu raznim mjerama poput Strukturnih fondova, programa za ruralni razvoj, programa izravnih potpora u sklopu zajedničke poljoprivredne politike, prometne politike, istraživačkih programa, lokalnih razvojnih strategija itd. Može se smatrati da strukturni izazovi imaju pozitivan utjecaj na kvalitete/svojstva otočnih proizvoda i na proizvodne metode (primjerice održavanjem kvalitete, znanja i iskustva i sirovina te poboljšanjem lokalnih prerađivačkih tehnika). Dok kombinacije prirodnih i ljudskih čimbenika mogu rezultirati posebnim svojstvima otočnih proizvoda, ta su svojstva obično specifična za pojedini otok. Budući da su otoci vrlo raznoliki, čini se nerealno utvrđivati posebna svojstva zajednička svim njihovim proizvodima, ili barem proizvodima namijenjenima za prehranu ljudi navedenima u Prilogu I. 3. Postojeći sustavi označivanja u državama članicama Trenutačno ne postoji nijedan pravni instrument na razini EU-a ni na nacionalnoj razini izričito namijenjen zaštiti proizvoda koji potječu od otočnih proizvoda ili otočne poljoprivrede kao takve. Sljedeći instrumenti neizravno obuhvaćaju stavljanje otočnih poljoprivrednih proizvoda na tržište i štite ih od zlouporabe i zavaravajućih ili nepravednih praksi: · sustavi kvalitete EU-a, ponajprije: - zaštićene oznake izvornosti (ZOI) i zaštićene oznake zemljopisnog podrijetla (ZOZP) i - POSEI Uredbe o poljoprivredi u najudaljenijim regijama[9], koje obuhvaćaju uglavnom otočna područja i predviđaju službeni sustav kvalitete EU-a (dalje u tekstu „RUP logotip”)[10], · pravila o „zajedničkim pravima” odnosno sustavi žigova EU-a i država članica, pravila o nepoštenom tržišnom natjecanju i općenitoj zaštiti potrošača te uredbe o informiranju potrošača o hrani na razini EU-a i država članica, · kombinacija instrumenata poput regionalnih zajedničkih ili certifikacijskih sustava žigova i sustava kvalitete EU-a (RUP logotip, ZOI/ZOZP ili ekološka poljoprivreda). Određeni broj primjera poljoprivrednih ili prehrambenih proizvoda označenih upućivanjem na otočni položaj sakupljeni su u netaksativnom popisu slučajeva na temelju · praksi utvrđenih u bazama podataka za žigove Ureda za harmonizaciju na unutarnjem tržištu (Office for Harmonization in the Internal Market - OHIM) i Svjetske organizacije za intelektualno vlasništvo (World Intellectual Property Organization - WIPO), · oznaka pronađenih na tržištu, · sustava kvalitete EU-a i · zajedničkih regionalnih robnih marki i inicijativa. Samo mali postotak njih sadržava i upućuje na generičku/vodoravnu oznaku „otok” i/ili taj izraz u prijevodu. Od 8 400 prikupljenih žigova koji se odnose na poljoprivredno-prehrambene proizvode i pića, većina slučajeva sadrži naziv određenog otoka, a samo oko 1 360 uključuje sami izraz „otok” ili njegov prijevod, 16 % svih prikupljenih žigova. Neki od njih, obično popraćeni preciznijim zemljopisnim izrazom koji utvrđuje određeno otočno područje, uistinu označavaju proizvode otočne poljoprivrede, ali u 80 % njih (izmišljeni nazivi, robne marke itd.) to nije slučaj. 85+ % popisanih oznaka upućuje na određeno otočno područje te na podrijetlo proizvoda iz tog određenog otočnog područja ili arhipelaga poput Sardinije, Azora, Madeire ili Martinika. Vlasnici žigova više su zainteresirani za prenošenje užeg, precizno definiranog podrijetla nego za generičko upućivanje na činjenicu da njihovi proizvodi potječu s otoka. Mnoge teritorijalne robne marke registrirane su kao otočni proizvodi EU-a[11]. Mnogi otoci i/ili arhipelazi imaju jednu ili više zajedničkih robnih marki što istovremeno potrošačima otežava razumijevanje. Ove robne marke temelje se na zajedničkim ili certifikacijskim žigovima u vlasništvu grupa privatnih dionika, lokalnih vlasti ili javno-privatnih partnerstva i sve su polu-figurativni žigovi (odnosno sadržavaju naziv i simbol). RUP logotip koristi se za promicanje vrlo specifičnih kvalitetnih proizvoda iz najudaljenijih regija EU-a. Ovi proizvodi podliježu zahtjevima u odnosu na kvalitetu, uzgoj, proizvodnju ili proizvodne tehnike, ili prezentacije i pakiranja. Logotip se najčešće koristi za banane iz Gvadalupe, Martinika, Kanarskih otoka i Madeire, ali i za drugo voće (poput ananasa i dinja) te povrće, cvijeće i vina iz tih regija. Otočni ZOI/ZOZP čine oko 10 % svih oznaka zemljopisnog podrijetla poljoprivredno prehrambenih proizvoda registriranih u EU-u: na dan 1. listopada 2013., 118 od 1 158 ZOI/ZOZP proizvoda bilo je proizvedeno na otocima. 50 naziva otočnih vina zaštićeno je i u okviru sustava kvalitete EU-a. Tako ukupno 168 registriranih ZOI/ZOZP proizvoda potječe s otoka EU-a. ZOI/ZOZP proizvodi čine oko 5 % ukupne vrijednosti poljoprivredne proizvodnje otoka EU-a (izvješće Zajedničkog istraživačkog centra). Zemljopisni nazivi prvenstveno se odnose na naziv predmetnog otoka (u 52 % slučajeva, uglavnom Grčka, uz Sardiniju, Korziku i Kanarske ili Balearske otoke), ponekad s dodatnim nazivima (naročito u slučaju oznaka s Krete koji obično daju daljnje podatke o dijelu otoka iz kojeg proizvod potječe). U ostalim slučajevima (32 %), oznaka upućuje na lokalitet na otoku. Takav je slučaj kod većine sicilijanskih oznaka, ali i kod nekih drugih poput Stornowaya na Vanjskim Hebridima i sl. U nekoliko slučajeva (8 %), upućuje se na naziv arhipelaga (primjerice Azori, otočje Shetland i Orkney te Kanarski otoci). Prikupljena mišljenja država članica/dionika i popis ZOI/ZOZP logotipa pokazuju da: · proizvođačke grupe u svojim logotipima ne naznačuju otočno podrijetlo na sustavan način. Logotipi obično nisu usredotočeni na odnosni otok. Većinu vremena koriste se izmišljeni logotipi, · ZOI/ZOZP sustavi predstavljaju preferirani način prenošenja poruke o posebnosti, posebnim svojstvima i kvaliteti otočnih proizvoda. Upućivanja se obično odnose na naziv predmetnog otoka te na lokalitet ili regiju podrijetla. · postoji nekoliko primjera uporabe generičkog izraza „otočni proizvodi” kao takvog: - Danska (med od smeđih pčela s otoka Læsø, jabuke s otoka Fejø u Južnom moru), - Finska („Ålandska ovca” ili „arhipelaški proizvod” i - Nizozemska („Waddengoud”), ili zajedničkih regionalnih logotipa koji su izradile regionalne vlasti u Madeiri („proizvod Madeire”) i Kanarskim otocima („Tenerife Rural”, „Gran Canaria Calidad”, „Alimentos del Hierro”). Dionici su isto tako pružili dokaze o zavaravajućoj praksi u označivanju ili „lažnim” otočnim poljoprivrednim proizvodima (jeftinim imitacijama koje se prodaju turistima) te naglasile potrebu za zaštitom autentičnosti poljoprivrednih proizvoda s otoka EU-a. Kao zaključak, postoje mnogi registrirani ZOI/ZOZP za proizvode s otoka EU-a, ali oni ne obuhvaćaju značajno veći postotak proizvoda od prosjeka u EU-u. Postoji i velik broj privatnih oznaka koje upućuju na otočno podrijetlo među kojima većina upućuje na određeno otočno područje. 4. Opravdanost uvođenja neobavezne oznake kvalitete Neobavezne oznake kvalitete uspostavljene su na temelju Uredbe (EU) br. 1151/2012 u svrhu pomaganja proizvođačima u prenošenju poruke o dodatnim vrijednostima svojstava ili značajki njihovih poljoprivrednih proizvoda. Definirane su u članku 29. stavku 1. Uredbe kao: - oznake koje se odnose na „vodoravne” karakteristike jedne ili više kategorija proizvoda, poljoprivrednih metoda ili na svojstvo proizvodnje ili prerade koje se primjenjuje u određenim područjima, - koje povećavaju vrijednost proizvodu u usporedbi s proizvodima sličnog tipa i - koje imaju europski značaj. 4.1. „Vodoravna” svojstva proizvoda ili poljoprivrednih praksi Raznolika zemljopisna obilježja otoka EU-a rezultiraju značajnom i raznolikom proizvodnjom poljoprivrednih i prehrambenih proizvoda, naročito specijaliziranih kultura (voće, povrće, krumpir, maslinovo ulje i vino), ali i proizvoda životinjskog podrijetla (ovčetine i kozetine i u nešto manjoj mjeri mliječnih proizvoda i stoke). Poljoprivredno-prehrambeni sektor ima značajno veću ulogu u gospodarstvima otoka EU-a nego što je prosječno u EU-u kao cjelini i često je blisko povezan s turizmom kao glavnom gospodarskom djelatnošću. Mnogi otoci imaju razvojne strategije koje uključuju „pametnu specijalizaciju” u svrhu iskorištavanja sinergija između turizma i lokalnog poljoprivredno-prehrambenog sektora. Lokalno znanje i iskustvo, tradicije, obilje prirodnih bogatstava i lokalna raznolikost u pogledu posebnih biljnih sorti i autohtonih životinjskih pasmina smještaju poljoprivredno-prehrambeni sektor među pokretačima rasta otoka EU-a, naročito razvojem „nišnih” proizvoda s visokom dodanom vrijednosti. I iako su zajednički poljoprivrednim praksama na otocima u općenitom smislu ovi se elementi međutim različito očituju u proizvodima specifičnima za svaki pojedini otok i stoga nužno ne predstavljaju „vodoravna” svojstva zajednička svim otočnim proizvodima kao kategorijom. 4.2. Dodavanje vrijednosti Iako svi otoci EU-a dijele svojstva o kojima bi se informacija potencijalno mogla prenijeti generičkom oznakom poput „proizvod otočne poljoprivrede”, čini se da su osjećaji o dodanoj vrijednosti takvog označivanja pomiješani. Pri stavljanju na tržite svojih prehrambenih proizvoda velika većina proizvođača prenose poruku o otočnom položaju upućivanjem na određeni otok ili arhipelag. Nije pronađen nijedan primjer robne marke ili sustava kvalitete koji pokriva sve otoke bez obzira na njihovu točnu lokaciju. „Vodoravne” oznake koriste se za skupine malih otoka poput nekolicine malih danskih otoka ili za „arhipelaške proizvode” (Finska), ali to je još uvijek daleko od sustava vodoravnog generičkog označivanja otočne poljoprivrede. Nadalje, u određenim se slučajevima otoci natječu na tržištu i upućivanje na određeni otok ključno je za proizvođača koji se želi istaknuti na tom tržištu. 4.3. Europski značaj Otoci EU-a dijele zajednička obilježja u pogledu zemljopisnih značajki, prirodnih, ljudskih i društvenih bogatstava te ekonomske i političke ovisnosti o kopnu. Prema trgovinskim modelima u regionalnim „društvenim računovodstvene matricama” JRC-IPTS-a za 2005.[12], u prosjeku oko 60 % poljoprivredne proizvodnje otoka EU-a (u smislu njezine vrijednosti) i 35 % njihove proizvodnje iz prehrambene industrije se „izvozi”, uglavnom na kopno odnosne države članice. Samo 7 % (Madeira) do 18 % (Kanarski otoci) njihove poljoprivredno-prehrambene proizvodnje ide u druge države članice ili treće zemlje, ali ti proizvodi već uživaju koristi sustava EU-a (RUP logotip). 5. Zaključak Većina poteškoća s kojima se suočavaju otoci EU-a i njihovi poljoprivredni sektori strukturne su prirode i zahtijevaju prvenstveno strukturna rješenja i političke odgovore, koji su već djelomično uspostavljeni putem regionalne politike i mjera za ruralni razvoj s jedne strane i subvencija u svrhu kompenzacije za specifični nepovoljniji položaj s druge. Ne uživaju svi otočni poljoprivredno-prehrambeni proizvodi korist od postojećih sustava i javnih ili privatnih inicijativa u svrhu poboljšanja kvalitete i dodavanja vrijednosti na tržištu. Primjerice, samo oko 5 % (u smislu vrijednosti) obuhvaćeno je sustavom označivanja ZOI/ZOZP, a RUP logotip, iako se koristi, usmjeren je na određene proizvode iz najudaljenijih regija koji ispunjavaju određene zahtjeve. S druge strane, uvedeni su brojni privatni standardi koji često upućuju na posebno zemljopisno podrijetlo. Međutim, čini se da stanje nije jednako na svim otocima u EU-u. Argumenti u korist uvođenja neobavezne oznake kvalitete „proizvod otočne poljoprivrede” su sljedeći: Ø kao dobrovoljni instrument kojim se uvodi relativno lagano administrativno, nadzorno i proračunsko opterećenje, neobavezna oznaka kvalitete mogla bi odgovarati nekim malim proizvođačima, naročito na malim otocima koji zbog svoje veličine ne uživaju koristi drugih marketinških alata (kao što su zajedničke, certifikacijske i teritorijalne robne marke, ZOI/ZOZP i RUP logotip); to bi se primjenjivalo samo na manji broj otočnih proizvoda; Ø osim što djeluje kao komunikacijski i marketinški alat, neobavezna oznaka kvalitete može dodati vrijednost nekim otočnim poljoprivrednim proizvodima, pogotovo ako države članice osiguraju njezinu integraciju ili povezivanje s drugim mjerama. S druge strane: Ø neobavezna oznaka kvalitete „proizvod otočne poljoprivrede” mogla bi ići na štetu proizvođača koji su već uključeni u sustave kvalitete time što ih stavlja među konkurenciju. Postoji opasnost od razvodnjavanja postojećih inicijativa (teritorijalne oznake, ZOI/ZOZP itd.) koje podliježu strožoj kontroli i/ili certificiranju, a time i dodatnih troškova; Ø činjenica da trenutačno ne postoje generičke oznake za otočne proizvode (označivanje i promocije upućuju na određene otoke) pokazatelj je da se pojam „otoka” ne smatra dovoljno snažnim ni prikladnim za prenošenje određenih poruka potrošačima. Jedini primjer koji približno šalje takvu poruku, RUP logotip, ima ograničeno područje primjene; neobavezna oznaka kvalitete mogla bi negativno utjecati na te postojeće sustave; Ø budući da se većina otočnih proizvoda ne izvozi već se prodaju lokalno ili na kopnu predmetne države članice, može se iznijeti argument da je načine označivanja bolje regulirati na razini države članice; Ø opseg proizvoda koji su potencijalno prikladni za neobaveznu oznaku kvalitete vjerojatno bi bio strogo ograničen obvezama predviđenima u Uredbi (EU) br. 1151/2012 u pogledu izvora sirovina, prerađivačkih zahtjeva i ograničenja na proizvode iz Priloga I.; Ø strukturne poteškoće s kojima se suočavaju otoci mogu se rješavati putem postojećih strukturnih instrumenata. Cilj je ovog izvješća dati činjeničnu analizu kojom bi se omogućila rasprava o tome je li rezervacija nove neobavezne oznake kvalitete „proizvod otočne poljoprivrede” pravi način da se otočnim proizvođačima pomogne da bolje prenesu poruku o svojstvima koja dodaju vrijednost njihovim proizvodima. Komisija poziva Europski parlament i Vijeće da rasprave ovo izvješće i željno iščekuje njihove povratne informacije. [1] Uredba (EU) br. 1151/2012 Europskog parlamenta i Vijeća od 21. studenoga 2012. o sustavima kvalitete za poljoprivredne i prehrambene proizvode (SL L 343, 14.12.2012., str. 1.). [2] Upitnici za države članice i dionike (28. siječnja 2013. i 6. lipnja 2013.). [3] Savjetodavna skupina i stručna skupina za održivost i kvalitetu poljoprivrede i ruralnog razvoja. [4] Sevilla, 13.–14. lipnja 2013. [5] Santini F., Guri, F., et al. (2013), EU island farming and the labelling of its products (Otočna poljoprivreda u EU-u i označivanje njezinih proizvoda), Znanstvena i politička izvješća JRC-a, JRC84949. [6] Članak 32. Uredbe (EU) br. 1151/2012. [7] Članak 52. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1083/2006 o utvrđivanju općih odredaba o Europskom fondu za regionalni razvoj, Europskom socijalnom fondu i Kohezijskom fondu i stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1260/1999 (SL L 210, 31.7.2006., str. 25.). [8] http://www.scb.se/Pages/PressRelease____275646.aspx. [9] Uredba (EU) br. 228/2013 Europskog parlamenta i Vijeća i Uredba Komisije (EZ) br. 793/2006. [10] od francuskog régions ultra-périphériques. [11] Mnogi otoci i/ili arhipelazi imaju jednu ili više zajedničkih robnih marki što može biti zbunjujuće za potrošače. [12] Mueller, M. i Ferrari, E. (2012.), Social Accounting Matrices and Satellite Accounts for EU‑27 on NUTS 2 Level (SAMNUTS2) (Društvene računovodstvene matrice i satelitski računi za 27 država članica EU-a na NUTS 2 razini (SAMNUTS2)), Znanstvena i politička izvješća JRC-a, EUR 25687 EN.