C 495/1

OBAVIJEST KOMISIJE

Smjernice o raspodjeli troškova i koristi u prekograničnim projektima suradnje u području energije iz obnovljivih izvora

(2022/C 495/01)

SADRŽAJ

1. Uvod 2

2. Mogući oblici suradnje i opcije financiranja 5

3. Analiza troškova i koristi kao osnova za raspodjelu troškova i koristi 8

4. Pristupi raspodjeli troškova i koristi 9

Načela raspodjele troškova i koristi 10

Praktična provedba raspodjele troškova i koristi 12

Primjeri suradnje 15

5. Sažetak preporuka za analizu troškova i koristi te raspodjelu troškova i koristi 18

6. Predložak međuvladina sporazuma 20

7. Prilog 22

1. UVOD

Cilj ovih smjernica je pružiti potporu državama članicama koje su voljne sudjelovati u projektima prekogranične suradnje u području proizvodnje energije iz obnovljivih izvora kako bi se pronašlo obostrano korisno rješenje za raspodjelu povezanih troškova i koristi. U njima se navode mogući oblici raspodjele troškova i koristi u projektima prekogranične suradnje u području energije iz obnovljivih izvora te se navode preporuke i najbolji primjeri iz prakse, pri čemu se državama članicama omogućuje fleksibilnost (1). Smjernice se mogu primjenjivati u kontekstu programskog dijela Instrumenta za povezivanje Europe (CEF) za prekogranične projekte u području obnovljive energije te za projekte u području obnovljivih izvora energije za koje se općenito upotrebljavaju mehanizmi suradnje. Relevantne su za električnu energiju iz obnovljivih izvora te za projekte proizvodnje toplinske energije i plina iz obnovljivih izvora.

Pravni okvir

Revidiranom Direktivom (EU) 2018/2001 o promicanju uporabe energije iz obnovljivih izvora („Direktiva”) uspostavljen je pravni okvir za razvoj obnovljive energije u Europskoj uniji. Kako je utvrđeno u članku 3. stavku 1. Direktive, države članice zajednički ispunjavaju obvezujući opći cilj Unije u pogledu udjela energije iz obnovljivih izvora u konačnoj bruto potrošnji energije u Uniji 2030. Taj se zajednički cilj ostvaruje putem nacionalnih doprinosa koje trebaju utvrditi sve države članice u okviru svojih integriranih nacionalnih energetskih i klimatskih planova (NECP-ovi). Direktivom se uvažava i prekogranična dimenzija uvođenja obnovljive energije, a države članice potiču da surađuju u tom pogledu koristeći se, među ostalim, dostupnim mehanizmima suradnje kao što su statistički prijenosi, zajednički projekti država članica, zajednički projekti država članica i trećih zemalja ili zajednički programi potpore (2).

U okviru višegodišnjeg financijskog okvira za razdoblje 2021.–2027. CEF za energetiku upotpunjen je instrumentom za potporu primjeni prekograničnih projekata u području obnovljive energije. Koncept prekograničnih projekata u području obnovljive energije, kako je definirano u Uredbi o CEF-u (3), temelji se na mehanizmima suradnje uspostavljenima na temelju Direktive.

Motivi za suradnju

Prekogranična suradnja može olakšati ostvarenje cilja Unije i nacionalnih doprinosa na troškovno učinkovitiji način povećanjem portfelja projekata uz istodobno pružanje dodatne fleksibilnosti državama članicama u ostvarenju njihovih ciljeva. Nadalje, prekogranične regije imaju važnu ulogu „laboratorija europske integracije” (4). Budući da države članice imaju različite zemljopisne i prirodne resurse za iskorištavanje obnovljivih izvora energije, troškovi proizvodnje znatno se razlikuju od zemlje do zemlje. Država članica („država domaćin”) koja proizvodi višak energije iz obnovljivih izvora, tj. više nego što je potrebno za ispunjavanje vlastitog doprinosa, može odlučiti surađivati s drugom državom članicom („država suradnica”) koja je spremna sufinancirati taj pothvat. Obje države imat će koristi od takve suradnje. Država domaćin dobit će dodatna financijska sredstva i nenovčane koristi povezane s izgradnjom i radom novog postrojenja (npr. veća sigurnost opskrbe, otvaranje radnih mjesta, pozitivni učinci prelijevanja zbog povećanih inovacija), a država suradnica ostvarit će svoj cilj na troškovno učinkovitiji način nego na domaćem tržištu. Mehanizmi suradnje pridonose i razmjeni najbolje prakse, usklađivanju regulatornih okvira i pojednostavnjenju administrativnih postupaka u državama članicama.

Motivi za suradnju u području obnovljive energije razlikuju se od projekta do projekta. Najčešći razlozi za suradnju uključuju jeftinije ostvarenje ciljeva, povećanje upotrebe energije iz obnovljivih izvora, doprinos poboljšanju infrastrukture, poboljšanje energetske sigurnosti, poboljšanje prihvaćenosti određene tehnologije u javnosti, (zajedničko) testiranje inovativnih tehnologija ili infrastrukturnih rješenja te poticanje tržišne integracije obnovljivih izvora energije radi poboljšanja unutarnjeg energetskog tržišta EU-a.

Nadalje, tržišne vrijednosti za energiju iz obnovljivih izvora mogu se znatno razlikovati među državama članicama, ovisno, među ostalim, o različitim kombinacijama izvora energije, postojećim kapacitetima postrojenja te količini kapaciteta za međusobno povezivanje i kapaciteta unutarnje mreže za prijenos. Međusobnom suradnjom države članice s nižim tržišnim vrijednostima imaju pristup projektima s višim tržišnim vrijednostima od vlastitih, čime se smanjuju plaćanja potpore.

Suradnja se može odvijati između dviju ili više zemalja/regija ili prekograničnih područja (5), pri čemu se složenost i zahtjevi povezani s koordinacijom obično povećavaju s brojem uključenih dionika.

Primjer prekogranične suradnje: uzajamno otvorene dražbe između Njemačke i Danske (6) Njemačka i Danska provele su 2016. dvije prekogranične dražbe za projekte fotonaponskih sustava otvorene za sudjelovanje projekata koji se nalaze u drugoj zemlji. Uzajamno otvorene dražbe temeljile su se na bilateralno dogovorenom sporazumu o suradnji. Otvorene dražbe temeljile su se na sustavu potpore za fotonaponsku energiju u predmetnoj zemlji. Nadalje, sporazum o suradnji uključivao je i dogovore u pogledu lokalnih ograničenja, razmjene podataka i doprinosa ciljevima povezanima s energijom iz obnovljivih izvora. Kad je riječ o raspodjeli troškova, zemlja koja prodaje na dražbi isplaćuje potpore svim dodijeljenim postrojenjima i dobiva cjelokupne statističke jedinice za obnovljive izvore energije. Nisu uključeni dodatni troškovi ili koristi. Prekogranične dražbe dovele su do toga da se svi uspješni projekti nalaze u Danskoj. Na njemačkoj otvorenoj dražbi cijene dodjele bile su znatno niže od prethodnih njemačkih nacionalnih dražbi. U Danskoj u istom razdoblju nisu provedene nikakve nacionalne dražbe. U danskoj dražbi nije sudjelovao nijedan njemački projekt. To je, među ostalim, posljedica niskog maksimalnog kapaciteta predviđenog za projekte u Njemačkoj (samo 2,4 MW od ukupne količine za prodaju na dražbi od 20 MW), nacionalne dražbe u Njemačkoj koja se održala tek nekoliko dana poslije transakcijskih troškova povezanih s razumijevanjem danskog sustava dražbi i fiksne premije koja se upotrebljava u Danskoj, što je operatore postrojenja izložilo dugoročnim rizicima povezanima s cijenama električne energije. Za projekte u Danskoj sudjelovanje na njemačkoj dražbi bilo je privlačno jer 2016. nisu održane nikakve nacionalne dražbe za fotonaponske sustave. Razlozi za konkurentnije ponude iz Danske nisu jasni, ali vjerojatno uključuju bolje resurse za fotonaponske sustave na lokacijama koje su sudjelovale u dražbama, mogućnost izgradnje fotonaponskih postrojenja na poljoprivrednim zemljištima (isključeno u Njemačkoj) te nedostatak drugih mogućnosti za domaću potporu, a time i agresivnijih ponuda. Te uzajamno otvorene dražbe pokazale su da se suradničkim pristupima država članica može postići veća učinkovitost u usporedbi s nacionalnim dražbama. Nadalje, izričito su ukazale na to da bi nacionalne programe potpore i rasporede dražbi trebalo uzeti u obzir pri određivanju vremena i izradi sporazuma o suradnji. Nadalje, zemlje trebaju uzeti u obzir i tržišne mehanizme i druge čimbenike koji utječu na troškove projekata kako bi se izbjegla iznenađenja povezana s raspodjelom dodjela između zemalja. Primjer prekogranične suradnje: zajednički sustav certifikata Švedske i Norveške U 2012. pokrenut je prekogranični program potpore za zelenu električnu energiju Švedske i Norveške radi poticanja rasta obnovljivih izvora energije u objema zemljama. To je zasad jedini zajednički program potpore ostvaren u okviru mehanizama suradnje predviđenih Direktivom o energiji iz obnovljivih izvora. Početku provedbe programa prethodila je duga faza pregovora između tih dviju zemalja. Pokazalo se da je posebno teško postići dogovor o odgovarajućoj raspodjeli troškova i koristi. Politički dogovor o raspodjeli tereta u omjeru 50 : 50 otvorio je vrata konačnom dogovoru. Programu je išlo u prilog jednogodišnje iskustvo Švedske u upravljanju usporedivim domaćim tržištem certifikata. Instrument je utemeljen na tržištu – programom se nagrađuju postrojenja za proizvodnju energije iz obnovljivih izvora u objema zemljama dodjeljivanjem zelenog certifikata za svaki MWh proizvedene električne energije iz obnovljivih izvora, kojim se zatim može trgovati na tržištu. Švedski i norveški dobavljači električne energije (i neki krajnji korisnici) obvezni su kupovati certifikate razmjerne udjelu njihove proizvodnje/potrošnje električne energije. S obzirom na uspjeh programa u ostvarivanju (i premašivanju) ciljanog povećanja obnovljivih izvora energije, uglavnom energije vjetra i hidroenergije, sustav je zatvoren za nove sudionike u siječnju 2022. Iako su glavne značajke programa u objema zemljama bile iste te su Švedska i Norveška radile na zajedničkom cilju proizvodnje izraženom u TWh, zadržale su i određenu fleksibilnost u pogledu parametara programa. Ne postoji ni zajedničko tijelo koje je zaduženo za provedbu i praćenje, ali svaka je zemlja imenovala domaće tijelo. To je pokazalo da može biti korisno uvažiti potrebu za fleksibilnošću u osmišljavanju zajedničkog programa. Osim toga, relativno sličan potencijal za obnovljive izvore energije i usporedive strukture troškova olakšali su dogovor o ključnim značajkama programa. To se odnosi i na pregovore o raspodjeli troškova i koristi, koji su obično zahtjevniji ako se troškovi i koristi znatno razlikuju među zemljama koje surađuju.

Prepreke suradnji

Unatoč utvrđenim i dobro istraženim koristima suradnje za zajedničko ostvarivanje ciljeva EU-a u području energije iz obnovljivih izvora, od 2009. zapravo je proveden mali broj projekata suradnje koji se koriste mehanizmima suradnje (7) te je primjena mehanizama suradnje i dalje niska. Dokazi (8) upućuju na to da i dalje postoje prepreke u primjeni mehanizama suradnje, koje mogu biti političke, tehničke, pravne i regulatorne te socioekonomske i ekološke prirode. Države članice i drugi dionici izvješćuju i o administrativnim preprekama povezanima s postupovnim koracima potrebnima za planiranje i provedbu projekta suradnje te o preprekama u pogledu kvantificiranja i raspodjele troškova i koristi. Međutim, rasprave među državama članicama o primjeni mehanizama suradnje posljednjih su se godina intenzivirale te se raspravlja o nekoliko potencijalnih projekata (9). Zbog povećanog pritiska povezanog s brzom dekarbonizacijom u skladu s europskim zelenim planom, paketom „Spremni za 55 %” i planom REPowerEU bit će potrebna češća primjena mehanizama suradnje.

Područje primjene

Cilj ovih smjernica je pružiti potporu državama članicama u planiranju, osmišljavanju i provedbi projekata prekogranične suradnje s pomoću mehanizama suradnje (10). Razjašnjavanjem opcija i mogućih oblika raspodjele troškova i koristi nastoji se lakše pre4vladati tu prepreku daljnjoj upotrebi mehanizama suradnje.

Prethodne smjernice o raspodjeli troškova i koristi ograničene su na metodologiju analize troškova i koristi koju je mreža ENTSO-E izradila za projekte razvoja mreže u skladu s Uredbom (EU) 2022/869 i nisu bile usmjerene na raspodjelu troškova i koristi proizvodnih kapaciteta. Stoga je cilj ovih smjernica pojasniti dostupne opcije i stupnjeve slobode u analizi i raspodjeli troškova i koristi primjenjivih na različite tehnologije u području energije iz obnovljivih izvora. Iako se njima općenito nastoji obuhvatiti suradnja u području obnovljivih izvora energije za sve tehnologije za proizvodnju energije iz obnovljivih izvora, uzimaju se u obzir aspekti specifični za (radijalne) projekte odobalnih vjetroelektrana jer takva suradnja ima sve značajniju ulogu, a suočava se s posebnim tehničkim i praktičnim poteškoćama u provedbi. O analizi troškova i koristi te aspektima raspodjele kod odobalnih hibridnih projekata opsežno će se raspravljati u predstojećim smjernicama iz 2024. o tome kako koordinirati raspodjelu troškova i koristi po morskom bazenu za odobalne projekte prijenosa energije u kombinaciji s razvojem projekata proizvodnje energije iz obnovljivih izvora, kao i za raspodjelu troškova i koristi za pojedinačne hibridne projekte (11).

Ove su smjernice strukturirane na sljedeći način: prvo su opisani najvažniji oblici programa potpore za energiju iz obnovljivih izvora, uz usmjerenost na relevantne aspekte za raspodjelu troškova i koristi u projektima prekogranične suradnje. U sljedećem odjeljku opisani su opći pristupi i načela analize troškova i koristi kao središnjeg alata za procjenu ukupnih društvenih koristi projekata u području energije iz obnovljivih izvora i preduvjeta za raspodjelu troškova i koristi. U smjernicama se zatim pružaju informacije o tome kako pristupiti raspodjeli troškova i koristi među stranama koje surađuju, uz navođenje preporuka, primjera i najbolje prakse. Nacrt sporazuma o suradnji nalazi se u odjeljku 6.

2. MOGUĆI OBLICI SURADNJE I OPCIJE FINANCIRANJA

Pri dogovaranju projekta suradnje države članice morat će uskladiti niz aspekata, uključujući glavne ciljeve i načela suradnje, mehanizme suradnje koji se mogu upotrijebiti za ostvarenje tih ciljeva te opseg i uvjete suradnje. Kad je riječ o uvjetima suradnje, države članice možda će morati odabrati program potpore i dogovoriti raspodjelu troškova i koristi koji nastanu kao rezultat projekta. Različiti mogući oblici mehanizama suradnje i programa potpore (ako je primjenjivo) mogu dovesti do različitih ishoda u smislu troškova i koristi.

Kako je prethodno navedeno, države članice možda će htjeti ostvariti različite ciljeve pri dogovaranju projekta suradnje. Međutim, u svakom će slučaju htjeti osigurati da suradnja bude uzajamno korisna i da se troškovi i koristi dijele na način koji odražava taj cilj. Opća je logika da će država članica suradnica pridonijeti troškovima potpore u zamjenu za statističke jedinice za obnovljive izvore energije. Podciljevi država članica mogu, primjerice, uključivati cilj smanjenja troškova integracije obnovljivih izvora energije premještanjem u zemlje s nižim troškovima integracije sustava. S druge strane, države članice domaćini uzet će u obzir i te troškove, kao i opseg u kojem se oni odražavaju u isplatama potpore, što znači da ih snose nositelji projekata u području energije iz obnovljivih izvora ili drugi dionici kao što su operatori prijenosnih sustava ili krajnji potrošači. Budući da troškovi integracije sustava mogu biti znatni, države članice domaćini mogu uključiti odgovarajuću naknadu.

Odabir mehanizma suradnje

Odabir mehanizma suradnje ovisi o konkretnim ciljevima koje države članice žele ostvariti. Općenito se može reći da su statistički prijenosi najprikladniji izbor ako je jedini cilj postizanje jeftinijeg kratkoročnog ostvarenja ciljeva ili brzo uklanjanje preostalog deficita u odnosu na cilj uz ograničene domaće napore jer oni imaju najniže transakcijske troškove i obično su manje složeni. S druge strane, statistički prijenos ne dovodi do uvođenja dodatnih kapaciteta za obnovljivu energiju, osim ako zemlja prodavatelj ne namijeni prihode za nove projekte u području energije iz obnovljivih izvora.

Zajednički projekti mogu se provoditi i ako su cilj razvoj ili testiranje (novih) tehnologija. Zajednički programi potpore najsloženiji su mehanizam suradnje i podrazumijevaju najveće transakcijske troškove. Međutim, zajedničkim programima potpore mogu se poboljšati troškovna učinkovitost i povećati dugoročna stabilnost tržišta i likvidnost. Što je veći opseg suradnje u projektima električne energije iz obnovljivih izvora koji će se s vremenom ostvariti, to je opravdaniji odabir složenog mehanizma.

Treba napomenuti i da se mehanizmi suradnje međusobno ne isključuju i da države članice mogu kombinirati više mehanizama u jednom sporazumu. Kad je riječ o raspodjeli troškova i koristi, preporučuje se da se troškovi i koristi strogo odvajaju po projektu i da ih se ne zbraja u kombinacijama projekata.

Odabir oblika potpore

Iako je tržišno utemeljeno uvođenje obnovljive energije u porastu, ono se i dalje uglavnom temelji na programima potpore, što vrijedi i za prekograničnu suradnju. U načelu, države članice mogu birati između korištenja programa potpore države članice domaćina, otvaranja programa potpore države članice doprinositeljice ili uspostave novog prilagođenog zajedničkog programa potpore. Za taj program treba definirati niz elemenata. Treba napomenuti i da program potpore ne podrazumijeva nužno stvarne isplate potpore jer one mogu postati suvišne u situaciji u kojoj postoje ponude po nultoj cijeni, tj. nositelji projekata koji su voljni pokrenuti projekt bez ikakvih subvencija.

Prednost je upotrebe programa potpore države domaćina osiguravanje nesmetanog uključivanja u nacionalni regulatorni kontekst. Naprotiv, odabir programa potpore države članice doprinositeljice dovest će do postojanja dvaju usporednih programa u državi članici u kojoj se nalazi postrojenje te može biti u suprotnosti s njezinim regulatornim kontekstom. S druge strane, uspostava novog zajedničkog programa potpore podrazumijeva veće transakcijske troškove, ali ima prednost u tome što je svrsishodnija i učinkovitija za veće planove suradnje. U tom slučaju treba utvrditi nacionalne ili regionalne institucije koje provode program. Države članice mogu i odabrati program države domaćina ili države doprinositeljice kao početnu točku, ali se dogovoriti o odstupanju elemenata za pojedinačne aspekte.

Pri definiranju programa potpore potrebno je uzeti u obzir sljedeće elemente, uz napomenu da će se točna struktura i posebnosti razlikovati od slučaja do slučaja.

Prethodno istraživanje, odabir lokacije, izdavanje dozvola i aktivnosti prije izgradnje

Općenito, moguće je razlikovati centralizirane (koje vodi država) i decentralizirane (koje vode nositelji projekata) pristupe prethodnom istraživanju, odabiru lokacije, izdavanju dozvola i aktivnostima prije izgradnje. Za centralizirani pristup karakteristično je da je državno tijelo ili tijelo u državnom vlasništvu zaduženo za te procese, pokreće ih te snosi njihove troškove i rizike (12). U decentraliziranom modelu nositelji projekata u unaprijed definiranoj zoni odabiru lokacije koje prethodno istražuju i za koje provode aktivnosti prije izgradnje. Ovisno o tome tko u početku snosi troškove prethodnog istraživanja, odabira lokacije i aktivnosti prije izgradnje, za to bi mogla biti potrebna naknada.

Sustav raspodjele troškova mreže

Države članice koje surađuju morat će odlučiti i o povezanosti između proizvođača energije iz obnovljivih izvora i operatora prijenosnih sustava kad je riječ o mrežnom sustavu. U „površinskom” pristupu raspodjeli troškova nositelji projekata u području energije iz obnovljivih izvora snose troškove priključenja do najbližeg prikladnog mjesta priključenja u već postojećoj mreži, obično podstanice, a operatori prijenosnih sustava snose troškove bilo kakvog potrebnog jačanja mreže. „Površinski” pristupi raspodjeli troškova najjeftinija su opcija za nositelje projekata (jer troškove jačanja mreže obično snose operatori prijenosnih/distribucijskih sustava) i omogućuju dobru transparentnost i dosljednost troškova. Međutim, projekti se mogu odgoditi zbog potrebnih pojačanja operatora prijenosnih/distribucijskih sustava prije nego što priključenje bude moguće.

U „dubinskom” pristupu raspodjeli troškova nositelji projekata u području energije iz obnovljivih izvora moraju snositi sve troškove priključenja te sve dodatne troškove jačanja zbog integracije novog postrojenja u sustav. Veliki nedostatak sustava „dubinske” raspodjele troškova leži u tome što početni troškovi priključenja mogu biti vrlo visoki, a troškovi jačanja mreže obično su neizvjesni te ih nositelji projekata teško mogu predvidjeti (13). Međutim, prema tom pristupu nositelji projekata često nisu obvezni plaćati naknade za upotrebu sustava za kontinuirano jačanje mreže.

Mogući su i hibridni oblici. Ovisno o njihovoj točnoj specifikaciji, hibridni modeli mogu imati nedostatke/prednosti obaju sustava.

Oblici financijske potpore

Glavne opcije za oblike financijske potpore jesu „operativna potpora” i „potpora za ulaganje” (unaprijed ili opetovano, npr. na godišnjoj razini). Najrelevantniji oblici operativne potpore su fiksne premije, jednosmjerne promjenjive premije i dvosmjerne promjenjive premije (ugovori za kompenzaciju razlike) (14).

U slučaju fiksnih premija ukupna potpora ne ovisi o cijenama električne energije. Osim toga, primjena fiksnih premija jednostavnija je, ali nepovoljna za nositelje projekata jer nosi potencijalno visoke rizike u pogledu prihoda na tržištu te pruža poticaje proizvodnji i u trenucima kad dodatna proizvodnja nije potrebna. Dugoročni rizik u pogledu prihoda na tržištu može se smanjiti promjenjivim premijama koje se, međutim, mogu negativno odraziti na izloženost ukupnih troškova potpore cijenama električne energije nižima od izvršne cijene koju plaćaju potrošači. U slučaju isplate potpore za ulaganje unaprijed ili godišnje, postrojenja su u načelu izložena visokim rizicima u pogledu prihoda na tržištu električne energije.

Potpore ili pomoći za ulaganje razlikuju se od operativne potpore jer se njima osigurava dio troškova ulaganja u projekt prije nego što on stvarno bude u funkciji i započne proizvodnja. Iako su potpore za ulaganja rijetke na razini država članica, očekuje se da će postati relevantnije u kontekstu mehanizama financiranja EU-a, kao što je nova linija financiranja za prekogranične projekte u okviru Instrumenta za povezivanje Europe (CEF).

Pri odlučivanju o obliku financijske potpore preporučuje se započeti raspravu počevši od postojećih modela programa potpore u uključenim državama članicama, pod uvjetom da barem jedna od strana koje surađuju ima uspostavljen domaći program za predmetnu tehnologiju. Ako u državama koje surađuju ne postoji takav program, iskustvo država članica koje imaju slične značajke i ciljeve moglo bi poslužiti kao primjer. Pri odlučivanju o elementima oblika, države koje surađuju trebale bi nastojati osigurati redovit rad i održavanje novog postrojenja, što više smanjiti potrebne troškove potpore za njegova životnog vijeka, ograničiti rizik od prekomjernih ili nedovoljnih naknada, općenito smanjiti financijske rizike i razmotriti posljedice programa potpore za potrošače.

U slučaju prekogranične suradnje države članice mogu primjenjivati promjenjive premije (jednosmjerne ili dvosmjerne), kao što su ugovori za kompenzaciju razlike. Ugovori za kompenzaciju razlike posebno osiguravaju stabilnost cijena i ujedno ograničavaju pretjerani neočekivani profit koji se može ostvariti u slučaju vrlo visokih tržišnih cijena. Treba napomenuti da, ako su uključena dva tržišta električne energije s dvjema različitim cijenama električne energije, to regulatornim tijelima otežava izračun isplata potpore i vjerojatno će povećati rizike za ulagače u obnovljive izvore energije. To povećava administrativne i transakcijske troškove te mogu biti potrebna plaćanja naknada koja se ne mogu lako procijeniti ex ante. Kako bi se ublažili ti rizici, države članice trebale bi se unaprijed dogovoriti o referentnom tržištu. Ako se takve prepreke prevladaju, zajedničkim programima potpore mogu se osigurati učinkovitiji i niži iznosi potpore za sve potrebne investicijske manjkove projekata u području obnovljivih izvora energije od nacionalnih programa potpore, čime bi se smanjili ukupni iznosi potpora koje financiraju porezni obveznici svake države članice.

Iako nisu u opsegu djelovanja država članica u pogledu provedbe projekata prekogranične suradnje u području obnovljivih izvora energije, važno je napomenuti da nositelji projekata u području obnovljivih izvora energije mogu imati pristup drugim izvorima konkurentnog financiranja, primjerice putem instrumenata Europske investicijske banke ili dogovaranjem ugovora o kupnji energije s otkupljivačima.

Oblik natječaja/dražbe

Općenito, kad je riječ o potpori obnovljivim izvorima energije u EU-u, važnost administrativno utvrđenih cijena ili kvota smanjuje se, a dražbe su u porastu. Kad je riječ o osmišljavanju natječaja/dražbi za dodjelu potpore za obnovljivu energiju, na raspolaganju su brojne mogućnosti. Najvažniji su elementi tehnologija dražbe, količina, vrijeme, veličina ponude, vrsta isplaćene potpore, pretkvalifikacijski kriteriji i kriteriji za odabir te upotrebljavaju li se natječaji s više stavki ili s jednom.

U slučaju suradnje dražbe mogu imati različite oblike, a prije svega mogu biti jednostrane, uzajamne i zajedničke. Odabrana vrsta dražbe utjecat će na mehanizam potpore, npr. na jednostranim dražbama primjenjivat će se program potpore države članice suradnice ili doprinositeljice, što odgovara jednostranom otvaranju programa potpore projektima iz države članice domaćina. Na uzajamnim dražbama obje zemlje otvaraju svoje programe potpore, dok na zajedničkim dražbama strane koje surađuju osmišljavaju program potpore po mjeri kako bi uskladile sve aspekte projekta suradnje. Kao opće pravilo država članica koja plaća troškove potpore trebala bi dobivati odgovarajuće statističke jedinice za obnovljive izvore energije. Države članice mogu postići i različite sporazume u pogledu vremenskog razdoblja za prijenos ciljanih postignuća te o tome hoće li se prijenos udjela državi članici doprinositeljici nastaviti nakon završetka razdoblja potpore do kraja tehničkog vijeka trajanja postrojenja. To će utjecati na posljedičnu raspodjelu troškova i koristi. Države članice mogu se, na primjer, dogovoriti da će postrojenje početi pridonositi ostvarenju cilja države domaćina nakon završetka razdoblja potpore kao naknada za pružanje lokacije i troškova integracije u sustav.

Financiranje suradnje

Osim odabira mehanizma suradnje i (prema potrebi) usklađivanja elemenata strukture programa potpore, države članice morat će se dogovoriti i o načinu financiranja suradnje i, potencijalno, o tome kako nadoknaditi troškove potpore (15). Glavne su mogućnosti financiranja javni izvori (nacionalni proračuni, mehanizmi financiranja i fondovi EU-a), pristojbe za potrošače ili hibridni oblici, tj. njihove kombinacije. Dok su javni izvori financiranja u osnovi preraspodjela sredstava prikupljenih od svih poreznih obveznika na potrošače energije, pristojbama se troškovi obnovljive energije preraspodjeljuju potrošačima električne energije povećanjem cijene energije. Države članice mogu odlučiti i financirati dio troškova iz jednog izvora, a za ostatak upotrijebiti drugi izvor. Smjernice o državnim potporama za klimu, zaštitu okoliša i energiju za 2022 (16). javnim tijelima daju okvir za učinkovitu potporu ciljevima europskog zelenog plana uz minimalno narušavanje tržišnog natjecanja.

3. ANALIZA TROŠKOVA I KORISTI KAO OSNOVA ZA RASPODJELU TROŠKOVA I KORISTI

U kontekstu projekata suradnje, analizom troškova i koristi sustavno se utvrđuju i uspoređuju svi učinci određenog projekta suradnje – pozitivni ili negativni, namjerni ili nenamjerni, izravni ili neizravni. Analiza troškova i koristi u načelu obuhvaća učinak projekta u svim uključenim državama članicama.

Kako bi se utvrdilo stvara li predviđeni projekt suradnje neto društvene koristi, potrebno je utvrditi, kvantificirati i odvagnuti troškove i koristi. Ako koristi nadmašuju troškove za određenog razdoblja, diskontirano na sadašnji datum, projekt suradnje ima pozitivnu neto sadašnju vrijednost (NPV) i smatra se korisnim s društvenog, holističkog stajališta.

Nadalje, NPV projekta uspoređuje se s NPV-om alternativnog projekta u kojem se obnovljivi izvori energije upotrebljavaju bez suradnje (protučinjenični scenarij). Protučinjenični scenarij trebao bi prije svega biti realističan prikaz vjerojatnog dizajna alternativnog projekta nositelja projekta kojim bi on ostvario svoje ciljeve, u skladu s europskim i nacionalnim klimatskim i energetskim ciljevima, ako se suradnja ne bi ostvarila. Ako je NPV projekta suradnje veći od NPV-a protučinjeničnog scenarija, smatra se da bi projekt suradnje iz sustavne perspektive bilo korisno provesti te se mogu pokrenuti daljnji koraci.

Za odluku o nastavku projekta suradnje nužna je sveobuhvatna analiza troškova i koristi.

Kao polazište za provedbu analize troškova i koristi države članice koje surađuju mogu se osvrnuti na postojeće metodologije i prakse. Općenito, to uključuje Guide to Cost-Benefit Analysis of Investment Projects for Cohesion Policy 2014-2020 (Vodič za analizu troškova i koristi investicijskih projekata za kohezijsku politiku za razdoblje 2014.–2020.) (17) i druge pristupe, kao što je pristup ekonomske procjene projekata ulaganja koji se upotrebljava u Europskoj investicijskoj banci (18). Kad je riječ o kapacitetima za proizvodnju energije iz obnovljivih izvora, u načelima analize troškova i koristi za prekogranične projekte obnovljivih izvora energije u okviru CEF-a navedene su relevantne smjernice u kojima se preporučuje sveobuhvatan, ali izvediv skup pokazatelja (19). Za projekte razvoja mreže i projekte ulaganja najvažniji je resurs metodologija za analizu troškova i koristi cjelokupnog energetskog sustava koja se upotrebljava za projekte ulaganja u mrežu u skladu s Uredbom (EU) 2022/869 (Uredba TEN-E) (20). Na temelju toga ENTSO-E provodi analizu troškova i koristi kao dio postupka desetogodišnjeg plana razvoja mreže. Za prekograničnu infrastrukturu za električnu energiju kao početna točka upotrebljava se utvrđena metodologija analize troškova i koristi koju je osmislio ENTSO-E i odobrila Europska komisija.

Pokazatelji analize troškova i koristi za proizvodne kapacitete

Kako bi transakcijski troškovi bili što niži, strane koje surađuju usmjeravaju analizu troškova i koristi na najznačajnije kategorije izravnih i neizravnih troškova i koristi koje proizlaze iz njihove potencijalne suradnje. Iako postoje određeni pokazatelji koji će vjerojatno biti uključeni u sve procjene troškova i koristi, npr. troškovi proizvodnje energije, države članice imaju određenu slobodu da se zajednički dogovore o kategorijama troškova i koristi koje žele razmotriti. Opće je pravilo da što je proces planiranja napredniji, to su analiza troškova i koristi te popis pokazatelja koji se razmatraju sveobuhvatniji. U načelu se preporučuje da strane koje surađuju započnu s jednostavnom i manje sveobuhvatnom analizom troškova i koristi, koja se zatim može postupno proširiti s više pokazatelja kako proces napreduje.

Općenito, pri prelasku s „jednostavne suradnje” na složenije oblike, npr. projekte u kojima se kombiniraju infrastruktura i proizvodni kapaciteti, i pristup procjeni troškova i koristi suradnje postat će sveobuhvatniji te će obuhvaćati dodatne i drukčije pokazatelje.

Troškovi potpore ne uključuju se u analizu troškova i koristi jer predstavljaju neto društveni prijenos, ali njihova se kvantifikacija svakako preporučuje već u fazi analize troškova i koristi (21).

Ograničenja analize troškova i koristi

Iako je analiza troškova i koristi neophodna za odlučivanje o tome hoće li se projekt suradnje provesti, treba napomenuti da ima neka znatna ograničenja koja strane koje surađuju moraju imati na umu. Kako je prethodno navedeno, pri provedbi analize troškova i koristi treba uspostaviti ravnotežu između ograničavanja složenosti i transakcijskih troškova na izvedivu razinu te nastojanja da se uključe svi relevantni čimbenici. To može biti zahtjevan pothvat, posebno ako je projekt još u ranoj fazi. Stoga je upotreba pretpostavki i vrijednosnih procjena neophodna.

Naposljetku, analiza troškova i koristi neće dati uvid u posljedice projekta za različite skupine dionika. Unatoč pozitivnom NPV-u moguće je, pa čak i vjerojatno, da neće svi uključeni akteri profitirati od projekta. To je posebno važno kad je riječ o sljedećem koraku, raspodjeli troškova i koristi.

4. PRISTUPI RASPODJELI TROŠKOVA I KORISTI

Projekti prekogranične suradnje obično će proizvesti jedinstven niz asimetrično raspoređenih troškova i koristi. Primjenom pristupa analize troškova i koristi strane koje surađuju mogu utvrditi je li projekt koristan s društvenog stajališta i stoga, u načelu, vrijedi li s njim nastaviti. Međutim, procjene troškova i koristi ne pokazuju distribucijske učinke među uključenim zemljama, kao ni pojedinačnim dionicima.

Primjenom mehanizama suradnje ostvaruju se koristi, kao što je smanjenje troškova ostvarenja ciljeva. Međutim, te bi prednosti mogle biti neravnomjerno raspoređene među uključenim državama članicama. To u osnovi dovodi do problema raspodjele koristi, a izazov je pronaći rješenje problema raspodjele tako da sve uključene države članice mogu imati koristi od suradnje te da se pri raspodjeli uzimaju u obzir samo strane koje surađuju, pri čemu raspodjela treba odražavati doprinos svake strane. Budući da za tu raspodjelu ne postoji središnje tržište, strane koje surađuju moraju pregovarati o pristupu raspodjeli troškova ili utvrditi mehanizam raspodjele koristi u skladu s prethodno dogovorenim kriterijima, pravilima ili formulama.

Općenito, zemlje koje surađuju moraju odgovoriti na dva središnja pitanja. Prvo, kojim će financijskim mehanizmom i po kojoj cijeni država suradnica doprinijeti troškovima potpore projektu? Drugo, hoće li i kojim će mehanizmom država suradnica nadoknaditi državi domaćinu troškove nastale na domaćem tržištu? Oba ta pitanja imaju izravne posljedice na raspodjelu troškova i koristi koja iz toga proizlazi, pri čemu će obično jedna strana isplatiti naknadu drugoj.

S obzirom na navedeno temeljna logika naknade jednostavna je i upućuje na to da bi dionici koji snose troškove, ali nemaju (dovoljno) koristi od projekta suradnje, trebali primiti odgovarajuće naknade. Do danas je većina slučajeva raspodjele troškova ili naknade bila ograničena na mrežnu infrastrukturu za koju su dostupne preporuke i smjernice Agencije za suradnju energetskih regulatora (22), dok se raspodjela koristi i troškova proizvodnih kapaciteta temeljila na selektivnom i pragmatičnom pristupu kako bi se utvrdili glavni troškovi i koristi koje treba uzeti u obzir. Ključni elementi koji se razmatraju obično su troškovi potpore i statističke jedinice za obnovljive izvore energije na razini država članica. Naknada koja iz toga proizlazi zatim se dogovara za vrijeme pregovaračkog postupka glavnih uključenih strana i/ili njihovih predstavnika.

Načela raspodjele troškova i koristi

Raspodjela troškova i koristi trebala bi se temeljiti na pravednosti, tj. na tome da nijedna strana ne ostvaruje nerazmjernu korist/ne snosi nerazmjerne troškove zbog suradnje, što se može postići isplaćivanjem naknada svim stranama razmjerno njihovu doprinosu, praktičnosti, tj. smanjenju složenosti, a time i transakcijskih troškova na izvedivu razinu ograničavanjem strana te kategorija troškova i koristi na najvažnije, te odražavanju stvarnih troškova i koristi (i dogovaranju mogućih aranžmana koji od njih odstupaju u kasnijoj fazi).

Osim uzimanja u obzir triju navedenih načela, dionici bi u idealnom slučaju trebali pretpostaviti dugoročnu perspektivu i procijeniti ne samo kratkoročne, već i dugoročne ishode suradnje.

Obuhvaćeni dionici

Općenito, projekte suradnje pokretale bi države. Stoga će one u konačnici htjeti ostvariti općenitu neto korist od suradnje (uključujući sve komponente imovine). Za većinu projekata prekogranične suradnje može se pretpostaviti i da države članice ili treće zemlje snose najveće troškove i ostvaruju većinu koristi. One su stoga prirodne pregovaračke strane te će automatski predstavljati svoje dionike.

Iako bi projekt suradnje mogao utjecati na veći broj dionika, vjerojatno će imati velike učinke samo na nekoliko njih. Glavni dionici na koje utječu projekti suradnje su države članice/treće zemlje (koje predstavljaju svoje građane, tj. potrošače električne energije), nositelji projekata za proizvodne kapacitete, operatori prijenosnih sustava ili drugi nositelji infrastrukturnih projekata (npr. u slučaju hibridnih projekata, a ponekad i radijalnih odobalnih projekata) te nacionalna regulatorna tijela. Ujedno je preporučljivo da se u pripremu projekata suradnje proaktivno i rano uključi civilno društvo.

Međutim, kako bi se pojednostavnili pregovori i održali niski transakcijski troškovi, strane koje surađuju trebale bi broj stranaka uključenih u stvarne pregovore svesti na najmanju moguću mjeru, posebno za manje složena okruženja. Obično bi trebali sudjelovati predstavnici nacionalnih vlada. Drugi nacionalni dionici mogu biti izravno uključeni u pregovore ili paralelne postupke na nacionalnoj razini.

Drugi dionici mogu, primjerice, biti uključeni ako dosegnu određeni prag, npr. određeni postotak ukupnih neto troškova. U nekim slučajevima projekt suradnje može utjecati na dionike u trećim zemljama, pa će ih možda trebati uključiti u postupak.

Razmatranja o raspodjeli troškova potpore i statističkih jedinica za obnovljive izvore energije

Strane koje surađuju morat će se u konačnici dogovoriti o mehanizmu raspodjele kojim se dodjeljuje dobit od suradnje. Modeli raspodjele troškova i koristi uglavnom će se razlikovati ovisno o tome kako se postupa s troškovima potpore.

U većini slučajeva suradnje troškovi potpore podijelit će se između države suradnice ili države doprinositeljice i države domaćina, međutim, mogu postojati i slučajevi u kojima troškove potpore jednostrano snosi država doprinositeljica. Ako je država domaćin zainteresirana za zadržavanje dijela statističkih jedinica za obnovljive izvore energije kako bi ostvarila svoj cilj, država doprinositeljica i država domaćin mogu se dogovoriti da obje države pridonesu troškovima potpore. Kako bi se državi domaćinu nadoknadili troškovi nastali na lokalnoj razini, npr. troškovi integracije sustava, udjeli obnovljivih izvora energije koje ona prima morali bi biti veći od udjela troškova potpore kojima je doprinijela. S druge strane, mogu se uzeti u obzir i koristi na lokalnoj razini, kao što su koristi za sigurnost opskrbe.

Razmjerni pristup

Mjera u kojoj strana doprinositeljica doprinosi plaćanjima potpore u tom slučaju definira udio statističkih jedinica za obnovljive izvore energije koji se prenose. Prema tom razmjernom pristupu državi članici koja plaća polovinu troškova potpore bila bi prenesena i polovina ciljnih statističkih jedinica za obnovljive izvore energije. To se može prilagoditi ako postoje drugi pokazatelji troškova ili koristi koje strane koje surađuju smatraju važnima.

Pristup fiksne premije za prijenos

Kao druga mogućnost državama koje surađuju moglo bi biti jednostavnije dogovoriti cijenu prijenosa. To bi značilo da bi država članica domaćin dodala fiksnu premiju po prenesenoj statističkoj jedinici za energiju iz obnovljivih izvora, npr. EUR po kWh, kako bi nadoknadila svoje (neizravne) troškove. Premiju bi trebala snositi država članica suradnica ili izravno nositelj projekta, a mogla bi biti i specifična za određenu tehnologiju.

Fizički i virtualni prijenos električne energije u projektima suradnje Projekti suradnje mogu se razlikovati i ovisno o tome zahtijevaju li fizički prijenos proizvedene električne energije. Fizički prijenos privlačnim bi mogle smatrati posebno zemlje koje bi željele povećati svoju dugoročnu energetsku sigurnost. Osim toga, to bi moglo povećati podršku javnosti projektu suradnje u državi suradnici i učiniti projekt „opipljivijim”. Međutim, fizički prijenos možda neće uvijek biti moguć jer donosi posebne tehničke poteškoće koje zahtijevaju dostatnu međusobnu povezanost i mrežnu infrastrukturu između zemalja koje surađuju. Zahtijevanje fizičkog prijenosa električne energije može postati složeno ako zemlje koje surađuju nisu susjedi jer će druge zemlje morati biti uključene u osmišljavanje i pregovore o suradnji. Stoga je mnogim zemljama lakše ne zahtijevati fizički prijenos električne energije. Još jedan argument protiv zahtijevanja fizičkog prijenosa je to da se europska tržišta električne energije sve više isprepliću zahvaljujući tržišnom povezivanju. Prema toj logici fizički prijenos mogao bi utjecati na načela unutarnjeg tržišta električne energije, tj. najučinkovitiju upotrebu prekograničnih kapaciteta. Kad je riječ o zajedničkim projektima s trećim zemljama, treba napomenuti da se člankom 11. Direktive o energiji iz obnovljivih izvora zahtijeva dovoljan kapacitet međupovezivanja kako bi se proizvedena električna energija mogla računati u udio obnovljive energije države članice (23).

Granični uvjeti

Postoji niz čimbenika koji imaju velik utjecaj na raspodjelu troškova i koristi u projektima suradnje u području obnovljivih izvora energije, a koje treba uzeti u obzir. Moraju se odrediti svi granični uvjeti koji utječu na rad projekta i njegovo uključivanje u širi energetski sustav jer će oni utjecati na pokazatelje troškova i koristi.

Mehanizmi suradnje i plaćanja potpore: osim odabranog mehanizma suradnje jedan od ključnih aspekata mogući je trošak plaćanja potpore. Iako se troškovi potpore mogu zanemariti iz društvene perspektive jer predstavljaju samo prijenos s jedne strane na drugu (npr. s vlade na nositelja projekta), potrebno ih je uzeti u obzir kad se planira prijenos udjela obnovljivih izvora energije.

Odabir lokacije i sustav priključenja na mrežu: postupak odabira lokacije i sustava priključenja na mrežu također znatno utječu na početnu raspodjelu troškova i koristi te potrebu za plaćanjem naknada jer će povezane troškove snositi operatori prijenosnih sustava, što će se odraziti na mrežne tarife, ili će biti uključeni u ponudu na dražbi te će se financirati iz programa potpore i, kao posljedica toga, plaćat će ih obveznici plaćanja pristojbi. To utječe na to koja strana treba primiti naknadu.

Vrsta plaćanja potpore: ovisno o vrsti plaćanja potpore, tj. o tome je li riječ o fiksnoj ili promjenjivoj premiji, troškovi potpore za obnovljive izvore energije jasni su od samog početka ili će ovisiti o kretanju tržišnih cijena električne energije u državi domaćinu ili zemljama o kojima su se usuglasile strane koje surađuju. Plaćanja se mogu razlikovati i među pojedinačnim postrojenjima koja su dio zajedničkog projekta ako se dodjeljuju različite stope potpore. Te razlike treba uzeti u obzir pri dodjeljivanju vrijednosti za specifične statističke jedinice za obnovljive izvore energije.

Praktična provedba raspodjele troškova i koristi

Na slici 1. prikazan je pregled konkretnih koraka za provedbu raspodjele troškova i koristi za projekte suradnje usmjerene na proizvodne kapacitete. Detaljnije su objašnjeni u sljedećim odjeljcima.

Slika 1.

Koraci raspodjele troškova i koristi za proizvodne kapacitete

Prvi korak: preispitivanje izvorne analize troškova i koristi

Temeljita društvena analiza troškova i koristi preduvjet je za raspodjelu troškova i koristi između država članica i drugih strana. Međutim, to možda neće biti dovoljno kao osnova za pregovore o njihovoj raspodjeli. Stoga će provedenu analizu troškova i koristi trebati preispitati i proširiti. Zemlje koje surađuju počinju od popisa troškova i koristi utvrđenih u analizi troškova i koristi te dodaju troškove potpore. Morat će razmotriti hoće li dodati dodatne pokazatelje troškova i koristi, a koji će utjecati na početnu raspodjelu troškova i koristi po ponovno razmatranom dioniku.

Kako bi se održala usklađenost s glavnim utvrđenim učincima, raspodjela troškova i koristi trebala bi se što više temeljiti na analizi troškova i koristi te bi se trebali zadržati glavni granični uvjeti. Zbog tehničkih ili regulatornih razloga i pojedinosti strukture projekta troškovi i koristi prvo će se dodijeliti jednoj ili drugoj strani. Ti neto troškovi i koristi po dioniku utvrđeni u analizi troškova i koristi poslužit će kao početna točka za sva daljnja razmatranja. Nakon razumijevanja početne raspodjele troškova i koristi sve uključene strane morat će dogovoriti koordinirani pristup njihovoj preraspodjeli, pri čemu će svaka zemlja koja surađuje moći preraspodijeliti nacionalne troškove u skladu s nacionalnim posebnostima.

U tablici u nastavku navedeni su pokazatelji troškova i koristi, obuhvaćene strane te kako bi ih se moglo prilagoditi ili uvesti u prelasku s analize troškova i koristi na raspodjelu troškova i koristi. Najjednostavniji je pristup početi od izvorne analize troškova i koristi te samo zamijeniti troškove proizvodnje troškovima potpore.

Pokazatelj troškova i koristi Obuhvaćena strana Učinak Kapitalni rashodi i operativni troškovi (CAPEX/OPEX) proizvodnje Nositelji projekata za proizvodne kapacitete CAPEX/OPEX za proizvodnju u početku snosi nositelj projekta za proizvodne kapacitete i obično se refinancira putem tržišnih prihoda i/ili plaćanja u okviru programa potpore. Tržišni prihodi Nositelji projekata za proizvodne kapacitete Ovisno o tržišnom mehanizmu, nositelj projekta ostvarit će prihode od tržišta električne energije. Plaćanja potpore Države/nositelji projekata za proizvodne kapacitete Postrojenja za proizvodnju energije iz obnovljivih izvora obično imaju koristi od plaćanja potpore. U načelu se primjenjuje sustav financiranja države u kojoj se nalazi postrojenje. Moguća podjela plaćanja potpore među državama nije tržišno utemeljen učinak preraspodjele, nego temeljna odluka u okviru pristupa suradnje. Ostvarenje ciljeva u području obnovljivih izvora energije Države članice U početku se ciljne vrijednosti u području obnovljivih izvora energije dodjeljuju državi članici u kojoj se nalazi postrojenje. Slično kao i za plaćanja potpore, dodjela ciljnih vrijednosti u području obnovljivih izvora energije u obliku statističkih jedinica za obnovljive izvore energije ovisi o pregovorima među državama članicama. Učinci na cijenu električne energije (veleprodajna tržišna cijena) Države Projekti suradnje mogu utjecati na cijene električne energije u predmetnim zonama trgovanja. To pak utječe na cijene električne energije za potrošače. Iako nije vjerojatno da će se ti učinci nadoknađivati, mogu biti uključeni u politička razmatranja za projekt suradnje. Emisije CO2 i druge emisije Države Promjene u razinama emisija CO2 i emisija koje ne sadržavaju CO2 zbog projekta suradnje. Iskorištavanje potencijala obnovljivih izvora energije Države Država u kojoj se nalazi postrojenje obuhvaćeno suradnjom mogla bi imati manji potencijal za ostvarenje domaćeg cilja. Odgoda ulaganja u dodatne proizvodne kapacitete za obnovljive izvore energije Države Odgoda drugih (domaćih) projekata zbog sudjelovanja u projektu suradnje. Dodatni učinci Države Mogu postojati i drugi učinci, kao što su učinci na tržište rada, učinci na okoliš, učinci na inovacije itd. Ovisno o njihovoj prirodi te bi dodatne učinke moglo biti teško kvantificirati, ali mogli bi imati ulogu u političkim pregovorima. Kapitalni rashodi i operativni troškovi (CAPEX/OPEX) infrastrukture Operatori prijenosnih sustava U većini slučajeva za pretfinanciranje infrastrukture, uključujući priključivanje na obali i jačanje kopnene infrastrukture, zaduženi su operatori prijenosnih sustava. CAPEX/OPEX za infrastrukturu uključuje troškove spojnog voda i potencijalne troškove priključenja na mrežu. Iako su prvotno dodijeljeni jednom operatoru prijenosnog sustava ili više njih, refinanciraju se naknadama za zagušenje i naknadama za upotrebu mreže u odgovarajućim zonama/zemljama trgovanja. Naknade za zagušenje Operator prijenosnog sustava Ovisno o tržišnom mehanizmu može doći do zarade u obliku naknada za zagušenje. Dodatno redispečiranje ili rezerve za redispečiranje Operator prijenosnog sustava Operatori prijenosnih sustava mogu povećati ili smanjiti redispečiranje kao rezultat projekta suradnje. Troškove redispečiranja nadoknađuje operator prijenosnog sustava putem mrežnih tarifa. Dodatni učinci, kao što su učinci na fleksibilnost sustava ili odgoda ulaganja u infrastrukturu Operator prijenosnog sustava Pozitivni ili negativni učinci na fleksibilnost sustava ili učinci kao što je odgoda jačanja infrastrukture.

Kako bi se pojednostavnili pregovori o raspodjeli troškova i koristi, pregovaračke strane trebale bi se nastojati držati izvedivog broja pokazatelja koje treba uzeti u obzir pri raspodjeli troškova i koristi. Najvažniji pokazatelji za zemlje koje surađuju su troškovi potpore te statističke jedinice za obnovljive izvore energije. Strane koje surađuju mogu uključiti dodatne učinke ili o njima raspravljati u pregovorima ako očekuju da će biti važni u smislu učinka ili političke težine.

Drugi korak: raspodjela troškova i koristi uključenim zemljama

U sljedećem koraku zemlje koje surađuju međusobno raspodjeljuju sve troškove i koristi, uključujući troškove potpore, u skladu s rezultatima analize troškova i koristi te ovisno uglavnom o tome gdje su postrojenja za proizvodnju energije iz obnovljivih izvora realizirana/smještena (pri čemu država domaćin snosi većinu neizravnih učinaka). Treba napomenuti da se može utjecati i na druge zemlje, koje nisu ni države domaćini ni države suradnice, npr. pitanja zagušenja mreže. U takvim slučajevima sporazum o raspodjeli troškova i koristi može se proširiti na te zemlje.

Na vrstu pravila raspodjele znatno utječe odabir programa potpore. Zemlje koje surađuju mogu se dogovoriti o uspostavi zajedničkog fonda/programa ili o proširenju nacionalnih programa potpore jedne od država koje surađuju za upravljanje tokovima plaćanja potpore za projekt suradnje te uvesti cijenu prijenosa kao naknadu. U slučaju zajedničkog programa potpore zemlje koje surađuju, naravno, osnivaju zajednički fond. S druge strane, statistički prijenosi i zajednički projekti podložniji su naknadama putem cijena prijenosa. Vlade će se u konačnici morati dogovoriti hoće li prvo dodijeliti sva nova postrojenja jednoj zemlji ili će ih „raspodijeliti” prema tome koja zemlja snosi troškove potpore. Dodatne poteškoće nastaju ako još nije donesena odluka o konačnoj lokaciji postrojenja, a u tom se slučaju konačna dodjela može izvršiti tek nakon provedbe natječaja. U svakom slučaju, preporučuje se da se vlade dogovore o općim uvjetima dodjele ex ante, a zatim provedu ex post prilagodbu.

Treći korak: raspodjela troškova na jedinice proizvedene energije

Na temelju analize troškova i koristi kojom je utvrđena očekivana ukupna proizvedena energija (u GWh) države koje surađuju nastavljaju s raspodjelom troškova na jedinice proizvedene energije. Prvo će morati zbrojiti sve troškove i koristi za svaku stranu koja surađuje, što će dovesti do ukupne neto koristi/neto troška po zemlji. Sljedeći je korak dodijeliti taj iznos očekivanoj proizvodnji električne energije iz postrojenja u svakoj zemlji kako bi se dobio „trošak” proizvedene energije iz obnovljivih izvora po jedinici. Države koje surađuju mogu pretpostaviti prosječne troškove po postrojenju.

Četvrti korak: dogovor o statističkim jedinicama za obnovljive izvore energije koji će se prenijeti na drugu zemlju i cijeni prijenosa (EUR/kWh)

U sljedećem koraku države članice trebale bi odrediti količinu električne energije koja će se prenijeti i cijenu po prenesenom kWh. Prijenos se može dogoditi fizički ili samo virtualno, putem statističkih jedinica za obnovljive izvore energije. Cijena prijenosa izračunat će se na temelju ukupne očekivane količine proizvedene električne energije. Izračun cijene prijenosa dobar je pokazatelj odgovarajućeg razmjera, ali države koje surađuju imaju prostora za pregovore zbog neto ušteda na troškovima zahvaljujući suradnji.

Države članice koje sudjeluju u statističkom prijenosu mogu se dogovoriti o upotrebi različitih vrsta ugovora, kao što su ex post promptni sporazumi, ex ante promptni sporazumi ili opcijski ugovori. Moguće su i kombinacije tih vrsta ugovora te bi one mogle poslužiti za ublažavanje rizika za obje strane. Treba se dogovoriti o jediničnoj cijeni, polazeći od domaćih referentnih cijena potpore za različite tehnologije u području energije iz obnovljivih izvora, te uzeti u obzir transakcijske troškove i potencijalne troškove jačanja mreže. Oduzimaju se neizravne koristi za državu domaćina.

Važno je uzeti u obzir i da će u ex ante analizi projekata prekogranične suradnje uvijek postojati određeni stupanj nesigurnosti koji se ne može otkloniti. Strane mogu rješavati problem nesigurnosti na različite načine, a mogu je ublažiti analizom osjetljivosti i provjerama pouzdanosti. U manje složenim slučajevima suradnje nositelji projekta mogu jednostavno prihvatiti nesigurnost i posljedične razlike u troškovima i koristima te politički pregovarati o ex ante doprinosu. Međutim, za složenije i sveobuhvatnije slučajeve suradnje preporučljivo je u sporazum o suradnji uključiti klauzulu o preispitivanju koju bilo koja strana može aktivirati kako bi se preispitala raspodjela troškova i koristi ako dođe do znatnih odstupanja. Na primjer, može se aktivirati ako odstupanja dosegnu dogovoreni prag. Treća je opcija definiranje pravila raspodjele za naknadu koja bi, na primjer, mogla ovisiti o stvarnim potrebnim troškovima potpore utvrđenima ex post.

Peti korak: institucionalizacija financijskih prijenosa

Naposljetku, strane koje surađuju morat će se dogovoriti o sredstvima financijskog prijenosa. Kad je riječ o „valuti”, naknada može imati oblik gotovinskih plaćanja ili prijenosa statističkih jedinica za obnovljive izvore energije. Iako su naknade među operatorima prijenosnih sustava obično gotovinska plaćanja, države se mogu odlučiti za naknadu u gotovini, statističkim prijenosima ili njihovu kombinaciju.

Iako je uspostava zajedničkog fonda za plaćanja potpore skupa, ona može biti korisna za podjelu rizikâ među državama sudionicama, čime bi se smanjio pojedinačni rizik svake od njih, te što može biti korisno za pojednostavnjenje postupaka, posebno ako su uključene više od dvije strane i u slučaju daljnjih projekata suradnje sa sličnim parametrima. Ako se uspostavlja zajednički fond, plaćanja tom fondu trebala bi biti razmjerna raspodjeli ciljnih iznosa za obnovljive izvore energije te raspodjeli troškova i koristi. U svakom slučaju, moglo bi biti korisno imenovati jedinstvene kontaktne točke za takve prijenose.

Primjeri suradnje

Prvi primjer: statistički prijenos

Zamislite dvije države članice (država članica A i država članica B) koje su suglasne s primjenom mehanizma statističkog prijenosa. Očekuje se da će država članica A (zemlja koja prodaje) imati višak energije iz obnovljivih izvora zbog njezina velikog potencijala u području hidroenergije i energije vjetra na kopnu, pa bi željela prodati očekivani višak. Njezini su glavni ciljevi na taj način doprinijeti pokrivanju troškova lokalne proizvodnje iz obnovljivih izvora energije i smanjiti opterećenje domaćih potrošača električne energije. Uspostavljena je nacionalna pravna osnova za upotrebu statističkih prijenosa – to bi bio prvi put da se stvarno upotrebljavaju. Država članica B (suradnica) nije na pravom putu da ostvari svoje nacionalne ciljeve koristeći se isključivo vlastitim resursima te je uključila upotrebu statističkih prijenosa u nacionalno zakonodavstvo i ključne strateške dokumente, predviđajući da će im morati pribjeći kako bi ostvarila svoje nacionalne ciljeve za obnovljive izvore energije.

Kako bi povećale sigurnost planiranja, obje države članice odlučuju se za ex ante utvrđivanje cijene prijenosa i utvrđivanje minimalne količine energije iz obnovljivih izvora kojom će se trgovati. Država članica A spremna je sklopiti taj sporazum jer je na dobrom putu da znatno premaši svoj domaći cilj za obnovljive izvore energije te je sigurna da će ostvariti višak obnovljivih izvora energije.

Kad je riječ o raspodjeli troškova i koristi, glavni troškovi koje treba uzeti u obzir su troškovi potpore. Iznos troškova potpore koji treba uzeti u obzir ovisi o tome upotrebljavaju li se prosječni ili granični troškovi i koje se referentne tehnologije upotrebljavaju.

Postoje i transakcijski troškovi koji proizlaze iz suradnje. Budući da se može očekivati da će oni biti relativno mali i jednako podijeljeni između države članice A i B, pri raspodjeli troškova i koristi moglo bi ih se zanemariti. Kad je riječ o neizravnim učincima, na državu domaćina mogao bi utjecati niz njih, kao što su uštede emisija stakleničkih plinova, troškovi integracije sustava i sigurnost opskrbe, ali sporno je mogu li se oni pripisati mehanizmu suradnje jer je država članica A već zabilježila višak obnovljivih izvora energije prije ulaska u pregovore o statističkom prijenosu s državom članicom B. Stoga su države članice A i B suglasne da će zanemariti te učinke pri raspodjeli troškova i koristi te će se usmjeriti samo na troškove potpore.

Države članice A i B prvo će se morati dogovoriti o najnižoj i najvišoj cijeni prijenosa. Kako bi se odredila najniža cijena za pregovore, država članica A trebala bi razmotriti nacionalnu razinu potpore za različite tehnologije. Ako postoji sporazum o podupiranju statističkog prijenosa tehnologijom, trebalo bi odabrati cijenu potpore za tu konkretnu tehnologiju. Ako takav sporazum ne postoji, moguće je izračunati prosječnu cijenu potpore za obnovljive izvore energije u državi članici A. Ta izračunana cijena služila bi kao najniža cijena. Kad je riječ o najvišoj cijeni, ona se određuje na temelju cijene za lokalnu upotrebu obnovljivih izvora energije u državi članici B. Na najvišu cijenu koju je država članica B spremna platiti u teoriji utječe i cijena prijenosa koju druge države članice nude za statističke prijenose. Nakon što se postigne dogovor o teoretskom cjenovnom koridoru, države članice koje surađuju trebale bi pregovarati o stvarnoj cijeni prijenosa koja će vjerojatno biti unutar koridora. Morat će pronaći kompromis koji će podrazumijevati dovoljno visoke prihode za državu članicu A i dovoljno nisku cijenu za državu članicu B, čime će obje strane ostvariti koristi.

Drugi primjer: zajednički projekt i statistički prijenos za radijalno povezanu odobalnu vjetroelektranu (bez fizičkog prekograničnog prijenosa električne energije)

Zamislite tri države članice (država članica A, država članica B i država članica C) koje se dogovore o zajedničkom projektu velikih razmjera uz primjenu odgovarajućeg mehanizma suradnje. Zajednički projekt odnosi se na odobalnu vjetroelektranu koja će se izgraditi i nalaziti u isključivom gospodarskom pojasu države članice A (dalje u tekstu: država domaćin) s državom članicom B (dalje u tekstu: država suradnica), koja pridonosi troškovima potpore. Nadalje, država suradnica i država članica C dogovore se o dodatnom statističkom prijenosu koji odgovara 10 % koristi od proizvedene električne energije iz obnovljivih izvora u okviru zajedničkog projekta po dogovorenoj cijeni. Država članica C zainteresirana je samo za kupnju unaprijed definirane količine statističkih jedinica za obnovljive izvore energije kako bi brže ispunila svoje domaće ciljeve za obnovljive izvore energije, ali nema drugih posebnih interesa u zajedničkom projektu.

Država suradnica pokretač je projekta i koordinira sudjelovanje drugih strana. Fizički uvoz električne energije nije potreban, nijedna funkcionalnost spojnog voda nije dio projekta, a vjetroelektrana će biti radijalno povezana s obalom države domaćina. Suradnjom u tom zajedničkom projektu država domaćin i država suradnica očekuju da će ostvariti svoje ciljeve u području obnovljivih izvora energije do 2030., kao i nakon toga, na troškovno učinkovitiji način, i pritom ostvariti dodatne gospodarske, ekološke i društvene koristi u smislu otvaranja radnih mjesta i poboljšanja sigurnosti opskrbe.

Budući da i država članica domaćin i država članica suradnica žele iz projekta dobiti statističke jedinice za obnovljive izvore energije koje bi se računale u njihove nacionalne ciljeve, obje su suglasne da će pridonositi plaćanjima potpore. Pretpostavljamo da neće uspostaviti zajednički program potpore, nego da se umjesto toga pristaju koristiti svojim domaćim programima već uspostavljenima za odobalne vjetroelektrane, što znači da će svaka država članica postupati kao da je odobalna vjetroelektrana dio njezina programa potpore za obnovljive izvore energije. Projekt se dodjeljuje na temelju zajedničkog natječaja. Dogovoreno je da će se primjenjivati referentna cijena države članice domaćina, tj. država članica suradnica prihvatit će referentnu cijenu države članice domaćina u svojem sustavu potpore kao osnovu za određivanje premija. Budući da je riječ o prvom takvom projektu, odobrava se iznimka u okviru nacionalnog programa potpore države suradnice, koja inače to ne bi dopustila.

Država članica domaćin i država suradnica potpisuju sporazum o suradnji za zajednički projekt. U političkom sporazumu na visokoj razini navodi se da se svakoj od njih dodjeljuje količina statističkih jedinica za obnovljive izvore energije iz projekta koja odgovara količini električne energije koju će poduprijeti ta zemlja. Budući da se odobalna vjetroelektrana nalazi u isključivom gospodarskom pojasu države domaćina, statističke jedinice za obnovljive izvore energije automatski će se dodijeliti njoj te će ih zatim trebati preraspodijeliti u skladu sa sporazumom.

Država domaćin i država suradnica provode analizu troškova i koristi u kojoj se utvrđuju najvažnije stavke troškova i koristi te njihovi učinci. U svojoj analizi troškova i koristi odlučuju se usredotočiti na troškove proizvodnje energije, troškove integracije sustava, emisije stakleničkih plinova, onečišćenje zraka i ostalo lokalno onečišćenje, sigurnost opskrbe i učinke inovacija. Kako bi se utvrdili njihovi učinci na raspodjelu troškova i koristi, uključuju i procjenjuju i troškove potpore te učinke na statističke jedinice za obnovljive izvore energije.

Država članica A (domaćin) Država članica B (suradnica) Država članica C (statistički prijenos) Proizvedena energija iz obnovljivih izvora 40 % 60 % nije primjenjivo Statističke jedinice za obnovljive izvore energije 40 % 50 % 10 % Troškovi potpore 40 % 60 % nije primjenjivo Troškovi integracije sustava (24) 100 % nije primjenjivo nije primjenjivo Uštede emisija stakleničkih plinova 40 % 60 % nije primjenjivo Onečišćenje zraka i ostalo lokalno onečišćenje 40 % 60 % nije primjenjivo Sigurnost opskrbe 40 % 60 % nije primjenjivo

Dvije strane koje surađuju suglasne su da će se za raspodjelu troškova i koristi usredotočiti samo na troškove potpore, statističke jedinice za obnovljive izvore energije i troškove integracije sustava te da će odbaciti sve ostale elemente troškova i koristi.

U sljedećem koraku država domaćin i država suradnica zbrajaju sve troškove i koristi za svaku od njih, što dovodi do ukupne neto koristi/troška po državi članici. Budući da država domaćin snosi sve troškove integracije sustava, to dovodi do neto troška, pa ona zahtijeva da se troškovi integracije sustava uključe u cijenu prijenosa.

Općenito, pregovarački prostor za cijenu prijenosa određen je relativnim doprinosom država članica koje surađuju troškovima potpore. Ovisno o tome jesu li troškovi potpore viši u državi članici suradnici ili domaćinu u usporedbi s drugom, jedna od njih imat će koristi od suradnje u pogledu isplata potpore. Općenito, najniža cijena prijenosa utvrđuje se na temelju dodatnih troškova potpore nastalih u državi članici A ili B, a najviša cijena ukupna je ušteda troškova potpore.

Pretpostavimo da su troškovi potpore koji se odnose na određenu tehnologiju viši u državi članici suradnici nego u državi članici domaćinu. Suradnja stoga dovodi do ušteda troškova u državi članici suradnici, dok bi se troškovi potpore u državi članici domaćinu mogli povećati (u usporedbi sa slučajem kad nema suradnje). Međutim, suradnja dovodi do neto uštede troškova jer su ukupni troškovi potpore niži u slučaju suradnje nego da je nema. U ovom primjeru država članica domaćin snosi veće troškove potpore nego što bi ih snosila da nema suradnje, što bi rezultiralo financijskom naknadom u obliku prijenosa državi članici domaćinu. Razina cijene prijenosa odredit će se pregovorima, ali trebalo bi je utvrditi tako da bude dovoljno poticajna objema zemljama kako bi suradnju smatrale korisnom, tj. za državu članicu domaćina ona mora biti barem jednako visoka, u idealnom slučaju viša, kao i nastali dodatni troškovi potpore, a za državu članicu suradnicu mora biti niža od ukupnih ušteda troškova. Naravno, zemlje bi mogle imati i nefinancijske motive za suradnju koji bi mogli utjecati na njihovu spremnost da prihvate nižu/višu cijenu prijenosa.

Polazeći od ukupne očekivane količine proizvedene energije iz obnovljivih izvora i troškova obiju zemalja, izračunavaju cijenu prijenosa (EUR/kWh) kojom se uzima u obzir i jednaka raspodjela troškova integracije sustava.

Treći primjer: zajednički projekt za solarne fotonaponske instalacije i fizički prijenos električne energije

Zamislite dvije države članice (država članica A i država članica B) koje se dogovore o zajedničkom projektu velikih razmjera uz primjenu odgovarajućeg mehanizma suradnje. Zajednički projekt odnosi se na veliku solarnu elektranu na tlu koja se nalazi u državi članici A (dalje u tekstu: država domaćin) s državom članicom B (dalje u tekstu: država suradnica) koja plaća troškove potpore. Država domaćin ima mnoge lokacije dostupne za uvođenje solarnih fotonaponskih instalacija i velik solarni potencijal. Na dobrom je putu da premaši svoje nacionalne ciljeve za obnovljive izvore energije te je zainteresirana za suradnju s drugim državama članicama kako bi iskoristila svoj višak potencijala i ojačala svoje lokalno tržište rada. S druge strane, država članica B nije na pravom putu da ostvari svoj cilj i zainteresirana je za upotrebu mehanizama suradnje kako bi ostvarila svoj cilj za obnovljive izvore energije uz niže troškove. Na političkoj razini već je stvorila preduvjete za upotrebu mehanizama suradnje tako što je stranim projektima omogućila otvaranje domaćeg, tehnološki neutralnog programa potpore obnovljivim izvorima energije. Država članica A nije zainteresirana za zadržavanje statističkih jedinica za obnovljive izvore energije povezanih s projektom suradnje, što znači da će troškove potpore u potpunosti snositi država članica B, koja će postrojenje integrirati u svoj domaći program.

Država članica A zahtijeva fizički prijenos električne energije kako bi osigurala da projekt ne utječe na ravnotežu domaćeg tržišta. Za to je potrebno osigurati dostatan prekogranični prijenos i kapacitet spojnih vodova između država članica koje surađuju. Za analizu troškova i koristi projekata suradnje to je važno jer će potreba za fizičkim izvozom proizvedene električne energije vjerojatno dovesti do znatnih troškova.

Država domaćin i država suradnica potpisuju sporazum o suradnji za zajednički projekt i provode analizu troškova i koristi. U svojoj analizi troškova i koristi odlučuju se usredotočiti na troškove proizvodnje energije, troškove integracije sustava, emisije stakleničkih plinova, onečišćenje zraka i ostalo lokalno onečišćenje, sigurnost opskrbe i učinke inovacija. Kad je riječ o raspodjeli troškova i koristi, odlučuju se usredotočiti samo na najvažnije, tj. troškove potpore (koje isključivo snosi država članica B), troškove fizičkog prijenosa energije (koje će snositi država članica B), učinke na zapošljavanje (za državu članicu A) i troškove integracije sustava (i država članica A). Za državu članicu A glavna je korist koju želi ostvariti suradnjom poticanje lokalnog tržišta rada, a glavni je interes države članice B smanjiti plaćanja potpore potrebna za ostvarenje domaćih ciljeva za obnovljive izvore energije. Budući da su obje države članice sigurne da je moguće pronaći rješenje s kojim su obje zadovoljne jer se veliki troškovi i koristi međusobno prebijaju, suglasne su da će u obzir uzeti samo troškove potpore.

Zemlje će se morati dogovoriti i o referentnoj tržišnoj cijeni. Budući da je dogovoreno da će država članica B uključiti postrojenje u svoj domaći program potpore, mogla bi se upotrijebiti referentna tržišna cijena države članice B. Kad je riječ o troškovima prijenosa električne energije, to se pitanje najjednostavnije rješava tako da nositelji projekta uključe taj trošak u svoje ponude, što znači da će se troškovi potpore povećati u skladu s time.

Kako bi se utvrdila vjerojatna cijena prijenosa koju će država članica B plaćati državi članici A, prvo je potrebno izračunati uštede koje država članica B može ostvariti zahvaljujući projektu suradnje, tj. uštede u troškovima potpore. To podrazumijeva izračun troškova izravne potpore za solarnu fotonaponsku energiju (25) u državi članici A i u državi članici B. Razlika tih dvaju iznosa temelj je za pregovore o cijeni prijenosa.

5. SAŽETAK PREPORUKA ZA ANALIZU TROŠKOVA I KORISTI TE RASPODJELU TROŠKOVA I KORISTI

Ukratko, države članice i treće zemlje raspolažu nizom opcija i stupnjeva slobode pri provedbi analize i raspodjele troškova i koristi kad sudjeluju u projektima suradnje u području energije iz obnovljivih izvora na obostranu korist.

Općenito, zemlje koje surađuju moraju odgovoriti na dva središnja pitanja. Prvo, kojim će financijskim mehanizmom i po kojoj cijeni država suradnica doprinijeti troškovima potpore projektu? Drugo, hoće li i kojim će mehanizmom država suradnica nadoknaditi državi domaćinu troškove nastale na domaćem tržištu? Kao opće pravilo država članica koja plaća troškove potpore trebala bi dobivati odgovarajuće statističke jedinice za obnovljive izvore energije.

U sljedećim odjeljcima ponavljaju se glavni koraci i preporuke za raspodjelu troškova i koristi na temelju analize troškova i koristi. Ovim se popisom i kriterijima ne dovode u pitanje kriteriji za analizu troškova i koristi u skladu s Uredbom o CEF-u relevantni za zahtjeve za dodjelu statusa prekograničnog projekta u području obnovljive energije.

Opći pristup i potrebni koraci za početnu analizu troškova i koristi

Preporučuje se da nositelji projekata pri provedbi analize troškova i koristi slijede ovaj popis koraka (koji nije konačan):

— utvrđivanje relevantnih dionika,

— određivanje strukture projekta prekogranične suradnje: — strane i subjekti koji surađuju, — druga relevantna tijela i dionici na koje mogu utjecati troškovi ili koristi, kao što su nositelji projekata, operatori prijenosnih sustava, operatori distribucijskih sustava itd., — lokacija projekta, — tehnologija koja će se upotrebljavati i dizajn, — druga relevantna tehnička obilježja ili značajke, — kapacitet/veličina projekta, — vremenski okvir, — vrsta predviđenih rezultata i usluga, i — relevantni dodatni elementi,

— definiranje odgovarajućeg protučinjeničnog scenarija, uključujući njegovu strukturu (isti prethodno navedeni aspekti),

— izrada popisa svih troškova i koristi koje treba uključiti,

— dogovor o pristupu izračunu i metodologijama za pokazatelje analize troškova i koristi,

— prikupljanje najnovijih podataka iz provjerenih nacionalnih, europskih i međunarodnih izvora,

— kvantificiranje i monetiziranje mjerljivih pokazatelja ako nije preskupo i verbalno opisivanje učinka nemonetiziranih pokazatelja,

— izračun delte NPV-a projekta prekogranične suradnje i njegova protučinjeničnog scenarija,

— pisanje analize i popratnih objašnjenja,

— provjeravanje rezultata s relevantnim tijelima i drugim (neovisnim) stručnjacima,

— prema potrebi produbljivanje analize prilagođavanjem podataka i/ili metodologije.

Redoslijed koraka nije nužno uzastopan, a u nekim se slučajevima koraci mogu ponavljati. Države članice mogu razmotriti uspostavu jedinstvenih kontaktnih točaka za potporu nositeljima projekata u tim koracima, posebno u pogledu specifikacije strukture projekata prekogranične suradnje.

Oslanjanje na analizu troškova i koristi u najvećoj mogućoj mjeri

Temeljita društvena analiza troškova i koristi preduvjet je za raspodjelu troškova i koristi između država članica i drugih strana. Međutim, to možda neće biti dovoljno kao osnova za pregovore o njihovoj raspodjeli. Stoga će provedenu analizu troškova i koristi trebati preispitati i proširiti.

Strane koje surađuju trebale bi se u najvećoj mjeri oslanjati na analizu troškova i koristi kako bi se održala usklađenost s glavnim utvrđenim učincima. Definicija projekta, podaci koji se upotrebljavaju, osnovni scenarij i granični uvjeti ne smiju se mijenjati, a neto vrijednosti izračunane u analizi troškova i koristi trebale bi biti polazište za daljnje rasprave. Moraju se odrediti svi granični uvjeti koji utječu na rad projekta i njegovo uključivanje u širi energetski sustav jer će oni utjecati na pokazatelje troškova i koristi.

Dogovor o raspodjeli troškova i koristi u konačnici će biti rezultat pregovaračkog postupka između strana koje surađuju. Trebale bi imati fleksibilnost u pogledu dogovora o troškovima i koristima koje treba uključiti. U analizi troškova i koristi potrebno je uspostaviti ravnotežu između ograničavanja složenosti i transakcijskih troškova na izvedivu razinu te nastojanja da se uključe svi relevantni čimbenici.

Načela raspodjele troškova i koristi

Raspodjela troškova i koristi trebala bi se temeljiti na pravednosti, tj. na tome da nijedna strana ne ostvaruje nerazmjernu korist/ne snosi nerazmjerne troškove zbog suradnje, što se može postići isplaćivanjem naknada svim stranama razmjerno njihovu doprinosu, praktičnosti, tj. smanjenju složenosti, a time i transakcijskih troškova na izvedivu razinu ograničavanjem strana te kategorija troškova i koristi na najvažnije, te odražavanju stvarnih troškova i koristi (i dogovaranju mogućih aranžmana koji od njih odstupaju u kasnijoj fazi).

Smanjenje složenosti

Dosadašnje iskustvo s mehanizmima suradnje pokazalo je da složenost može biti zapreka i da kod vrlo složenih pregovora s više dionika postoji veća vjerojatnost da neće biti uspješni. Međutim, to se može ublažiti ako se zemlje koje surađuju prvo dogovore o osnovnim načelima i uvjetima suradnje, a tek nakon toga započnu pregovore o pojedinostima. Osim toga, mogu pomoći politički sporazumi na visokoj razini o raspodjeli troškova i koristi, kao što je bio slučaj sa Švedskom i Norveškom u pregovorima o zajedničkom programu potpore.

Suočavanje s nesigurnošću i njezino uključivanje u donošenje odluka

Budući da se informacije o troškovima, koristima i rizicima ne mogu znati sa sigurnošću, nesigurnost je prirodan dio procesa i potrebno ju je uzeti u obzir u skladu s time. Može se ublažiti analizom osjetljivosti i provjerama pouzdanosti.

Prihvaćenost u javnosti

Kad je riječ o prihvaćenosti u javnosti, preporučljivo je da se u svaki projekt suradnje javnost nastoji uključiti u ranoj fazi i proaktivno kako bi se izbjegli kasnije prepreke. Svi izravni i neizravni troškovi i koristi povezani sa suradnjom te opći pristup njihovoj raspodjeli među partnerima koji surađuju trebali bi se jasno opisati i priopćiti javnosti.

6. PREDLOŽAK MEĐUVLADINA SPORAZUMA

Dio I. Cilj i definicije

Članak o cilju

— Države članice trebale bi istaknuti cilj međuvladina sporazuma. Kao primjer u kontekstu NSEC-a može se spomenuti omogućivanje izgradnje dodatnih kapaciteta za proizvodnju energije iz obnovljivih izvora u Sjevernom moru. O cilju odlučuju države članice koje surađuju.

Članak o definicijama

— Države članice trebale bi definirati najvažnije pojmove uključene u međuvladin sporazum. Time se osigurava njihovo jednako razumijevanje među uključenim stranama i poboljšava pravna stabilnost sporazuma.

Dio II. Mehanizam suradnje

Članak o mehanizmu suradnje

— U ovom dijelu trebalo bi opisati pravno uključivanje suradnje u kontekst Direktive o energiji iz obnovljivih izvora, tj. je li odabran statistički prijenos, zajednički projekt (s drugom državom članicom EU-a ili trećom zemljom) ili zajednički program potpore.

Dio III. Specifikacije suradnje

Članak o opsegu suradnje

— Države članice trebale bi definirati opseg suradnje: 1. samo upotreba obnovljivih izvora energije, 2. dodavanje infrastrukture suradnji, 3. dodavanje inovacijskih aspekata suradnji (kao što su objekti za skladištenje, pretvorbu itd.).

Članak o odabranom programu potpore

— Države članice trebale bi definirati program potpore koji se primjenjuje (država članica domaćin, država članica doprinositeljica ili novi program potpore). Ako se upotrebljava postojeći program, države članice trebale bi uključiti upućivanje na relevantnu pravnu osnovu.

Članak o novom programu potpore (primjenjivo samo za zajedničke programe potpore)

— Države članice trebale bi definirati tehničke elemente programa potpore. Elementi koje treba uzeti u obzir: a. suradnja na jednom projektu/više njih; b. najveći kapacitet/količina (instalirana količina MW ili MWh za prijenos); c. prihvatljiva tehnologija (tehnologije); d. lokacija ili postupak odabira lokacije i aktivnosti prije izgradnje; e. sustav priključenja na mrežu; f. oblik potpore; g. oblik natječaja/dražbe; h. sporazum o prijavi državne potpore.

Članak o relevantnom tržišnom mehanizmu

— Države članice trebale bi odrediti relevantan tržišni mehanizam (npr. određeno referentno tržište) za projekt suradnje te bilo kakve relevantne dodatne odredbe koje to može uključivati.

Članak o analizi troškova i koristi te prekograničnoj raspodjeli troškova

— Države članice trebale bi se dogovoriti o analizi troškova i koristi te prekograničnoj raspodjeli troškova. — U slučaju jednostavne suradnje statističke jedinice za obnovljive izvore energije mogu se prenijeti prema dogovorenoj cijeni prijenosa. U tom slučaju suradnje, analiza troškova i koristi trebala bi biti što jednostavnija kako bi se smanjili transakcijski troškovi. — Za složeniju suradnju (ili ako se traži pristup prekograničnom financiranju obnovljivih izvora energije iz Instrumenta za povezivanje Europe i/ili financiranju infrastrukture) možda će biti potrebna sveobuhvatnija analiza troškova i koristi. U međuvladinu sporazumu u ovom bi se odjeljku trebalo uputiti na dostupne izračune analize troškova i koristi te posljedični pristup prekograničnoj raspodjeli troškova. — Utvrđivanje neto društvene koristi. — Raspodjela ključnih troškova i koristi među stranama. — Plaćanja naknada među državama članicama koja iz toga proizlaze (uključujući udio troškova potpore koje financira svaki partner u suradnji, posljedična raspodjela statističkih jedinica za obnovljive izvore energije za potrebe ciljnih doprinosa). — Postupak plaćanja. — Obavijest Europskoj komisiji u skladu s Direktivom o energiji iz obnovljivih izvora.

Članak o obvezama strana

— Ovdje bi države članice koje surađuju trebale definirati odgovornosti u skladu s odabranim oblikom suradnje te postupke i sustav koji omogućuje nadzor, praćenje i izdavanje dokaza i provjere (uključujući prijenos podataka: sadržaj, oblik i vrijeme).

Članak o nadležnom tijelu (primjenjivo na zajedničke projekte ili zajedničke programe potpore)

— U ovom bi dijelu trebalo opisati nadležno tijelo (npr. agencija ili jedinstvena kontaktna točka) i njegove odgovornosti. Odgovornosti mogu uključivati identificiranje projekata, definiranje natječajnog postupka, odabir ponuditelja, nadzor nad provedbom dodijeljenih projekata, isplatu potpore i izvješćivanje država koje surađuju.

Članak o obavješćivanju Europske komisije

— U skladu s Direktivom o energiji iz obnovljivih izvora država članica koja prodaje/država članica domaćin trebala bi obavijestiti Europsku komisiju o sporazumu i točnom iznosu posljedičnog statističkog prijenosa.

7. PRILOG

Dostupni mehanizmi suradnje i osnovna načela suradnje

U skladu s člancima 8., 9., 11. i 13. Direktive o energiji iz obnovljivih izvora postoje tri glavna mehanizma suradnje koje države članice mogu odlučiti koristiti.

Statistički prijenosi (članak 8.): u slučaju statističkih prijenosa najviše dvije države članice suglasne su surađivati i virtualno dodijeliti određenu količinu viška obnovljive energije proizvedene u jednoj državi članici drugoj državi. To se radi ex post putem dogovorene cijene prijenosa. Energija koju jedna država članica „kupi” računat će se u njezin nacionalni doprinos u skladu s Direktivom. Nije uključen prijenos ili isporuka fizičke energije. Statistički prijenosi obično nisu povezani s određenim projektima, iako države članice mogu odlučiti sklopiti takav sporazum ako to smatraju uzajamno korisnim. Osim toga, statistički prijenosi u načelu su tehnološki neutralni. Države članice koje sudjeluju u statističkom prijenosu moraju o tome obavijestiti Komisiju najkasnije 12 mjeseci nakon kraja godine u kojoj prijenos ima učinak. Transakcijski troškovi za statističke prijenose relativno su niski jer ih je uglavnom lako strukturirati i dogovoriti te omogućuju državama članicama da stupe u ograničenu suradnju, a da pritom ne moraju uvoditi nikakve promjene u svoje domaće programe potpore. Zbog njihova manjeg stupnja složenosti za statističke prijenose potrebno je manje smjernica, ali problem može biti prihvaćenost u javnosti zbog činjenice da se proizvedena energija iz obnovljivih izvora ne prenosi u zamjenu za plaćanja. Privatni akteri isključeni su iz sudjelovanja u statističkim prijenosima, tj. oni su rezervirani za javna tijela.

Zajednički projekti država članica (članak 9.): države članice mogu pokrenuti i zajedničke projekte kako bi surađivale na projektima u području obnovljive energije povezanima s proizvodnjom električne energije ili energije za grijanje i hlađenje iz obnovljivih izvora. Zajednički projekti nadilaze puke statističke prijenose, a suradnja je uvijek povezana s određenim novim projektom. Zajedničkim projektom može se, ali ne mora, predvidjeti fizički prijenos električne energije. Osim suradnje na jednom projektu, npr. veliki projekti odobalnih vjetroelektrana, mogući su i dogovori povezani s više projekata ako se struktura koja se odnosi na mala ili srednja postrojenja ponavlja. Međutim, te višeprojektne dogovore treba razlikovati od zajedničkih programa potpore zbog njihove ograničene prirode. Projekti se mogu odnositi na obnovu postojećih postrojenja ili na nova postrojenja. Koristi i troškove tih projekata dijele strane koje surađuju na temelju dogovorenih pravila. Države članice mogu se dogovoriti o provedbi projekta putem postojećeg programa potpore bilo koje strane koja surađuje ili uspostaviti program po vlastitoj mjeri.

Zajednički projekti mogu biti prikladni i za zajedničko ulaganje u nove tehnologije i stjecanje iskustva u tom području. Stupanj suradnje i razina transakcijskih troškova viši su u usporedbi sa statističkim prijenosima, ali obično niži nego u slučaju zajedničkih programa potpore jer je suradnja ograničena na dogovoreni broj projekata. Za razliku od statističkih prijenosa zajednički projekti mogu uključivati i privatne subjekte.

Zajednički projekti država članica i trećih zemalja (članak 11.): države članice mogu provoditi i zajedničke projekte s trećim zemljama, što bi moglo postati posebno važno u kontekstu suradnje sa zemljama Energetske zajednice ili Ujedinjenom Kraljevinom. Međutim, zajednički projekti s trećim zemljama ograničeni su na električnu energiju iz obnovljivih izvora (grijanje i hlađenje nisu obuhvaćeni) te potrebom da se uspostavi stvarna fizička veza s trećom zemljom. Kako bi se osigurao unos u sustav električne energije EU-a, potrebno je na vrijeme rezervirati odgovarajući kapacitet interkonekcijskih vodova. S izuzetkom potpore za ulaganje koja se odobrava postrojenju, za količinu proizvedene i izvezene električne energije ne smije se primati potpora iz programa potpore treće zemlje.

Zajednički programi potpore (članak 13.): zajednički programi potpore još su jedan mogući mehanizam suradnje na raspolaganju državama članicama. To znači djelomičnu ili potpunu koordinaciju i/ili spajanje nacionalnih programa potpore dviju ili više država članica. Budući da zajednički programi potpore mogu podrazumijevati znatne transakcijske troškove, obično pokrivaju više projekata. Međutim, mogu se upotrebljavati i za velike pojedinačne projekte s vrlo specifičnom strukturom. Zajednički programi potpore mogu se odnositi i samo na jedan segment nacionalnog tržišta energije iz obnovljivih izvora, na primjer na određenu tehnologiju ili zemljopisno područje, npr. pograničnu regiju. Osim ako je drukčije određeno, dogovoreni zajednički program potpore ne zamjenjuje postojeće nacionalne programe potpore, koji i dalje usporedno postoje. Zajednički programi potpore obično su zahtjevniji i složeniji od zajedničkih projekata i obično iziskuju izmjene nacionalnog zakonodavstva i/ili propisa.

Načela suradnje u području energije iz obnovljivih izvora

Općenito, suradnja država članica u području energije iz obnovljivih izvora uređena je sljedećim načelima.

Opcionalnost: dvije ili više država članica koje surađuju jedna s drugom ili s trećom zemljom čine to dobrovoljno. Nadalje, kad države članice odluče udružiti snage u području energije iz obnovljivih izvora, mogu osmisliti pojedinosti i uvjete takve suradnje.

Osiguravanje socioekonomskih koristi: projekti prekogranične suradnje moraju stvoriti vrijednost iz holističke, društvene perspektive. Općenito, socioekonomske koristi takvog projekta moraju nadmašiti njegove troškove u usporedbi s uvođenjem obnovljivih izvora energije bez suradnje.

Uspostava uzajamno korisne suradnje: uz neto društvene koristi koje donose, projekti prekogranične suradnje ostvarit će se samo ako osiguravaju uzajamnu korist za sve zemlje sudionice i ključne dionike u zemljama. Općenito, malo je vjerojatno da će svi dionici biti u boljem položaju s projektom nego bez njega, pa se zemlje trebaju dogovoriti o tome koji bi dionici trebali dobiti naknadu, a koji ne.

Sporazum o uvjetima suradnje: države članice koje namjeravaju surađivati moraju sklopiti sporazum o suradnji kojim se utvrđuju uvjeti.

Primjena lokalnih uvjeta: iako će zemlje koje surađuju nastojati uskladiti relevantna pravila i propise koliko god to bude potrebno, moguća su prirodna ograničenja. Takva će se ograničenja posebno primjenjivati na uvjete koji se odnose na lokaciju, kao što su dozvole i porezi. Stoga se primjenjuju pravila zemlje u kojoj je projekt fizički smješten, osim ako su se zemlje koje surađuju dogovorile i odredile da bude drukčije.

Osiguravanje opipljivog učinka: države članice mogu odlučiti strukturirati suradnju tako da ona ima opipljive učinke na njihove energetske sustave i tržišta. Države članice koje surađuju mogu, na primjer, zahtijevati fizički uvoz električne energije (koji je obvezan u zajedničkim projektima s trećim zemljama).

Raspodjela troškova i koristi: u skladu s Direktivom proizvedena energija iz obnovljivih izvora trebala bi se uračunati u statistike zemlje koja financira postrojenje. Ovisno o tehnologiji osim troškova potpore bit će relevantni i drugi troškovi i koristi. Troškovi priključivanja na mrežu i integracije sustava posebno su važni za projekte odobalnih vjetroelektrana, dok se važnost troškova potpore obično smanjuje kako se tehnologije razvijaju i s povećanjem stupnja integracije tržišta. Moguće su različite mogućnosti obračunavanja. Zemlje partnerice mogu slobodno utvrditi pojedinosti u sporazumu o suradnji.

(1) Temelje se na ranijim „Smjernicama za upotrebu mehanizama suradnje u pogledu obnovljive energije”, SWD(2013) 440 final, dostupno na https://ec.europa.eu/energy/sites/ener/files/documents/com_2013_public_intervention_swd05_en.pdf.

(2) Detaljniji opis mehanizama suradnje nalazi se u Prilogu. Samo je Sud Europske unije nadležan za vjerodostojno tumačenje prava Unije.

(3) Uredba (EU) 2021/1153 Europskog parlamenta i Vijeća od 7. srpnja 2021. o uspostavi Instrumenta za povezivanje Europe (SL L 249, 14.7.2021., str. 38.).

(4) COM(2021) 393: „Pogranične regije: Živući laboratoriji europske integracije”.

(5) Pogranične regije su područja sa svake strane iste granice (definicija je dostupna na: https://ec.europa.eu/eurostat/statistics-explained/index.php?title=Glossary:Border_region).

(6) Opis ovog slučaja temelji se na izvješću Design options for cross-border auctions (Mogući oblici prekograničnih dražbi), koje je razrađeno u okviru projekta AURES II o dražbama za potporu za energiju iz obnovljivih izvora. Cjelovito izvješće dostupno je na http://aures2project.eu/wp-content/uploads/2019/06/AURES_II_D6_1_final.pdf.

(7) Do danas je provedeno/dogovoreno 12 projekata suradnje (od toga deset statističkih prijenosa, jedan zajednički projekt i jedan zajednički program potpore). Iako to upućuje na to da bi se provedba mogla ubrzati, upotreba mehanizama suradnje i dalje je ispod očekivanja. Provedeni su i/ili dogovoreni sljedeći projekti: statistički prijenosi između Luksemburga i Litve, Luksemburga i Estonije, Malte i Estonije, Nizozemske i Danske, Irske i Danske, Irske i Estonije, Danske i Belgije, Finske i Belgije, Češke i Slovenije te Litve i Belgije, zajednički projekt Njemačke i Danske te zajednički program potpore Švedske i Norveške. Kad je riječ o nacionalnim akcijskim planovima za obnovljivu energiju država članica za 2020., očito je da su zbog novosti mehanizama i nedostatka provedenih projekata planovi za upotrebu mehanizama suradnje i dalje bili nejasni, oprezni ili čak nisu postojali. Nekoliko godina kasnije planovi država članica za upotrebu mehanizama suradnje već su bili konkretniji u njihovim nacionalnim energetskim i klimatskim planovima, osobito zahvaljujući savjetovanjima među državama članicama na bilateralnoj ili multilateralnoj osnovi, pojedinačno ili putem različitih skupina i foruma. Kad je riječ o tome, trebalo bi istaknuti rad regionalnih energetskih foruma, uključujući skupine na visokoj razini Energetska suradnja zemalja na Sjevernom moru (NSEC), Plan međusobnog povezivanja baltičkog energetskog tržišta (BEMIP), Skupina za energetsku povezanost središnje i jugoistočne Europe (CESEC) i Međupovezanost za jugozapadnu Europu (SWE), te Petostranog foruma. Forumi su uspjeli okupiti ključne dionike i olakšati dijalog. Međutim, još nema dovoljno konkretnih prijavljenih planova, što odražava uočene poteškoće u primjeni mehanizama suradnje.

(8) Studije i projekti uključuju, među ostalim, projekt o mehanizmima suradnje među državama članicama EU-a i interakciji s programima potpore u okviru Direktive o energiji iz obnovljivih izvora (2009/28/EZ) (https://res-cooperation.eu/), projekt CA-RES (https://www.ca-res.eu/) i projekt MUSTEC (https://mustec.eu/). Vidjeti i studiju Cooperation between EU countries under the RES directive (Suradnja među državama članicama EU-a u okviru Direktive o energiji iz obnovljivih izvora), 2014., dostupno na https://energy.ec.europa.eu/topics/renewable-energy/renewable-energy-directive-targets-and-rules/cooperation-mechanisms_en#documents.

(9) Poznati primjeri uključuju Memorandum o razumijevanju o jednom ili više odobalnih energetskih središta između Danske i Nizozemske, Memorandum o razumijevanju između Latvije i Estonije o zajedničkom odobalnom projektu, pismo namjere za analizu zajedničkih i hibridnih odobalnih projekata između Danske i Njemačke te Memorandum o razumijevanju o istraživanju mogućnosti energetskih otoka između Danske i Belgije.

(10) Za većinu projekata prekogranične suradnje može se pretpostaviti da države članice ili treće zemlje snose najveće troškove i ostvaruju većinu koristi. One su stoga prirodne pregovaračke strane te će automatski predstavljati svoje dionike.

(11) Uzimajući u obzir sve veću usmjerenost na složene oblike suradnje u području energije iz obnovljivih izvora, primjerice u kontekstu hibridnih odobalnih vjetroelektrana, pružaju se „smjernice o tome kako koordinirati prekograničnu podjelu troškova i koristi za projekte prijenosa energije u kombinaciji s razvojem projekata proizvodnje energije”. Ove su smjernice povezane s člankom 15. stavkom 1. Uredbe TEN-E (Uredba (EU) 2022/869) te s Komunikacijom Komisije Europskom parlamentu, Vijeću, Europskom gospodarskom i socijalnom odboru i Odboru regija naslovljenom „Strategija EU-a za iskorištavanje potencijala energije iz obnovljivih izvora na moru za klimatski neutralnu budućnost”, COM(2020) 741 final, dostupno na: https://ec.europa.eu/energy/sites/ener/files/offshore_renewable_energy_strategy.pdf.

(12) Elementi centraliziranog modela dio su Komisijina prijedloga od 18. svibnja 2022. o reviziji odredaba o izdavanju dozvola za projekte obnovljivih izvora energije iz Direktive o energiji iz obnovljivih izvora (COM(2022) 222 final).

(13) To je uglavnom posljedica mrežnih učinaka, ali nesigurnost se može odnositi i na regulatorne promjene.

(14) U jednosmjernom sustavu premija, ako je tržišna cijena niža od cijene izvršenja dražbe, proizvođači primaju potporu kojom se pokriva razlika, a ako je tržišna cijena viša, mogu zadržati višak prihoda. Dvosmjerna premija funkcionira na sličan način, ali proizvođač mora vratiti višak prihoda. U okviru sustava fiksnih premija proizvođači primaju fiksni iznos viška prihoda povrh tržišne cijene.

(15) O načinu nadoknade troškova potpore može odlučiti i svaka zemlja suradnica na nacionalnoj razini, osim u slučaju zajedničkih programa potpore.

(16) 2022/C 80/01.

(17) Vidjeti https://ec.europa.eu/regional_policy/en/information/publications/guides/2014/guide-to-cost-benefit-analysis-of-investment-projects-for-cohesion-policy-2014-2020.

(18) The Economic Appraisal of Investment Projects at the EIB (Ekonomska procjena projekata ulaganja u EIB-u). Verzija iz ožujka 2013. – revizija u tijeku, dostupno na https://www.eib.org/attachments/thematic/economic_appraisal_of_investment_projects_en.pdf.

(19) Metodologije za procjenu doprinosa prekograničnih projekata općim kriterijima i za izradu analize troškova i koristi navedene u dijelu IV. Priloga Uredbi (EU) 2021/1153 o uspostavi Instrumenta za povezivanje Europe, dostupno na https://eur-lex.europa.eu/legal-content/EN/TXT/?uri=CELEX:52021SC0429&qid=1564520971474.

(20) Vidjeti https://tyndp.entsoe.eu/cba.

(21) Ako je državna potpora potrebna za provedbu projekta u području obnovljivih izvora energije, analiza manjka financijskih sredstava provedena u skladu sa smjernicama o državnim potporama za zaštitu okoliša i energiju trebala bi biti u skladu s glavnim pretpostavkama analize troškova i koristi.

(22) Kad je riječ o infrastrukturi, izvješće Fourth Monitoring Report on CBCA decisions (Četvrto izvješće o praćenju odluka povezanih s prekograničnom raspodjelom troškova) koje je objavio ACER pokazalo je da se u većini transeuropskih energetskih projekata koji uključuju prekograničnu infrastrukturu odabiru „tradicionalni” pristupi raspodjeli troškova. Većina projekata na kopnu temelji se na takozvanom „teritorijalnom načelu” prema kojem svaka zemlja snosi troškove povezane s provedbom projekta na vlastitom državnom području, neovisno o koristima koje projekt može donijeti zemljama, dok „raspodjela troškova u omjeru 50 : 50” prevladava za odobalne projekte. Taj se pristup možda neće pokazati djelotvornim u slučajevima kao što su nove odobalne isprepletene mreže, koje bi mogle utjecati na veći broj strana.

(23) Vidjeti posebno uvjete iz članka 11. stavka 2. točaka (a) i (c) Direktive (EU) 2018/2001.

(24) Snosi operator prijenosnog sustava.

(25) Ako izravna usporedba nije moguća ili nije realistična, za izračun se može upotrijebiti alternativna tehnologija.