HR Službeni list Europske unije C 51/22

Mišljenje Europskog odbora regija – Kriteriji određivanja naknada za rad u EU-u

(2016/C 051/04)

Izvjestitelj: Mick ANTONIW (UK/PES), član Skupštine Pontypridda

PREPORUKE O POLITIKAMA

EUROPSKI ODBOR REGIJA

Legitimitet rasprave

1. ističe da su za politiku zapošljavanja i socijalnu politiku prvenstveno odgovorne nacionalne ili regionalne vlade, da EU na tom području ima nadležnost za usklađivanje te da sve inicijative EU-a o europskim kriterijima za određivanje plaća moraju poštovati načelo supsidijarnosti;

2. podsjeća da prema istraživanju Eurobarometra o stavovima građana prema siromaštvu premoćna većina (73 %) smatra da je siromaštvo problem koji je raširen u njihovoj zemlji te traži hitno djelovanje za rješavanje tog problema na nacionalnoj razini (89 %) i razini EU-a (74 %) (1);

3. potvrđuje da je pravo svih radnika na pravednu plaću dostatnu za pristojan standard života njih samih, kao i njihovih obitelji, utvrđeno Europskom socijalnom poveljom koju su prihvatile gotovo sve države članice EU-a;

4. smatra da će se demokratski legitimitet Europske unije ojačati ako europski građani budu uvidjeli da se rješava i pitanje društvenog napretka kad se, uz promicanje rasta, u godišnji ciklus usklađivanja gospodarskih politika (europski semestar) u potpunosti integriraju zapošljavanje i socijalna dimenzija;

5. podsjeća da se EU obvezao na postizanje milenijskih razvojnih ciljeva UN-a te na pridržavanje rezolucije kojom je proglašeno drugo desetljeće Ujedinjenih naroda posvećeno iskorjenjivanju siromaštva (2008. – 2017.);

6. uočava da je Konvencija C94 Međunarodne organizacije rada o odredbama o radu u ugovorima o javnoj nabavi trenutno obvezujuća u devet država članica EU-a, dok se u drugima primjenjuje dobrovoljno. Ipak, potrebno je razjasniti moguće pravne nedosljednosti između Konvencije C94 Međunarodne organizacije rada i Ugovora o EU-u;

7. prima na znanje zahtjeve Europskog parlamenta u pogledu minimalne plaće (2), uključujući njegov zadnji poziv Europskoj komisiji da istraži „sve mogućnosti postizanja snažnije i otpornije ekonomske i monetarne unije, pogodne za rast, zapošljavanje i stabilnost, sa socijalnom dimenzijom usmjerenom na očuvanje europske socijalne tržišne ekonomije i poštovanje prava na kolektivne pregovore, u kojoj je osigurano usklađivanje socijalnih politika u državama članicama, uključujući mehanizam minimalne plaće ili dohotka primjeren pojedinoj državi te o kojem je država sama odlučila” (3);

Minimalne plaće i pristojne plaće

8. tvrdi da siromaštvo i socijalna isključenost onemogućuju dostojanstven život i time potkopavaju temeljna prava te predlaže da sve države članice osiguraju dostojanstven život – primjerice pružanjem usluga koje su potrebne kako bi se on osigurao – i provode politike, posebice u pogledu tržišta rada i na socijalnom planu, koje osiguravaju pravedne plaće tijekom cijelog radnog vijeka;

9. naglašava hitnost ovog pitanja s obzirom na to da su se od početka gospodarske krize u EU-u siromaštvo i socijalna nejednakost pogoršali te da su mjere koje su uslijedile i koje su bile usmjerene isključivo na strogu štednju dodatno povećale taj problem; broj ljudi kojima prijeti siromaštvo povećao se, pri čemu su posebno pogođeni žene i djeca;

10. skreće pozornost na činjenicu da je cilj strategije Europa 2020. za smanjenje siromaštva po svemu sudeći doveden u pitanje i da će se morati preispitati prilikom sljedeće revizije procesa Europa 2020. jer se broj ljudi kojima prijeti siromaštvo povećao sa 114 milijuna koliko je iznosio 2009. godine na 124 milijuna 2012. godine (4);

11. pozdravlja činjenicu da većina država članica EU-a ima sustave minimalnih plaća koji su utvrđeni zakonom ili dogovoreni putem kolektivnih pregovora. Za pitanja povezana s određivanjem plaća nadležne su i odgovorne države članice i/ili nacionalni socijalni partneri. Stoga je potrebno u potpunosti poštovati samostalnost socijalnih partnera i njihovo pravo na sklapanje kolektivnih ugovora o plaćama;

12. naglašava da se sustavi minimalnih plaća znatno razlikuju te primjećuje da su u nekim zemljama utvrđene razine ispod 50 % medijana plaća (5), kao i da je „siromaštvo unatoč zaposlenju” također sve veći problem;

13. priznaje ključnu ulogu kolektivnih pregovora u utvrđivanju iznosa minimalne plaće, ali ističe da u mnogim sektorima te kod MSP-ova sektorski sporazumi ne postoje i da su stoga neki radnici isključeni. OR poziva nacionalne socijalne partnere da ojačaju socijalni dijalog na nacionalnoj, regionalnoj i lokalnoj razini;

14. tvrdi stoga da bi države članice trebalo poticati da usvoje indikativnu pravednu plaću koristeći kao mjerilo 60 % medijana plaća i temeljeći je na referentnom proračunu (6) koji predstavlja paket roba i usluga potrebnih pojedincu za život na pristojnoj razini, zajedno s pravednim uvjetima zapošljavanja. Prema nedavnoj studiji Eurofounda (7), hipotetična minimalna plaća koja bi iznosila 60 % medijana nacionalnih plaća donijela bi, na temelju podataka iz 2010., korist 16 % svih zaposlenika u EU-u;

15. naglašava važan rad Europske mreže referentnih proračuna na razvoju zajedničke metodologije za izračun referentnih proračuna u Europi tako da njihov sadržaj, kao što je npr. potrošačka košarica, bude usporediv među državama članicama;

16. ističe činjenicu da je privatni dug, koji je u europodručju 2014. godine dosegao 126 % BDP-a (usporedbe radi, javni je dug iznosio 92 %), čimbenik koji pogoršava situaciju obilježenu niskom razinom potrošnje i sve manjim ulaganjima; u tom kontekstu smatra da su strukture pravednih plaća važan ekonomski stabilizator i ključni instrument za poticanje necjenovne konkurentnosti, zbog čega djeluju kao bitan pokretač gospodarskog rasta te pomažu da se izbjegne stagnacija; pored toga, kako bi se povećala sigurnost prihoda kućanstava, trebalo bi razmisliti o uvođenju na europskoj razini postupka upravljanja u slučaju prekomjernog zaduživanja u okviru kojeg bi se, među ostalim, rješavalo pitanje uvjeta izvlaštenja obiteljskih domova;

17. tvrdi da pravedna plaća znači da javni sektor osobama zaposlenim na puno radno vrijeme ne mora pružati potporu, ili treba pružati vrlo malu potporu, u obliku dodataka ili poreznih olakšica, što bi državama članicama moglo pomoći da poštuju svoje proračunske obveze;

18. predlaže da se razmotre odredbe o minimalnoj plaći u vezi s uvjetima zapošljavanja, osobito u kontekstu posebnih fleksibilnih sustava;

19. tvrdi da je pravedna plaća, kao i pravedni uvjeti zapošljavanja i adekvatni sustav socijalne zaštite, jedan od preduvjeta za pošteno natjecanje među državama članicama EU-a kako se one ne bi međusobno nadmetale u snižavanju standarda i socijalnom dampingu;

20. naglašava da je to pitanje posebno važno s obzirom na Direktivu o upućivanju radnika i presude Suda Europske unije koje su joj uslijedile, a kojima je utvrđeno da se trgovačka društva ne moraju pridržavati ugovora o sektorskim minimalnim plaćama koji nisu proglašeni opće primjenjivim (8);

21. poziva nacionalna i regionalna tijela vlasti da u potpunosti primijene Direktivu o provedbi Direktive o upućivanju radnika; s nestrpljenjem iščekuje najavljenu Komisijinu reviziju postojećeg zakonodavstva koje se odnosi na upućene radnike, a čiji je cilj suzbijanje socijalnog dampinga i osiguravanje da jednak rad bude nagrađen na jednak način u cijelom EU-u;

22. smatra da bi se daljnje rasprave na tom polju mogle temeljiti osobito na člancima 9. i 156. UFEU-a te da bi se radi poštovanja načela supsidijarnosti i proporcionalnosti trebale odvijati putem neobvezujućih mehanizama kao što je otvorena metoda koordinacije i u sklopu europskog semestra, u okviru kojeg se već pojavilo pitanje plaća;

23. nadalje tvrdi da se pravedne plaće kao gospodarski čimbenik također mogu razmatrati u okviru preporuka za pojedine države, koje već uključuju određivanje plaća na području tržišta rada, a bave se i ograničenjem plaća;

24. uviđa da minimalne plaće znatno variraju u različitim državama članicama EU-a koje ih primjenjuju. Naglašava da bi pravedne plaće koje već postoje i o kojima odlučuju države članice na temelju zakonodavstva ili putem kolektivnih pregovora, te u svakom slučaju u skladu sa svojim tradicijama i praksama, mogle pridonijeti ispunjavanju cilja strategije Europa 2020. da se 20 milijuna ljudi izbavi iz siromaštva i socijalne isključenosti;

25. smatra da bi pravedne plaće mogle pomoći u borbi protiv neprihvatljivih razina nejednakosti u Europi koje predstavljaju opasnost po socijalnu koheziju, političko pitanje i rizik za budući potencijal rasta EU-a;

26. naglašava da postoje primjeri dobrih praksi u državama članicama u kojima radnici s niskom plaćom čine samo mali udio u ukupnom broju zaposlenih. U tri države (Švedskoj, Danskoj i Italiji) ne postoji obvezujuća minimalna plaća ili kolektivni ugovori opće obvezujuće prirode; u tim zemljama određivanje plaće ipak dobro funkcionira na temelju tradicije i prakse (9);

Regionalna dimenzija

27. potiče lokalne i regionalne vlasti u EU-u da kao poslodavci preuzmu vodstvo u naporima da svojim zaposlenicima osiguraju pravedne plaće te poziva na razmjenu najboljih praksi na razini EU-a;

28. osim toga, pozdravlja činjenicu da se neke javne vlasti na lokalnoj i regionalnoj razini koriste svojim politikama nabave kako bi poticale odnosno zahtijevale od ugovaratelja da svojim zaposlenicima isplaćuju pravedne plaće. U tom kontekstu sa zadovoljstvom primjećuje da se u Direktivi 2014/24/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o javnoj nabavi, koja će stupiti na snagu u travnju 2016., izričito navodi da se ne bi smjela spriječiti primjena uvjeta zapošljavanja koji su povoljniji za radnike (uvodna izjava 37.) te se propisuje da javni naručitelji ne smiju koristiti samo cijenu ili samo trošak kao jedini kriterij za dodjelu ugovora o javnoj nabavi (članak 67.). Nadalje, toplo pozdravlja presudu Suda Europske unije u predmetu C-115/14 (od 17. studenog 2015.), u kojoj se navodi da pravo EU-a ne isključuje mogućnost da se ponuditelj koji se ne želi obavezati da će osoblju platiti minimalnu plaću isključi iz postupka dodjele ugovora (10).

Bruxelles, 3. prosinca 2015. Predsjednik Europskog odbora regija Markku MARKKULA

(1) Posebno izvješće Eurobarometra o siromaštvu i socijalnoj isključenosti (2010).

(2) Rezolucije Europskog parlamenta o: 1. ulozi minimalnog dohotka u borbi protiv siromaštva i promicanju uključivog društva u Europi, usvojena 20. listopada 2010. (2010/2039(INI)); i 2. Europskoj platformi protiv siromaštva i socijalne isključenosti, usvojena 15. studenog 2011. (2011/2052(INI)).

(3) Rezolucija Europskog parlamenta o programu rada Europske komisije za 2016. (2015/2729(RSP)), točka 16.

(4) COM(2014) 130 „Provjera napretka strategije Europa 2020. za pametan, održiv i uključiv rast”.

(5) Studija Contours of a European Minimum Wage Policy („Pregled europske politike minimalne plaće”), Thorsten Schulten, Friedrich-Ebert-Stiftung, listopad 2014. http://epsu.org/IMG/pdf/Contours_of_a_Minimum_Wage_Policy_Schulten.pdf

(6) COM(2013)83 „Paket mjera EU-a za socijalno ulaganje”.

(7) Izvješće Pay in Europe in the 21st century („Plaća u Europi u 21. stoljeću”), Christine Aumayr-Pintar i drugi, Europska zaklada za poboljšanje životnih i radnih uvjeta (Eurofound), travanj 2014.

(8) Predmet C-346/06 Dirk Rüffert protiv savezne zemlje Donje Saske.

(9) Eurostat, Prikaz strukture naknada 2010., osim poduzeća s manje od 10 zaposlenika, vidjeti posebice sliku 5.34.

(10) Odlučeno je da je zakonodavstvo regionalnog tijela države članice kojim se od ponuditelja i njihovih podizvoditelja traži da se obavežu plaćati minimalnu plaću osoblju koje obavlja usluge koje su predmet ugovora o javnoj nabavi u skladu s pravom EU-a.