Obujam i intenzitet prekogranične trgovine unutar EU-a dovoljno su veliki (zapravo, veći nego u bilo kojem drugom području trgovine na svijetu) da mogu učiniti prekograničnu trgovinu osjetljivom na nedosljedne – ili čak samo različite – političke odabire država članica. Štoviše, trgovci mogu doprijeti do potrošača prelazeći granice država članica. To može stvoriti probleme koje nacionalni zakonodavci i regulatori teško mogu na odgovarajući način rješavati odvojeno.

Cilj je savjetovanja bio prikupljanje kvalitativnih i kvantitativnih dokaza od relevantnih skupina dionika (potrošača, udruga potrošača, poduzeća, poslovnih udruga, tijela država članica, pravnih stručnjaka) i javnosti. Do određenih vrsta poduzeća bilo je teško doći, primjerice do internetskih tržišta i pružatelja „besplatnih” digitalnih usluga. Savjetovanja su javnosti predstavljana putem redovnih sastanaka, Twittera, Facebooka i elektroničke pošte upućene mrežama okupljenima oko Glavne uprave za pravosuđe i zaštitu potrošača te putem govora koje su održali Povjerenik i drugi visoki dužnosnici Komisije.

Prijedlog bi donio i uštede trgovcima koji trguju prekogranično zahvaljujući povećanoj usklađenosti pravila. Posebno bi bile bolje objašnjene moguće posljedice za trgovce u slučaju neusklađenosti. To bi dovelo do nižih i točnijih troškova procjene rizika.

Kad je riječ o troškovima provedbe tih mjera, za trgovce bi mogli nastati početni troškovi upoznavanja s mjerama. Međutim, u odboru za MSP-ove većina je sudionika ukazala na to da pooštravanje sankcija ne bi utjecalo na njihove troškove. Kad je riječ o pojedinačnim pravnim lijekovima, srednja vrijednost procijenjenih jednokratnih troškova, poput troškova pravnog savjetovanja, navedenih u odboru za MSP-ove iznosila je 638 EUR. Srednji godišnji tekući troškovi procijenjeni su na 655 EUR. Na javnom savjetovanju većina je tijela javne vlasti ukazala na to da će se troškovi administrativnog i sudskog izvršavanja povećati ako sankcije budu pooštrene. Usto, određeni bi troškovi nastali zbog početnog upoznavanja nacionalnih tijela i sudova s uvođenjem prava na pojedinačne pravne lijekove. Ni jedno tijelo javne vlasti nije dostavilo procjene povećanih ili smanjenih troškova izvršavanja. U troškove za javna tijela za izvršavanje i sudove ubraja se moguće povećanje broja ovršnih i sudskih postupaka. Međutim, ti će troškovi vjerojatno biti nadoknađeni očekivanim sveukupnim smanjenjem stope povrede prava EU-a o zaštiti potrošača zahvaljujući većem odvraćajućem učinku strožih sankcija i boljih pravnih lijekova.

Kad je riječ o sankcijama, Prijedlog će doprinijeti dosljednijoj primjena sankcija u cijelome EU-u. To će se postići uvođenjem neiscrpnog skupa zajedničkih kriterija za ocjenu težine povreda (isključujući one lakše). Od tijela za izvršavanje zahtijevalo bi se da te kriterije uzmu u obzir pri donošenju odluke o izricanju sankcija te njihovoj težini. Ako je sankcija koju treba izreći novčana kazna, tijela bi pri utvrđivanju iznosa novčane kazne trebala uzeti u obzir promet trgovca koji je počinio povredu, njegovu neto dobit te novčane kazne koje su za iste ili slične povrede izrečene u drugim državama članicama. U slučajevima „raširenih povreda” i „raširenih povreda s dimenzijom Unije”, kako su definirane u preispitanoj Uredbi o CPC-u, novčane bi kazne trebalo uvesti kao obvezni element sankcija, a države članice maksimalnu bi novčanu kaznu za takve povrede trebale postaviti u iznosu od najmanje 4 % godišnjeg prometa trgovca.

Mjere za smanjenje opterećenja koje se odnose na (a) pravo odustajanja, (b) pojednostavnjenje zahtjeva za informiranje i (c) modernizaciju sredstava komunikacije pridonijet će provedbi članka 16. Povelje, kojim se jamči sloboda poduzetništva u skladu s pravom EU-a te nacionalnim zakonima i praksom. Istovremeno, pojednostavnjenje zahtjeva u pogledu informiranja i modernizacija sredstava komunikacije neće dovesti ni do kakvog značajnog smanjenja zaštite potrošača. Mjere u pogledu prava odustajanja unose veću ravnotežu u prava i obveze trgovaca i potrošača. Njima se, naime, ukidaju neopravdana opterećenja, a pritom se utječe tek na mali dio potrošača.

Sve izmjene u Prijedlogu formulirane su na tehnološki neutralan način kako bi se osiguralo da uskoro ne zastare zbog najnovijih tehnoloških kretanja. Stoga je postojeća definicija „internetskih tržišta” u drugom zakonodavstvu EU-a ažurirana kako bi se uklonila posebna upućivanja na konkretnu tehnologiju, poput „internetskih stranica”, i osigurala održivost u budućnosti. Proširenjem područja primjene Direktive 2011/83/EU na digitalne usluge koje se ne isporučuju u zamjenu za novčano plaćanje riješila bi se trenutačna situacija u pogledu digitalnih transakcija za potrošače, i to uvođenjem pravila koja su neutralna u pogledu sadržaja te održiva u budućnosti. Time bi se dopunila pravila EU-a o zaštiti podataka. Promjene pravila Direktive 2011/83/EU o sredstvima komunikacije tehnološki su neutralne i stoga održiva u budućnosti. To je potrebno jer će se upućivati na druga sredstva komunikacije koja potrošaču omogućuju da pohrani sadržaj komunikacije, a ne na određenu tehnologiju.

O ukidanju obveze trgovca da navede informacije o politici rješavanja pritužbi u fazi oglašavanja bila je dostupna vrlo ograničena količina kvantitativnih podataka. Međutim, mišljenja koja su izrazile poslovne udruge ukazuju na srednje do znatne uštede za poduzeća. Kad je riječ o ukidanju obveze trgovaca da prikažu broj telefaksa i navedu suvremenije načine komunikacije (poput internetskog obrasca) kao alternativu adresi elektroničke pošte, činjenica da mnogi trgovci te suvremenije načine komunikacije već nude svojim potrošačima (uz adresu elektroničke pošte) ukazuje na to da su oni učinkovitiji od elektroničke pošte. Ukidanje obveze prikazivanja broja telefaksa možda neće utjecati na troškove zato što je to trenutačno obvezno samo za onu nekolicinu trgovaca koji još se uvijek koriste telefaksom u komunikaciji s potrošačima.

Prva izmjena koja se odnosi na pravo odustajanja ukida obvezu trgovca da prihvati povrat robe čak i kada su potrošači tu robu upotrebljavali u većoj mjeri nego što je dozvoljeno. Mala i srednja poduzeća navela su godišnje gubitke u prosječnom iznosu od 2223 EUR (srednja vrijednost 100 EUR) nastale zbog postojeće obveze da prihvate takvu „pretjerano isprobanu robu”. Mišljenja poslovnih udruga i poduzeća ukazuju i na to da će trgovci, a posebice mala i srednja poduzeća, imati koristi od smanjenja tog opterećenja. Kad je riječ o obvezi trgovca da izvrši povrat novca potrošačima prije nego što dobije priliku pregledati vraćenu robu, prosječni procijenjeni godišnji gubici zbog postojećih pravila navedeni u odboru za MSP-ove iznosili su 1 212 EUR (srednja vrijednost 0). Mišljenja poslovnih udruga i poduzeća ukazuju i na to da će trgovci, a posebice mala i srednja poduzeća, imati koristi od smanjenja tog opterećenja.

Izmjena Direktive 2005/29/EZ koja se odnosi na „dvojnu kvalitetu” proizvoda nužna je kako bi se osigurala veća pravna jasnoća tijelima država članica odgovornima za izvršenje direktive. Komisija je to pitanje razmatrala u Smjernicama od 25. svibnja 2016. o primjeni Direktive 2005/29/EZ i nedavno u Obavijesti Komisije od 26.9.2017. „o primjeni zakonodavstva EU-a o hrani i pravima potrošača na pitanja dvojne kvalitete proizvoda – konkretni slučaj prehrambenih proizvoda”. Međutim, iskustvo s izvršavanjem pokazuje da bi za nacionalna tijela bilo korisno kad bi se mogla osloniti na specifičan skup odredaba. One su nužne kako bi se omogućilo učinkovito rješavanje pitanja poslovne prakse koja uključuje stavljanje na tržište nekog proizvoda uz tvrdnju da je identičan istom proizvodu koji je stavljen na tržište u nekoliko drugih država članica, a koji se pritom od njega znatno razlikuje po sastavu ili obilježjima, te tako prosječnog potrošača navodi ili je vjerojatno da će ga navesti da donese odluku o poslu koju inače ne bi donio.

Članak 8. Direktive 2011/83/EU, kojim se predviđaju posebni formalni zahtjevi za ugovore na daljinu, mijenja se u nekoliko točaka. Prvo, u stavku 4. predviđa se izuzimanje uzorka obrasca za odustajanje iz zahtjeva u pogledu informiranja putem sredstva daljinske komunikacije koje se upotrebljava za sklapanje ugovora ako to sredstvo za prikazivanje informacija omogućuje ograničeni prostor ili vrijeme, uključujući telefonske pozive. To je nužno zato što se pisani uzorak obrasca za odustajanje potrošaču ne može dostaviti putem telefonskog poziva, a putem drugih sredstava komunikacije obuhvaćenih člankom 8. stavkom 4. može biti nemoguće dostaviti ga na način koji je pristupačan korisnicima. U tim je slučajevima dovoljno uzorak obrasca za odustajanje staviti potrošaču na raspolaganje na drugi način, primjerice na internetskoj stranici trgovca, te ga uključiti u potvrdu ugovora na trajnom nosaču podataka.

Članak 16., koji se odnosi na izuzetke od prava odustajanja, mijenja se u nekoliko točaka. Prvo, točka (a) mijenja se kako bi se osigurala dosljednost s člankom 7. stavkom 3. i člankom 8. stavkom 7. u pogledu obveza trgovca kada potrošač želi trenutačno izvršavanje usluga. Drugo, točka (m), u kojoj se predviđa izuzeće od prava odustajanja od digitalnog sadržaja isporučena na materijalnom nosaču podataka ako je potrošač prethodno dao pristanak za početak izvršavanja prije isteka roka odustajanja i pristao na to da time gubi pravo odustajanja, mijenja se kako bi se ta dva uvjeta primjenjivala samo na sadržaj koji se isporučuje u zamjenu za novčano plaćanje. Cilj je osigurati dosljednost s člankom 14. stavkom 4. točkom (b), kojom se predviđa ugovorna sankcija u slučaju u kojem trgovac ne ispuni tu obvezu, zbog čega potrošač ne mora platiti iskorišteni digitalni sadržaj. Obveza pribavljanja izričitog pristanka i potvrde potrošača stoga relevantna samo za digitalni sadržaj koji se isporučuje u zamjenu za novčano plaćanje. Konačno, dodaje se nova točka (n) kako bi se iz prava odustajanja izuzela roba koju je potrošač upotrebljavao više nego što je to bilo potrebno da bi je isprobao.

(2)Zakonodavstvo koje se odnosi na zaštitu potrošača trebalo bi djelotvorno primjenjivati diljem Unije. Međutim, sveobuhvatnom provjerom prikladnosti direktiva u području potrošačkog i tržišnog prava koju je Komisija izvršila 2016. i 2017. u okviru Programa za prikladnost i učinkovitost propisa (REFIT) zaključeno je da je djelotvornost zakonodavstva Unije u području zaštite potrošača ugrožena zbog nedostatka svijesti među trgovcima i potrošačima te zbog nedovoljne stope izvršavanja i ograničenih mogućnosti pravne zaštite potrošača.

(3)Unija je već poduzela niz mjera kako bi postigla veću osviještenost potrošača, trgovaca i pravnih stručnjaka o pravima potrošača te kako bi poboljšala izvršavanje prava potrošača i njihovu pravnu zaštitu. Međutim, nedostaci su i dalje prisutni te se osobito ogledaju u nepostojanju uistinu učinkovitih i proporcionalnih sankcija za odvraćanje od povreda i njihovo sankcioniranje u nacionalnim zakonima, nedovoljnim pojedinačnim pravnim lijekovima za potrošače koji pretrpe štetu zbog povreda nacionalnog zakonodavstva kojim se prenosi Direktiva 2005/29/EZ te nedostacima postupka za dobivanje sudskog naloga prema Direktivi 2009/22/EZ. Revizija postupka za dobivanje sudskog naloga trebala bi biti predmet posebnog instrumenta o izmjeni i zamjeni Direktive 2009/22/EZ.

(4)Direktive 98/6/EZ, 2005/29/EZ i 2011/83/EU uključuju zahtjeve prema državama članicama da predvide učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće sankcije za suzbijanje povreda nacionalnih odredaba kojima se te direktive prenose. Usto, u članku 21. Uredbe (EU) br. 2017/2394 o koordiniranoj zaštiti potrošača (CPC) državama članicama propisuje se obveza da poduzimaju mjere izvršavanja, uključujući izricanje sankcija, na djelotvoran, učinkovit i koordiniran način radi ostvarivanja prestanka ili zabrane raširenih povreda ili raširenih povreda s dimenzijom Unije.

(5)Postojeća nacionalna pravila o sankcijama znatno se razlikuju diljem Unije. Konkretno, nametanje učinkovitih, proporcionalnih i odvraćajućih novčanih kazna za raširene povrede ili raširene povrede s dimenzijom Unije trgovcima koji ih počine ne osiguravaju sve države članice. Zbog dosljednosti među različitim direktivama o zaštiti potrošača pitanje sankcija trebalo bi rješavati na horizontalnoj razini preispitivanjem postojeća pravila o sankcijama u direktivama 98/6/EZ, 2005/29/EZ i 2011/83/EU te uvođenjem novih pravila o sankcijama u Direktivi 93/13/EEZ.

(6)Kako bi se olakšala dosljednija primjena sankcija, osobito pri povredama unutar Unije, raširenim povredama i raširenim povredama s dimenzijom Unije iz Uredbe (EU) br. 2017/2394, trebalo bi uvesti neiscrpan skup zajedničkih kriterija za primjenu novčanih kazna. Kriteriji bi trebali obuhvatiti prekograničnu prirodu povrede, odnosno odgovor na pitanje je li se povredom naštetilo i potrošačima u drugim državama članicama. U obzir bi trebalo uzeti i pravnu zaštitu koju trgovac pruži potrošačima za nanesenu štetu. Ponavlja li isti počinitelj povrede, to ukazuje na sklonost ka vršenju takvih povreda te stoga ukazuje na težinu postupanja i, prema tome, potrebu da se razina sankcije poveća kako bi se postiglo djelotvorno odvraćanje. Kriterij ostvarene financijske dobiti ili izbjegnutih gubitaka zbog povrede posebno je važan ako su nacionalnim pravom propisane novčane kazne kao sankcije i maksimalna novčana kazna određena je kao postotak prometa trgovca te ako se povreda odnosi samo na jedno tržište na kojem trgovac posluje ili na nekoliko njih.

(7)Usto, pri izricanju sankcija u obliku novčanih kazna trebalo bi uzeti u obzir godišnji promet i dobit trgovca koji je počinio povredu i sve novčane kazne koje su trgovcu izrečene u drugim državama članicama za istu povredu, posebice u kontekstu raširenih povreda prava o zaštiti potrošača i raširenih povreda s dimenzijom Unije koje podliježu koordiniranim mehanizmima istrage i izvršavanja u skladu s Uredbom (EU) br. 2017/2394.

(8)Taj neiscrpan skup zajedničkih kriterija za primjenu sankcija možda neće biti relevantan pri odlučivanju o sankcijama za svaku povredu, posebice ne za lakše povrede. Države članice trebale bi uzeti u obzir i druga opća pravna načela koja se primjenjuju pri nametanju sankcija, poput načela non bis in idem.

(9)Kako bi se osiguralo da tijela država članica mogu nametati učinkovite, proporcionalne i odvraćajuće sankcije za raširene povrede prava o zaštiti potrošača i raširene povrede s dimenzijom Unije koje podliježu koordiniranim mehanizmima istrage i izvršavanja u skladu s Uredbom (EU) br. 2017/2394, trebalo bi uvesti novčane kazne kao obvezni element sankcija za takve povrede. Kako bi osigurale odvraćajući učinak novčanih kazna, države članice u svojem bi nacionalnom pravu trebale odrediti maksimalnu novčanu kaznu za takve povrede u iznosu od najmanje 4 % godišnjeg prometa trgovca u predmetnoj državi članici.

(10)Ako na temelju primjene mehanizma za koordinaciju prema Uredbi (EU) br. 2017/2394 nacionalno nadležno tijelo u smislu te uredbe nametne novčanu kaznu trgovcu odgovornom za široku povredu ili široku povredu s dimenzijom Unije, trebalo bi moći nametnuti novčanu kaznu u iznosu od najmanje 4 % godišnjeg prometa trgovca u svim državama članicama obuhvaćenima koordiniranim aktivnostima izvršavanja.

(11)Države članice ne bi trebalo sprečavati da u svojem nacionalnom pravu zadrže ili u njega uvedu više maksimalne novčane kazne utemeljene na prometu za široke povrede i široke povrede s dimenzijom Unije prava o zaštiti potrošača, kako je utvrđeno u Uredbi EU br. 2017/2394. Zahtjev da se iznos novčane kazne postavi na razinu od najmanje 4 % prometa trgovca ne bi se trebao primjenjivati na dodatna pravila država članica o periodičnim kaznenim plaćanjima, poput dnevnih novčanih kazna, za neusklađenost s nekom odlukom, rješenjem, mjerom privremene pravne zaštite, obvezom trgovca ili drugom mjerom čiji je cilj zaustavljanje povrede.

(12)Pri donošenju odluke o namjeni prihoda od novčanih kazna države članice trebale bi uzeti u obzir krajnji cilj zakonodavstva o zaštiti potrošača i njegova izvršavanja, a to je zaštita općih interesa potrošača. Stoga bi države članice u okviru svojih nadležnosti trebale razmotriti mogućnost da se barem dio prihoda od novčanih kazna dodijeli aktivnostima za unapređivanje zaštite potrošača, poput pružanja potpore potrošačkim pokretima ili aktivnostima čiji je cilj osnaživanje potrošača.

(13)U okviru Direktive 2005/29/EZ trebalo bi poboljšati pristup pojedinačnim pravnim lijekovima za potrošače koji su pretrpjeli štetu zbog nepoštene poslovne prakse kako bi ih se dovelo u položaj u kojem bi bili bez nepoštene poslovne prakse. Iako je prvotna namjena te direktive bila ponajprije urediti tržišno ponašanje trgovaca na temelju javnog izvršavanja, iskustvo od više od deset godina primjene ukazuje na nedostatke u smislu nepostojanja jasnog okvira kojim se utvrđuju prava na pojedinačne pravne lijekove.

(14)Nacionalna se pravila o pojedinačnim pravnim lijekovima za potrošače koji su pretrpjeli štetu zbog nepoštene poslovne prakse razlikuju. Trenutačna situacija, u kojoj je državama članicama u velikoj mjeri prepušteno da određuju hoće li i na koji način pravni lijekovi biti na raspolaganju, sprečava potpunu djelotvornost Direktive 2005/29/EZ. Direktiva stoga i dalje ima potencijal da u potpunosti ostvari svoju dvojnu svrhu, a to je doprinos pravilnom funkcioniranju unutarnjeg tržišta i postizanje visoke razine zaštite potrošača. Usprkos postojećim mogućnostima primjene pravnog lijeka prema nacionalnom pravu provjerom prikladnosti nisu pronađeni značajni primjeri sudske prakse u kojima su žrtve nepoštene poslovne prakse zatražile pravnu zaštitu. To je u suprotnosti s činjenicom da je nepoštena poslovna praksa najčešći problem povezan s pravima potrošača u cijeloj Europi. To ukazuje na to da postojeće mogućnosti primjene pravnog lijeka ne jamče rješavanje problema potrošača ako su im prekršena prava iz te direktive. Stoga bi se uvođenjem jasnog okvira za pojedinačne pravne lijekove olakšalo privatno izvršavanje i dopunila postojeća obveza država članica da osiguraju odgovarajuća i učinkovita sredstva za izvršavanje usklađenosti s tom direktivom. To bi bilo u skladu i s pristupom pojedinačnim pravnim lijekovima u drugim direktivama o zaštiti potrošača, poput Direktive 93/13/EEZ i Direktive 1999/44/EZ, te bi osiguralo usklađenu i dosljednu primjenu pravne stečevine u području zaštite potrošača.

(15)Države članice trebale bi osigurati dostupnost pravnih lijekova potrošačima koji su pretrpjeli štetu zbog nepoštenih poslovnih praksa kako bi se uklonile sve njihove posljedice. Kako bi se ostvario taj cilj, države članice trebale bi na raspolaganje staviti ugovorne i neugovorne pravne lijekove. Ugovorni pravni lijekovi koje osigurava država članica trebali bi uključivati barem pravo na raskid ugovora. Neugovorni pravni lijekovi propisani nacionalnim pravom trebali bi uključivati barem pravo na naknadu štete. Države članice ne bi bile spriječene da u svojem nacionalnom pravu zadrže ili u njega uvedu dodatne pravne lijekove za potrošače koji su pretrpjeli štetu zbog nepoštene poslovne prakse kako bi se osiguralo potpuno uklanjanje posljedica takve prakse.

(16)Provjerom prikladnosti direktiva u području potrošačkog i tržišnog prava te usporednom evaluacijom Direktive 2011/83/EU utvrđen je niz područja u kojima bi trebalo modernizirati postojeća pravila o zaštiti potrošača i smanjiti nerazmjerno opterećenje trgovaca.

(17)Ako se potrošačima proizvodi nude na internetskim tržištima, u davanje predugovornih informacija propisanih Direktivom 2011/83/EU uključeni su i internetsko tržište i treći dobavljač. Potrošači koji koriste internetsko tržište stoga možda ne razumiju u potpunosti tko su njihovi ugovorni partneri i kako to utječe na njihova prava i obveze.

(18)Internetska tržišta za potrebe bi se Direktive 2011/83/EU trebala definirati slično kao u Uredbi (EU) 524/2013 i Direktivi 2016/1148/EU. Međutim, definiciju bi trebalo ažurirati i formulirati na tehnološki neutralniji način kako bi se njome obuhvatile nove tehnologije. Stoga je, umjesto na „internetsku stranicu”, prikladno upućivati na pojam „internetsko sučelje”, kako je utvrđeno u Uredbi (EU) 2018/302.

(19)Direktivom 2011/83/EU stoga bi trebalo propisati posebne zahtjeve u pogledu transparentnosti za internetska tržišta kako bi potrošači koji koriste internetska tržišta bili informirani o glavnim parametrima na temelju kojih se utvrđuje poredak ponuda, o tome sklapaju li ugovor s trgovcem ili s nekim tko nije trgovac (primjerice s drugim potrošačem), primjenjuje li se pravo o zaštiti potrošača te koji je trgovac odgovoran za izvršavanje ugovora i osiguranje prava potrošača ako se ona primjenjuju. Te bi informacije trebale biti navedene na jasan i razumljiv način, a ne samo upućivanjem na njih u standardnim uvjetima ili sličnom ugovornom dokumentu. Zahtjevi u pogledu informiranja za internetska tržišta trebali bi biti razmjerni i doprinositi postizanju ravnoteže između visoke razine zaštite potrošača i konkurentnosti internetskih tržišta. Od internetskih tržišta ne bi se trebalo zahtijevati da navode konkretna prava potrošača pri informiranju potrošača o njihovoj primjenjivosti ili neprimjenjivosti. Informacije koje treba navesti u pogledu odgovornosti za osiguranje prava potrošača ovise o ugovornom sporazumu između internetskog tržišta i relevantnih trećih trgovaca. Internetsko tržište može uputiti na trećeg trgovca kao jedinog odgovornog za osiguranje prava potrošača ili opisati svoje posebne odgovornosti u slučajevima u kojima preuzima odgovornost za određene aspekte ugovora, na primjer, isporuku ili ostvarivanje prava odustajanja. Obveza pružanja informacija o glavnim parametrima na temelju kojih se utvrđuje poredak rezultata pretraživanja ne dovodi u pitanje bilo kakve poslovne tajne o osnovnim algoritmima. Te bi informacije trebale sadržavati objašnjenja glavnih zadanih parametara koje tržište upotrebljava, ali ne trebaju biti prikazane na prilagođen način za svaki pojedini upit za pretraživanje.

(20)U skladu s člankom 15. stavkom 1. Direktive 2000/31/EZ od internetskih tržišta ne bi se trebalo zahtijevati da provjeravaju pravni status trećih dobavljača. Umjesto toga, internetsko tržište od trećih bi dobavljača proizvoda na internetskom tržištu trebalo zahtijevati da navedu svoj status trgovca ili netrgovca za potrebe prava o zaštiti potrošača te da mu dostave te informacije.

(21)Digitalni sadržaj i digitalne usluge često se isporučuju na internetu na temelju ugovora prema kojima potrošač trgovcu ne plaća novčani iznos nego mu dostavlja osobne podatke. Pri pružanju digitalnih usluga trgovac je tijekom trajanja ugovora stalno uključen kako bi potrošaču omogućio korištenje usluga, na primjer, izradu, obradu ili dijeljenje podataka u digitalnom obliku ili pristup takvim podacima. Primjeri su digitalnih usluga pretplatnički ugovori za platforme sa sadržajem, pohranu podatak u oblaku, elektroničku pošta, društvene medije i aplikacije u oblaku. Stalna uključenost pružatelja usluga opravdava primjenu pravila o pravu odustajanja iz Direktive 2011/83/EU, kojima se potrošaču djelotvorno omogućuje da isproba uslugu i u roku od 14 dana od sklapanja ugovora odluči hoće li je zadržati ili ne. Suprotno tome, ugovori o isporuci digitalnog sadržaja koji se ne isporučuje na materijalnom nosaču podataka odlikuju se jednokratnim djelovanjem trgovca u vidu isporuke potrošaču određenog dijela ili dijelova digitalnog sadržaja, poput konkretnih muzičkih ili videozapisa. Ta jednokratna priroda pružanja digitalnog sadržaja temelj je izuzeća od prava odustajanja prema članku 16. točki (m) Direktive 2011/83/EU, prema kojem potrošač gubi pravo odustajanja ako je izvršavanje ugovora započelo, poput preuzimanja ili strujanja konkretnog sadržaja.