IZVJEŠĆE KOMISIJE EUROPSKOM PARLAMENTU, VIJEĆU I EUROPSKOM GOSPODARSKOM I SOCIJALNOM ODBORU o primjeni Uredbe (EZ) br. 861/2007 Europskog parlamenta i Vijeća o uvođenju europskog postupka za sporove male vrijednosti /* COM/2013/0795 final */





IZVJEŠĆE KOMISIJE EUROPSKOM PARLAMENTU, VIJEĆU I EUROPSKOM GOSPODARSKOM I SOCIJALNOM ODBORU o primjeni Uredbe (EZ) br. 861/2007 Europskog parlamenta i Vijeća o uvođenju europskog postupka za sporove male vrijednosti 1. Uvod Uredba (EZ) br. 861/2007 o uvođenju europskog postupka za sporove male vrijednosti (dalje u tekstu "Uredba") primjenjuje se od siječnja 2009. godine u svim državama članicama osim Danske. Glavne su joj osobine mogućnost provedbe postupka pisanim putem, stroga vremenska ograničenja za provedbu postupaka, izostanak zahtjeva za pravnim zastupanjem, korištenje elektroničke komunikacije, korištenje standardiziranih obrazaca za postupovne akte i ukidanje posredničkog postupka za potvrdu izvršenja odluke („egzekvatura“). U članku 28. zahtijeva se da do 1. siječnja 2014. godine Komisija podnese izvješće kojim se preispituje primjena Uredbe. To se izvješće temelji na vanjskoj studiji,[1] javnoj raspravi na internetu, odgovorima na upitnik upućen državama članicama, raspravama u Europskoj pravosudnoj mreži u građanskim i trgovačkim stvarima („EJN“) u 2011. i 2013. godini i podacima dobivenima od potrošača[2] i šire javnosti.[3]. 2. Primjena Uredbe općenito Općenito se smatra da je postupak olakšao prekogranične sporove male vrijednosti u EU-u. Smanjio je troškove vođenja prekograničnih sporova male vrijednosti do 40 % i trajanje sporova s 2 godine i 5 mjeseci skratio na prosječno 5 mjeseci. U usporedbi s nacionalnim pojednostavljenim postupcima, europski postupak pokazao se jeftinijim jer je jednostavniji od nacionalnih postupaka. Većina nacionalnih postupaka samo ukida potrebu za pravnim zastupanjem u sporovima male vrijednosti pred sudovima na nižim razinama. Korištenje europskog postupka za sporove male vrijednosti, međutim, i dalje je ograničeno u usporedbi s brojem mogućih slučajeva. U tom pogledu broj zahtjeva se znatno razlikuje između država članica, a kreće se između samo 3 zahtjeva u Bugarskoj i 1047 zahtjeva u Španjolskoj za 2012. godinu.[4] Osim čimbenika poput kupovnih navika stanovništva i dostupnosti ili troškova alternativnih nacionalnih postupaka, ova razlika u pokretanju europskog postupka čini se posebno povezana sa svijesti o njegovu postojanju i primjeni.[5] Do ovog se zaključka došlo zbog činjenice što se broj zahtjeva u sklopu Uredbe stalno povećava od početka njene primjene u 2009. godini.[6] Eurobarometar 395 pokazuje da su dvije trećine onih koji su koristili postupak općenito s njim zadovoljni. 13 % ispitanika bilo je nezadovoljno, 17 % izjavilo je da sud nije imao znanja o postupku, 16 % imalo je poteškoća s ispunjavanjem obrazaca a 10 % zatražilo je pomoć u ispunjavanju obrasca zahtjeva, ali je nije dobilo. Osim toga, prijavljeni su određeni nedostaci, kako je niže opisano. 3. Područje primjene Uredbe 3.1. Prag od 2 000 EUR Uredba se primjenjuje u slučajevima kada vrijednost zahtjeva ne prelazi 2.000 EUR. Većina država članica do sada je uspostavila nacionalne pojednostavljene postupke.[7] Pragovi tih postupaka znatno se razlikuju, od 600 EUR u Njemačkoj do 25 000 EUR u Nizozemskoj. Od uvođenja Uredbe postoji tendencija ka povećanju razine nacionalnih pragova za pojednostavljene sudske postupke. [8] U nekim državama članicama to je povećanje znatno.[9] Eurobarometar 347[10] pokazuje da prag od 2 000 EUR znatno ograničava dostupnost postupka posebno za mala i srednja poduzeća, čiji prekogranični pravni sporovi s drugim poduzećem prosječno iznose 39 700 EUR. Za te zahtjeve poduzeća moraju pokrenuti nacionalne postupke za sporove male vrijednosti, tamo gdje postoje, ili uobičajene parnične postupke. To može dovesti do nerazmjera u troškovima sporova i dugotrajnih postupaka. Zbog toga 45 % poduzeća koja imaju prekogranične sporove ne ide na sud jer su troškovi postupka nerazmjerni prema vrijednosti zahtjeva, dok 27% ne ide na sud jer bi sudski postupak predugo trajao. 3.2. Prostorno područje primjene Uredba se trenutačno primjenjuje na sporove u kojima najmanje jedna od stranaka ima domicil ili uobičajeno boravište u državi članici koja nije država članica u kojoj se nalazi sud. Ovo ograničenje ima za posljedicu uskraćivanje prava strankama na izbor nadležnosti njihova zajedničkog domicila prema Uredbi (EZ) br. 44/2001 (Uredba Bruxelles I.)[11] nad drugom nadležnosti primjene europskog postupka. Na primjer: - kada se ugovor izvršava u drugoj državi članici, na primjer kada se odnosi na najam kuća za odmor u drugoj državi članici; - kada je do događaja koji uzrokuje odštetni zahtjev došlo u drugoj državi članici, na primjer prometna nezgoda koja se dogodila u graničnom području; - kada se odluka treba provesti u drugoj državi članici, na primjer kada tuženik ima bankovni račun u drugoj državi članici. Ograničenje nadalje isključuje zahtjeve u sklopu Uredbe koje sudovima država članica EU-a podnose državljani ili koji se podnose protiv državljana trećih zemalja, na primjer, pritužbe potrošača EU-a protiv poduzeća koje se nalazi u nekoj trećoj zemlji. To ograničenje osim toga izaziva pravnu nesigurnost. Građani mogu očekivati da bi Uredba pokrila više njihovih prekograničnih slučajeva, pa tako mogu umjetno stvoriti prekogranični scenarij, kako je to određeno u Uredbi, u svrhu korištenja njezinih prednosti, pripisujući svoj zahtjev, na primjer, nekom stranom društvu.[12] 4. Postupak uspostavljen Uredbom 4.1. Nadležnost Nadležnosti sudova u europskom postupku za sporove male vrijednosti uređuje se Uredbom Bruxelles I. Neke države članice su uspostavile jedan ili više specijaliziranih sudova koji se bave europskim postupkom za sporove male vrijednosti (npr. Finska, Malta i savezna država Hessen u Njemačkoj). Takva koncentracija ima određene prednosti poput koncentracije specijaliziranih znanja sudova, jezičnih vještina i dostupnosti opreme sredstava komunikacije na daljinu, što omogućuje uštedu troškova. Mogući nedostaci za tužitelje koji bi željeli podnijeti prekograničnu tužbu za spor male vrijednosti na svojem lokalnom sudu mogu se nadoknaditi povećanim korištenjem elektroničke obrade slučajeva i sredstvima komunikacije na daljinu. 4.2. Pisani postupak i korištenje sredstava komunikacije na daljinu Europski postupak u načelu je pisani postupak. Time se za stranke izbjegava potreba za putovanjem i štedi se na troškovima i vremenu. Sud međutim može održati usmenu raspravu ako smatra da je ona potrebna ili ako stranka to zahtijeva. Sudove se potiče na održavanje usmenih rasprava putem video konferencija ili drugih komunikacijskih tehnologija, ako su tehnička sredstva dostupna. Studija pokazuje da sedam država članica odnosno nadležnosti[13] nude ograničene (manje od 10% sudova) ili uopće ne nude mogućnosti za korištenje informacijsko-komunikacijske tehnologije (IKT) na sudu, dok deset država članica odnosno nadležnosti[14] nude mogućnost komunikacije putem IKT-a na svim sudovima. Čak i u onim državama članicama u kojima je određena oprema dostupna ne može se jamčiti da se sredstva stvarno i koriste za usmene rasprave u europskom postupku za sporove male vrijednosti zbog činjenice što je njihovo korištenje prepušteno odluci suca. Stranke sada snose nepotrebno visoke troškove kada se od njih zahtijeva fizička nazočnost na sudu u drugoj državi članici radi usmene rasprave. U posebnom Eurobarometru 395 jedna trećina ispitanika navela je da bi bili skloniji podnijeti tužbu ako bi se postupci mogli voditi samo pisanim putem, bez potrebe za fizičkim odlaskom na sud. Tehnologija danas dopušta uvođenje sredstava komunikacije na daljinu uz dosta niske troškove (oprema poput Skypea ili telekonferencije). 4.3. Primjena, sredstva dostave i korištenje elektroničkog postupka Tužitelj može podnijeti zahtjev neposredno sudu, poštom ili bilo kojim drugim sredstvom komunikacije, poput faksa ili elektroničke pošte, prihvatljivim za državu članicu u kojoj se nalazi sud. Deset država članica[15] i 5 saveznih država (Länder) u Njemačkoj[16] mogu prihvatiti elektroničko podnošenje zahtjeva u prekograničnim slučajevima (online ili putem elektroničke pošte). Takav će se razvoj vjerojatno povećavati u budućnosti[17], a odražava se u kontekstu pilot-projekta e-Codex na europskom portalu[18] e-pravosuđe, kojime se procjenjuje izvedivost centraliziranog europskog sustava e-prijava za europski postupak za sporove male vrijednosti. U pogledu dostave, prvenstveni način dostave jest dostava putem pošte uz potvrdu primitka. Dostava putem elektroničkih sredstava može se primijeniti samo ako dostava poštom nije moguća. U vrijeme donošenja Uredbe ova odredba bila je vrlo napredna jer je uklonila formalnosti povezane s dostavom. U međuvremenu neke su države članice uvele elektronička sredstva komunikacije za domaće postupke. Stranke u europskom postupku za sporove male vrijednosti ne mogu koristiti prednosti ove modernizacije zbog pravila kojim se prednost daje poštanskoj dostavi nad svim drugim sredstvima komunikacije. U narednim godinama očekuje se povećanje korištenja informacijsko-komunikacijske tehnologije u pravosudnim sustavima. Nedovoljno korištenje informacijsko-komunikacijske tehnologije šteti atraktivnosti Uredbe: petina ispitanika u Posebnom Eurobarometru 395 o europskom postupku navela je da bi više koristili postupak kada bi se svi postupci mogli voditi preko interneta. 4.4. Trajanje spora Uredbom se propisuju vremenska ograničenja radi ubrzanja sporova za male vrijednosti. Premda nisu predviđene kazne u slučaju nepoštivanja tih vremenskih ograničenja, podaci pokazuju da je od trenutka donošenja Uredbe trajanje prekograničnih sporova za male vrijednosti znatno smanjeno. Trajanje europskog postupka na uzorku država članica[19] pokazuje da vođenje spora traje oko 3 do 8 mjeseci s prosjekom od oko 5 mjeseci, u usporedbi s trajanjem do 2 godine i 5 mjeseci prije donošenja Uredbe. 4.5. Ukidanje obveze zastupanja putem odvjetnika Eurobarometar 395 pokazao je da je jedna trećina ispitanika koji su koristili europski postupak za sporove male vrijednosti koristila pravnog zastupnika tijekom postupka, dok je nešto više ispitanika koristilo postupak bez pravne pomoći. U nekim slučajevima građani su zatražili pomoć odvjetnika jer nisu imali koristi od besplatne pomoći ili zato što se sudske pristojbe mogu platiti samo putem odvjetnika (vidi niže odjeljke 6. i 8.2). Čak iako je pravo na pravno zastupanje temeljno pravo svih građana, građane se ne bi trebalo prisiljavati da zatraže pomoć odvjetnika zato što nisu poštovana pravila Uredbe ili samo zbog praktičnih prepreka. 4.6. Višejezični standardni obrasci Uredba omogućuje četiri višejezična standardna obrasca. Ti su obrasci dostupni na Europskom sudskom atlasu zajedno s prevoditeljskim alatom na sve službene jezike od 2008. godine i na europskom portalu e-pravosuđe kao dinamični obrasci s internetskim čarobnjakom koji pomaže u njihovu popunjavanju od 2011. godine.[20] Građani općenito misle da je obrazac zahtjeva lako popuniti (62 %), dok neki prijavljuju poteškoće (16 %). Neki potrošači smatraju da su standardni obrasci previše složeni o nekim pitanjima kao što su nadležnost, određenje prekograničnosti, izračun kamata i dokumentacija koju je potrebno priložiti.[21] 4.7. Minimalni standardi za preispitivanje odluke Posebni pravni lijek iz članka 18. ima za cilj ispravljanje okolnosti kada tuženik nije bio svjestan postupka u državi članici gdje je odluka donesena i nije se mogao pravilno braniti. Dok se Uredbom propisuju uvjeti za mogućnost prava na preispitivanje, sam postupak uređuje nacionalno pravo. Postupci preispitivanja slični onima iz članka 18. Uredbe također postoje i u drugim parničnim pravosudnim instrumentima, posebno u europskom platnom nalogu[22], europskom nalogu za izvršenje[23] i Uredbi o uzdržavanju[24]. Provedba postupka preispitivanja u okviru europskih instrumenata izazvala je pitanja i nesigurnosti. U cilju rješavanja takvih pitanja i nesigurnosti primjereno je pojasniti odredbu u članku 18. uzimajući najnoviju odredbu u Uredbi o uzdržavanju kao primjer. 5. Priznavanje i izvršenje u drugoj državi članici Nisu prijavljeni problemi u vezi s ukidanjem egzekvature u Uredbi. Neki su problemi sa stvarnim izvršenjem ipak prijavljeni Europskim potrošačkim centrima, na primjer o potrebi za prevođenjem i nedovoljni podaci o ovršnim postupcima ili podaci za kontakt zastupnika koji imaju ovlaštenje za postupak izvršenja u različitim zemljama. [25] Samo nekoliko država članica prihvaća Obrazac D iz Uredbe na engleskom jeziku i na nekoliko drugih jezika.[26] To povlači za sobom dodatne troškove za stranku koja traži izvršenje. Troškovi prevođenja obično se naplaćuju po stranici, usprkos činjenici da je većina podataka već dostupna na svim službenim jezicima pa je potrebno prevesti samo Odjeljak 4.3 sa sadržajem odluke. 6. Pomoć strankama Malo je posebnih struktura uspostavljeno u državama članicama kako bi se osiguralo da stranke mogu primiti praktičnu pomoć u popunjavanju obrazaca. Prema Izvješću mreže Europskih potrošačkih centara (ECC-Net), 41 % država članica izvijestilo je da takva pomoć nije dostupna građanima, a Eurobarometar 395 pokazuje da je 10 % ispitanika zatražilo pomoć, ali je nije dobilo. Može se zaključiti da države članice nisu dosljedne u pružanju besplatne pomoći. To može igrati ulogu u ograničenom korištenju europskog postupka. 7. Obveze informiranja za države članice Prema članku 24. i 25., države članice moraju osigurati određene podatke potrebne za primjenu postupka. Trenutačno ipak nisu dostupni podaci o nekoliko pitanja koja se značajno razlikuju između država članica: podaci o sudskim pristojbama i načinima njihova plaćanja, o nacionalnim postupcima za preispitivanje prema članku 18. kao i o dostupnosti besplatne pomoći građanima. Zbog nedovoljne transparentnosti potrošači i poduzeća gube vrijeme tražeći podatke o troškovima i ne mogu donijeti odluku temeljenu na činjenicama o tome trebaju li koristiti postupak ili ne. 8. Druge prepreke za primjenu Uredbe 8.1. Nerazmjerne sudske pristojbe u odnosu na vrijednost zahtjeva Procjena pokazuje da su nerazmjerne sudske pristojbe važna prepreka za korištenje postupka u nekim državama članicama. U nekim slučajevima sudske je pristojbe potrebno odmah platiti, što može odbiti tužitelje koji razmišljaju o sudskoj tužbi.[27]. Eurobarometar 347 pokazuje da 45 % poduzeća ne ide na sud zbog toga što bi trošak sudskog postupka bio nerazmjeran zahtjevu.[28] Dokument o službenom stajalištu[29] BEUC-a, krovne potrošačke organizacije Europske unije, potvrđuje da su nerazmjerne sudske pristojbe čimbenik koji potrošače odvraća od korištenja Postupka. Sudske se pristojbe razlikuju između država članica ovisno o načinima izračuna koji su uspostavljeni (nepromjenjivi ili kao omjer vrijednosti zahtjeva ili mješavina jednog i drugog). Sudske pristojbe u iznosu višem od 10 % vrijednosti zahtjeva mogu se smatrati nerazmjernima. To posebno vrijedi u prekograničnim slučajevima u kojima se moraju očekivati dodatni troškovi poput troškova prevođenja. Za zahtjeve iznad 2 000 EUR, sudske se pristojbe u velikoj mjeri smatraju razmjernima vrijednosti zahtjeva. U mnogim državama članicama određuje se najmanji iznos sudske pristojbe kako bi se spriječili zloporabni ili neozbiljni sporovi, odnosno pokretanje predmeta koji nisu dovoljno dokazani ili opravdani, ili čija je vrijednost zanemariva, npr. 10 EUR. 8.2. Praktične prepreke u plaćanju sudskih pristojbi Komisiji su prijavljene neke praktične poteškoće u pogledu plaćanja sudskih pristojbi u drugim državama članicama. Načini plaćanja u velikoj se mjeri razlikuju u državama članicama. Većina država članica omogućuje najmanje jedan oblik elektroničkog plaćanja (debitna/kreditna kartica plaćanje preko interneta ili bankovni transfer). Elektronički prijenos sredstava dopušten je u nekim državama članicama. U nekoliko država članica međutim plaćanje sudskih pristojbi zahtijeva stvarno fizičko plaćanje u prostorijama suda ili plaćanje putem odvjetnika ili čekova koji u mnogim državama članicama nisu u općoj upotrebi. U tim zemljama stranke trebaju snositi putne troškove ili unajmiti odvjetnika u dotičnoj državi članici kako bi mogle platiti sudske pristojbe. 9. Nedovoljna svijest o postojanju i primjeni postupka Za uspješnu primjenu europskog postupka za sporove male vrijednosti potrebno je osvijestiti određene sudionike - građane, sudove i druge organizacije koje pružaju podršku i savjete - o njegovu postojanju i primjeni. Činjenice pak pokazuju da ni građani ni sudovi nisu još dovoljno informirani. Eurobarometar 395 pokazuje da 86 % građana nikad nije čulo za taj postupak. Zbog toga mogući tužitelji, posebno potrošači, ili ne nastoje ostvariti svoje zahtjeve ili ih nastoje ostvariti koristeći nacionalne postupke. Kada je riječ o sudovima i sucima, istraživanje koje je provela mreža ECC-Net u svim državama članicama pokazalo je da gotovo polovina sudova nikada nije čula za postupak, dok druga polovina nije u potpunosti informirana o njegovim pojedinostima. Kao posljedica toga, velik broj sudova nije u mogućnosti osigurati učinkovitu pomoć građanima kako to zahtijeva članak 11. Uredbe. Podaci ukazuju na to da informiranje nije bilo djelotvorno, usprkos pokušajima država članica da poboljšaju informiranost sudova. Tamo gdje je osposobljavanje ponuđeno ne samo sudovima već i ovrhovoditeljima i zastupnicima koji imaju ovlaštenje za postupak izvršenja, korištenje se postupka povećava. Specijalizacija nadležnosti u određenim državama članicama može također biti sredstvo za rješavanje problema niske svijesti o postupku među pravnim stručnjacima. Zaključno, države članice pridonijele bi uspjehu postupka usmjeravanjem više resursa i sredstava na poboljšanje mjera za podizanje svijesti. Komisija je sa svoje strane pokušala riješiti problem nedovoljne svijesti nizom djelovanja poput objavljivanja podataka zajedno s interaktivnim obrascima na nekoliko internetskih stranica EU-a (stranica EJN-a, Europski sudski atlas i europski portal e-pravosuđe); posebnih modula za obuku sudaca i pravnika i radionica za obučavatelje u okviru Programa građanskog prava; Praktičnog vodiča za pravnike i Vodiča za korisnike za građane pripremljenih u suradnji EJN-om u građanskim i trgovačkim predmetima koji će biti objavljeni u 2013. godini. Komisija je također promicala primjenu postupka pomoću financijskih sredstava u okviru Programa građanskog prava. Europski potrošački centri također pružaju određenu pomoć potrošačima koji koriste europski postupak za sporove male vrijednosti. Određeni sudionici također imaju poteškoća s razlikovanjem različitih instrumenata radi ostvarivanja svojih zahtjeva i njihova izvršavanja u inozemstvu. Posebno nisu sigurni kada koristiti postupke za sporove malih iznosa ili europskog platnog naloga i u kojima bi slučajevima moglo biti korisno primijeniti europski ovršni nalog. Horizontalni praktični vodič o tome kako razlikovati i kada koristiti jedan a kada drugi instrument može pomoći građanima i pravnicima. 10. Zaključak Ovo izvješće pokazuje da je primjena Uredbe u načelu poboljšala, pojednostavila i ubrzala rješavanje prekograničnih sporova male vrijednosti. No usprkos tome postoje određeni nedostaci. Ne postoji dovoljna svijest o Uredbi. To se pitanje rješava brojnim mjerama koje poduzima Komisija, kako je prethodno opisano. U nekim slučajevima Uredba nije pravilno provedena. To se može ispraviti pojašnjavanjem nekih od odredbi zbog kojih se javljaju poteškoće. To je, na primjer, slučaj s nedovoljnom transparentnosti o određenim podacima o sudskim pristojbama, načinima plaćanja i dostupnosti pomoći u popunjavanju obrazaca. Ostali problemi uglavnom se javljaju zbog manjkavosti postojeće Uredbe, na primjer ograničenog područja primjene u smislu praga i ograničenog određenja prekograničnih slučajeva; postupovni nedostaci koji se odnose na prednost koja se daje poštanskoj dostavi; slabo korištenje video sredstava komunikacije na daljinu; nerazmjernost sudskih pristojbi u nekim slučajevima; nedostatak načina plaćanja preko interneta u nekim državama članicama i nepotrebni troškovi prevođenja u fazi izvršenja. Ovom se Izvješću stoga prilaže prijedlog za preispitivanje postojeće Uredbe i procjena učinka za rješavanje prethodno utvrđenih problema. [1] Deloitte, Procjena socioekonomskih učinaka mogućnosti politike za budućnost Uredbe o europskim sporovima male vrijednosti, srpanj 2013. godine (dalje u tekstu: Deloitte-Studija); dostupna na: http://ec.europa.eu/justice/civil/document/index_en.htm [2] Na temelju pojedinačnih pritužbi i sljedećih izvješća: Centre européen de la Consommation/Europäischen Verbraucherschutz e.V, Procédure de règlement des petits litiges et injunction de payer européenne: des procedures simplifiées pas si simple dans la pratique, srpanj 2011. godine, dostupno na: http://www.europe-consommateurs.eu/uploads/media/4.4.3_procedure_de_reglement_des_petits_litiges.pdf (dalje u tekstu: CEC, Procédure de règlement des petits litiges); ECC-Net, European Small Claims Procedure Report, September 2012, dostupno na: http://ec.europa.eu/consumers/ecc/docs/small_claims_210992012_en.pdf (dalje u tekstu: izvješće mreže Europskih potrošačkih centara ECC-Net). Osim toga, uzeta je u obzir i Studija „Provedba alternativnih instrumenata unutar europskog građanskog prava“ koju je za EP pripremila gđa B. Fauvarque-Cosson i gđa M. Behar-Touchais u 2011. godini. (dostupno na: http://www.europarl.europa.eu/committees/en/studiesdownload.html?languageDocument=EN&file=72928). [3] Posebni Eurobarometar 395, Europski postupak za sporove male vrijednosti, travanj 2013. (dalje u tekstu: Posebni EB 395), dostupan na: http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_395_en.pdf. [4] Nema dostupnih podataka o vrsti i osobinama slučajeva, ali za prag od 2 000 EUR może se pretpostaviti da su uglavnom potrošači koristili Uredbu. Posebni EB 395 također je bio usmjeren i na to kako na Uredbu gledaju građani EU-a. [5] Prema odgovoru Španjolske na upitnik, osposobljavanje nije bilo usmjereno samo na sudove i suce, kao u većini drugih država članica, ako je uopće i provedeno, već i na ovrhovoditelje i zastupnike koji imaju ovlaštenje za postupak izvršenja. Vidjeti također i Deloitteovu studiju, I. dio, odjeljak 3.3.2.1 str. 73. i 74. [6] Vidjeti Deloitteovu studiju, I. dio 3.3.2.1, str. 66. i 67. (19. tablica) u kojoj se daje pregled odgovora država članica na brojne zahtjeve i odluke u europskom postupku za sporove male vrijednosti. [7] Samo Austrija, Bugarska, Cipar, Češka Republika i Finska nemaju takav postupak. Vidjeti Deloitteovu studiju, I. dio, odjeljak 3.3.1.1 str. 53. [8] Na primjer, u Estoniji, Francuskoj, Mađarskoj, Irskoj, Italiji, Litvi, Sloveniji, Španjolskoj, Nizozemskoj i UK. [9] U Ujedinjenoj Kraljevini od 5 000 funti do 10 000 funti, u Nizozemskoj od 5 000 EUR do 25 000 EUR; vidjeti Deloitteovu studiju, I. dio, odjeljak 3.3.1.1, str. 52. i 53. [10] Flash Eurobarometar 347, Businesses-to-Businesses, Alternative Dispute resolution in the EU (dalje u tekstu: Flash EB 347), str. 40. - 42., dostupno na: http://ec.europa.eu/public_opinion/flash/fl_347_en.pdf. [11] Uredba Vijeća (EZ) br. 44/2001 o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, SL L 12, 16.1.2001., str. 1. [12] Na ovakve je slučajeve upozoreno tijekom rasprava u Europskoj pravosudnoj mreži. [13] Belgija, Bugarska, Grčka, Mađarska, Latvija, Slovačka, UK - Sjeverna Irska [14] Austrija, Cipar, Estonija, Finska, Luksemburg, Malta, Nizozemska, Portugal, Švedska i UK - Škotska. [15] Vidjeti Deloitteovu studiju, I. dio, odjeljak 3.3.2.2 str. 76. i dalje. Austrija, Estonija, Cipar, Republika Češka (iako se prilikom podnošenja putem elektroničke pošte ili faksa naknadno mora dostaviti i izvornik), Finska, Francuska, Nizozemska (premda se u praksi ne koristi), Portugal, Slovenija, UK (Engleska i Wales). [16] Berlin, Brandenburg, Bremen, Sachsen, Hessen. [17] U Njemačkoj, na primjer, mogućnost podnošenja zahtjeva u elektroničkom obliku na svim sudovima se predviđa za 2018. godinu. [18] http://www.e-codex.eu/index.php/legal-community-benefits; za europski postupak za sporove male vrijednosti vidi također: http://www.e-codex.eu/pilots/small-claims.html. [19] Na ovo pitanje odgovorilo je 10 država članica; Bugarska: 6 mjeseci; Estonija: 4 mjeseca; Finska: 3 mjeseca; Francuska: 4,6 mjeseci; Malta: 6 mjeseci; Poljska: 6,3 mjeseci; Slovačka: 3 mjeseca; Slovenija: 4,3 mjeseca; Španjolska: 8,2 mjeseci; Njemačka: 3,4 - 5,3 mjeseci. [20] Vidi https://e-justice.europa.eu/content_small_claims_forms-177-en.do. [21] Vidi: CEC, Procédure de règlement des petits litiges; ECC-Net-Report. [22] Uredba 1896/2006/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 12. prosinca 2006. o uvođenju postupka za europski platni nalog, SL L 399, 30.12.2006., str. 1. i dalje. [23] Uredba 805/2004/EZ Europskog parlamenta i Vijeća od 21. travnja 2004. o uvođenju europskog naloga za izvršenje za nesporne tražbine, SL L 143, 30.4.2004., str. 15. i dalje. [24] Uredba Vijeća 4/2009/EZ o nadležnosti, mjerodavnom pravu, priznavanju i izvršenju sudskih odluka te suradnji u stvarima koje se odnose na obvezu uzdržavanja, SL L 7, 10.1.2009., str. 1. i dalje. [25] ECC-Net, European Small Claims Procedure Report, rujan 2012., str. 28. dostupan na: http://ec.europa.eu/consumers/ecc/docs/small_claims_210992012_en.pdf [26] Estonija (engleski), Cipar (engleski), Malta (engleski), Finska (švedski i engleski), Švedska (engleski), Francuska (engleski, njemački, talijanski, španjolski) – Izvor: X.E. Kramer, Small claim, simple recovery? The European small claims procedure and its implementation in the member states, ERA Forum (2011.) 12, str. 130. [27] Činjenica da se na sudske pristojbe primjenjuje načelo „gubitnik plaća“ ne razuvjerava tužitelja jer je ishod slučaja neizvjestan i tužitelj bi prvo trebao „zamrznuti“ svoj vlastiti novac do konačnog izvršenja [28] Flash EB 347, str. 31. Premda je ovo istraživanje općenito za sve vrste zahtjeva između poduzeća (B-2-B), naglašava da je razmjernost troškova, a time i sudskih pristojbi, glavni kriterij za poduzeća pri odlučivanju o tome hoće li se sporiti oko nekog slučaja. [29] Ref.-Nr. X/2013/040; dostupno na: http://www.beuc.org/Content/Default.asp?PageID=606