Sektor energetike i energetska politika razvijaju se kako bi se omogućio prijelaz na čistu energiju. Diljem EU-a i njegovih država članica provode se planovi za postizanje dogovorenih energetskih i klimatskih ciljeva do 2030. te se razvija i poboljšava model tržišta električne energije i plina. Neprestano se razvijaju politike i mjere za potporu inovacijama i ulaganjima, a Europska komisija nedavno je, u skladu s obvezama preuzetima u okviru Pariškog klimatskog sporazuma, donijela dugoročnu strategiju za smanjenje emisija stakleničkih plinova do 2050..

Maloprodajna tržišta plina u EU-u oporezuju se po nižim stopama za poduzeća u cilju konkurentnosti te isto tako za kućanstva u određenim državama članicama u kojima je plin glavni izvor grijanja u kućanstvima i stoga primarna potreba. Maloprodajne cijene uvelike su stoga određene veleprodajnim cijenama te energetska komponenta čini do 80 % cijene. U apsolutnim vrijednostima energetska komponenta smanjivala se za 2,4 % godišnje za industrijske potrošače te postala 11 % manje raspršena tijekom proteklog desetljeća, iz čega je vidljiv napredak prema stvaranju jedinstvenog tržišta plina. Zanimljivo je navesti i niže poreze i naknade za velike industrijske potrošače energije u odnosu na one srednje veličine.

Dok su cijene električne energije samo djelomično određene cijenama fosilnih goriva (pri čemu na cijenu utječu i drugi nacionalni ili regionalni čimbenici), cijene prirodnog plina temelje se na njima, uključujući i na cijeni nafte. Jasno je da se velika raspršenost cijena plina u razdoblju od 2011. do 2014. smanjila zahvaljujući rastu globalnih tržišta ukapljenog prirodnog plina i drugih izvora opskrbe. Međutim, u posljednje su vrijeme gospodarski oporavak i porast cijena nafte doveli do viših cijena plina. Kao što je istaknuo predsjednik Juncker u srpnju 2018., tržište EU-a i dalje je zainteresirano za povećan izvoz plina iz SAD-a. Približavanje europskih i azijskih cijena u proljetnim i ljetnim mjesecima moglo bi biti posebno korisno za obnovu zaliha. Zemlje proizvođači (SAD, Rusija, Kanada) i dalje imaju niže cijene od neto uvoznika (Japan, Kina, Koreja), dok je EU u sredini.

S makroekonomskog stajališta ključni je pokazatelj učinka globalnih cijena fosilnih goriva ukupni trošak koji EU plaća dobavljačima fosilnih goriva u drugim zemljama. Procjenjuje se da je on 2017. iznosio 266 milijardi EUR, što je porast od 26 % u odnosu na 2016. (no smanjenje od 34 % u odnosu na najvišu razinu od 400 milijardi EUR iz 2013.). Rast cijene nafte glavni je uzrok tog povećanja s obzirom na to da se na naftu odnosi 68 % ukupnog troška za uvoz u 2017., dok se na plin odnosi 28 %, a 4 % na kameni ugljen. Uvoz fosilnih goriva ima znatan utjecaj na trgovinsku bilancu EU-a te odražava energetsku ovisnost EU-a i ističe gospodarski trošak ovisnosti o fosilnim gorivima. Taj trošak izravno i značajno utječe na ukupni gospodarski rast. EU i dalje u velikoj mjeri ovisi o uvozu fosilnih goriva i pod utjecajem je nestabilnih globalnih cijena fosilnih goriva (posebno nafte). Smanjenje uvoza ugljena i njegova udjela u troškovima uvoza djelomično se može pripisati rastućem udjelu energije iz obnovljivih izvora u opskrbi EU-a električnom energijom. No jednako kao što su se ti troškovi smanjivali paralelno s padom globalnih cijena nafte i plina, zajedno s njima počeli su opet rasti. Mogli bi početi rasti još brže zbog nesigurnosti i nestabilnosti deviznih tečajeva američkog dolara i eura. Izražavanje transakcija uvezenih energetskih proizvoda u eurima smanjilo bi nesigurnost u pogledu njihovih troškova.

3.2.Rashodi kućanstava za energiju

Kućanstva u Europi troše različite iznose svojih prihoda na energiju, ovisno o ukupnim izdacima kućanstava u državama članicama. Na energiju je 2015. potrošeno 9,8 % rashoda najsiromašnijih deset posto kućanstava, ne računajući prijevoz. Kućanstva sa srednjim dohotkom potrošila su 6 % svojih rashoda na energiju, a kućanstva s višim dohotkom još manje. Bilježe se razlike na području EU-a te kućanstava u sjevernoj i zapadnoj Europi troše 4–8 %, a kućanstva u središnjoj i istočnoj Europi 10–15%.

Mjere za rješavanje problema energetskog siromaštva tradicionalno su usmjerene na zaštitu ili sniženje cijena. Za fiksiranje cijena energenata na svim razinama korištena je regulacija cijena. Ta mjera nije usmjerena na kućanstva s niskim prihodima te ujedno slabi poticaje za proizvođače i potrošače i usporava primjenu tehnologija kao što su pametna brojila. Očekuje se da će sva kućanstva imati koristi od rasta tržišnog natjecanja na maloprodajnom tržištu. Primjerice, maloprodajna elektroenergetska poduzeća u nekoliko država članica uvela su „ugovore s dinamičnim cijenama“ kojima se iskorištavaju nove tehnologije kako bi se pružilo fleksibilno i tržišno prilagođeno određivanje cijena s pomoću automatiziranih usluga i pametnih brojila. To može pomoći kućanstvima i smanjiti njihov račun za energiju čak i bez potrebe za promjenom ponašanja. Za kućanstva sa skromnom potrošnjom električne energije procjenjuje se da će se uporabom takvih ugovora uštedjeti između 22 % i 70 % komponente opskrbe energijom u godišnjem računu. Neznatno manje koristi mogu se očekivati u slučaju prirodnog plina. Osim mjera povezanih s određivanjem cijena energenata za kućanstva, EU je predvodnik u području politika za energetsku učinkovitosti i mjera za smanjenje troškova. Sredstva za smanjenje potrošnje energije te stoga i niže račune za energiju u domaćinstvima obuhvaćaju uporabu energetski učinkovitih uređaja u okviru sustava za ekološki dizajn i označivanje energetske učinkovitosti koji je uspostavio EU te obnovu zgrada poticanu zakonodavstvom EU-a i nacionalnim sustavima financiranja.

3.3.Industrijski troškovi energije

Troškove energije za europska poduzeća treba pratiti s obzirom na njihovu važnost za gospodarski rast i blagostanje Europe. Raspon i učinak troškova energije uvelike se razlikuju po sektorima gospodarstva:

Tablica 1. – Udio troškova energije u troškovima industrijske proizvodnje po sektorima Primjeri sektora Udio energije u troškovima proizvodnje (raspon) Prosječna europska poduzeća 0-3 % Kompjuteri i elektronika, motorna vozila, druga prijevozna sredstva 1 % Gospodarenje otpadom, usluge smještaja i restorani 3-5 % Energetski intenzivni proizvodni sektori Cement, vapno i gips, građevinski materijali od gline, pulpa i papir, staklo, željezo i čelik, osnovne kemikalije, neželjezni metali 3-20 %

Izvor: Eurostat, Trinomics

Kao što je već utvrđeno u izvješću o cijenama energenata i troškovima energije iz 2016., udio troškova energije u troškovima proizvodnje smanjio se u razdoblju od 2008. do 2015. (najnoviji dostupni podaci) za veliku većinu promatranih sektora, a najveće je smanjenje zabilježeno u nekim energetski intenzivnim sektorima. Agregirani iznos troškova energije u predmetnim sektorima smanjio se za 8 % u razdoblju od 2010. do 2015. To se dogodilo unatoč povećanim cijenama i stabilnom učinku proizvodnje, a djelomično zbog poboljšanja energetskog intenziteta. Troškovi energije nisu pridonijeli povećanju ukupnih troškova proizvodnje u velikoj većini sektora proizvodnje analiziranih tijekom posljednjih godina. Međutim, to ne vrijedi za sve podsektore u energetski intenzivnim sektorima. Primjerice, troškovi energije u proizvodnji primarnog aluminija povećali su se i 2017. iznosili 40 % njezinih ukupnih troškova. .

Energetski intenzitet znatno varira u različitim sektorima u skladu s proizvodnim procesima. Općenito, smanjio se u proizvodnji čelika, rafinerijama, papirnoj industriji, cestovnom prometu, sektoru struje i plina, rudarstvu i poljoprivredi, a povećao u sektoru cementa, žitarica, pilanama i sektoru kemikalija, te ostao relativno stabilan u manje energetski intenzivnim sektorima. Međutim, rezultati se mogu znatno razlikovati među podsektorima unutar istog industrijskog sektora.

Iako je teško pronaći usporedive podatke po zemljama, studije koje je pokrenula Europska komisija omogućile su neke usporedbe. Podaci iz dostupnih sektora pokazuju da je udio troškova energije u troškovima proizvodnje u EU-u obično veći nego u Aziji (Japan, Južna Koreja) te usporediv s SAD-om (uz iznimku sektora aluminija ili čelika za koje je udio troškova energije niži u SAD-u). Energetski intenzitet u promatranim sektorima EU-a sustavno je niži nego u Kini i Turskoj te je usporediv s SAD-om, iako su prisutne velike varijacije među sektorima.

Ostvarena su znatna poboljšanja energetskog intenziteta u industriji EU-a popraćena nedavnim smanjivanjem udjela troškova energije u troškovima proizvodnje. Međutim, industrije drugih zemalja ponekad su učinkovitije od europskih, a promjenjive cijene ukazuju na to da se osjetljivost poduzeća na trošak energije može dodatno pogoršati. Japanska i korejska industrija postale su energetski učinkovitije zbog izloženosti višim cijenama energenata, dok su zemlje koje proizvode energiju (Rusija, SAD) manje energetski učinkovite. Kina je iznimka. Vidljivo je stoga da bi sve veće cijene energenata mogle same po sebi potaknuti smanjenje potrošnje energije i veću energetsku učinkovitost. Međutim, ti cjenovni signali trebaju popratne mjere kako bi se olakšala aktualna dekarbonizacija industrije. Te mjere mogu biti regulatorne ili financijske te stoga područje državnih intervencija za potporu industrijskim inovacijama postaje nužan dio politika za energetsku tranziciju.