OBAVIJEST KOMISIJE

Smjernice za tumačenje i primjenu Direktive 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća o pravima potrošača

(Tekst značajan za EGP)

(2021/C 525/01)

SADRŽAJ

UVOD 5

1. Područje primjene 6

1.1 Pojmovi „trgovca” i „potrošača” 6

1.2 Pojam „ugovora” 7

1.3 Obuhvaćeni ugovori 8

1.4 Ugovori s mješovitom svrhom 9

1.5 Razlika između digitalnih usluga i digitalnog sadržaja na internetu 10

1.6 Ugovori uz plaćanje i ugovori u kojima potrošač dostavlja osobne podatke 12

1.6.1 Ugovori uz plaćanje 12

1.6.2 Ugovori u kojima potrošač dostavlja osobne podatke 13

1.7 Ugovori na koje se Direktiva ne primjenjuje 14

1.7.1 Ugovori o najmu i ugovori o izgradnji 14

1.7.2 Putovanja u paket aranžmanima 15

1.7.3 Ugovori koje je sastavio nositelj javne vlasti 16

1.7.4 Ugovori o robi namijenjenoj tekućoj potrošnji 16

1.7.5 Prijevoz putnika 16

1.7.6 Automatizirana prodaja 17

1.7.7 Određeni ugovori koji se odnose na elektroničke komunikacije 17

1.8 Moguće izuzeće ugovora male vrijednosti sklopljenih izvan poslovnih prostorija 18

1.9 Pravila za javne dražbe 19

2. Ugovori sklopljeni izvan poslovnih prostorija 19

2.1 Ugovori sklopljeni izvan poslovnih prostorija trgovca 19

2.2 Ugovori sklopljeni nakon stupanja u vezu s potrošačem izvan poslovnih prostorija 20

2.3 Ugovori sklopljeni tijekom izleta koji organizira trgovac 21

3. Informacije za potrošače 22

3.1 Opći zahtjevi 22

3.1.1 Uvod 22

3.1.2 Jasnoća informacija i poveznica s Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi 22

3.1.3 Informacije koje su „već očite iz konteksta” 23

3.1.4 Obveze informiranja u drugim zakonodavnim aktima EU-a 23

3.1.5 Uvođenje dodatnih obveza informiranja 24

3.1.6 Izuzeće „svakodnevnih” transakcija 25

3.1.7 Obvezujući učinak predugovornih informacija 25

3.1.8 Dodatni zahtjevi u pogledu jezika 25

3.1.9 Teret dokaza 26

3.2 Zajednički zahtjevi za ugovore sklopljene u poslovnim prostorijama i ugovore na daljinu/ugovore sklopljene izvan poslovnih prostorija 26

3.2.1 Glavne karakteristike 26

3.2.2 Identitet i podaci za kontakt trgovca 27

3.2.3 Cijena 30

3.2.4 Isporuka i izvršavanje ugovora 31

3.2.5 Načini plaćanja 32

3.2.6 Jamstva i postprodajne usluge 32

3.2.7 Trajanje i raskid ugovora 34

3.2.8 Funkcionalnost, kompatibilnost i interoperabilnost 34

3.3 Dodatni zahtjevi za ugovore sklopljene izvan poslovnih prostorija i ugovore na daljinu 36

3.3.1 Personalizirana cijena 36

3.3.2 Troškovi uporabe sredstava daljinske komunikacije 36

3.3.3 Polozi i financijska jamstva 37

3.3.4 Mehanizmi izvansudskog obeštećenja 37

3.4 Dodatni zahtjevi za internetska tržišta 38

3.4.1 Kriteriji rangiranja 38

3.4.2 Status druge ugovorne strane 40

3.4.3 Informacije o neprimjenjivosti potrošačkog prava EU-a 40

3.4.4 Raspodjela odgovornosti za ugovor 41

3.4.5 Mogućnost uvođenja dodatnih obveza informiranja 41

4. Posebni zahtjevi za ugovore na daljinu 42

4.1 Definicija ugovora na daljinu 42

4.2 Predugovorne informacije 43

4.2.1 Informacije koje se moraju predstaviti neposredno prije slanja narudžbe 43

4.2.2 Tipka za potvrdu narudžbe 44

4.2.3 Informacije o ograničenjima isporuke i sredstvima plaćanja 44

4.2.4 Ugovori sklopljeni sredstvima daljinske komunikacije s ograničenim prostorom ili vremenom 45

4.3 Ugovori sklopljeni telefonom 46

4.4 Potvrda ugovora 47

5. Pravo odustajanja 49

5.1 Izračun roka za odustajanje 49

5.1.1 Uvod 49

5.1.2 Početna točka roka za odustajanje 50

5.2 Informiranje o pravu odustajanja 51

5.3 Iskorištavanje prava odustajanja 52

5.4 Posljedice odustajanja povezane s podacima 53

5.5 Pravo odustajanja u pogledu robe 54

5.5.1 Višestruka ili neispravna roba 54

5.5.2 Povrat robe 54

5.5.3 Povrat plaćanja primljenih od potrošača 55

5.5.4 Odgovornost potrošača za nepravilno rukovanje robom 56

5.5.5 Rizik pri povratu robe trgovcu 58

5.6 Pravo odustajanja od ugovora o uslugama i komunalnim uslugama 58

5.6.1 Pristanak potrošača na trenutačno izvršavanje 58

5.6.2 Obveza potrošača da plati naknadu 60

5.7 Pravo odustajanja od ugovora o digitalnom sadržaju na internetu 61

5.8 Posljedice neinformiranja o pravu odustajanja 62

5.8.1 Posljedice povezane s robom 63

5.8.2 Posljedice povezane s uslugama i komunalnim uslugama 63

5.8.3 Posljedice povezane s digitalnim sadržajem na internetu 64

5.9 Raskid ugovora nakon iskorištavanja prava odustajanja 64

5.10 Popratni ugovori 65

5.11 Izuzeća od prava odustajanja 65

5.11.1 Roba ili usluge čija cijena ovisi o fluktuacijama na financijskom tržištu 65

5.11.2 Roba izrađena prema specifikacijama potrošača ili očito prilagođena potrošaču 66

5.11.3 Lako pokvarljiva roba ili roba s kratkim rokom trajanja 67

5.11.4 Originalno zatvorena roba radi zaštite zdravlja ili higijene 67

5.11.5 Roba koja se miješa s drugim elementima od kojih se ne može odvojiti 68

5.11.6 Ugovori s konkretnim datumom ili rokom izvršavanja 68

5.11.7 Popravci koje je zatražio potrošač 69

5.12 Regulatorne mogućnosti u slučaju nezatraženih posjeta ili izleta 69

5.12.1 Uvod 69

5.12.2 Produljenje roka za odustajanje 70

5.12.3 Odstupanja od izuzeća od prava odustajanja 71

6. Isporuka 71

7. Prijelaz rizika 72

8. Naknade za korištenje sredstava plaćanja 73

8.1 Uvod 73

8.2 Definicija „naknada” 73

8.3 Definicija „troška” koji snosi trgovac 74

8.3.1 Naknada koja se zaračunava trgovcima i drugi izravni troškovi 74

8.3.2 Opći troškovi poslovanja 74

8.3.3 Prihvatljivi troškovi koji opravdavaju naknadu za korištenje sredstava plaćanja 74

8.4 Plaćanja gotovinom u stranoj valuti 75

9. Komunikacija telefonom 76

10. Dodatna plaćanja 77

11. Izvršenje 77

11.1 Javna i privatna provedba 77

11.2 Primjena na trgovce iz trećih zemalja 78

11.3 Sankcije 79

11.3.1 Kriteriji za izricanje sankcija 79

11.3.2 Sankcije u kontekstu koordiniranih djelovanja izvršavanja u skladu s Uredbom o suradnji u zaštiti potrošača 80

PRILOG 82

UVOD

Svrha je Direktive 2011/83/EU Europskog parlamenta i Vijeća (1) o pravima potrošača (dalje u tekstu „Direktiva o pravima potrošača” ili „Direktiva”) postići visoku razinu zaštite potrošača u cijelom EU-u i pridonijeti pravilnom funkcioniranju unutarnjeg tržišta usklađivanjem određenih aspekata zakona i drugih propisa država članica o ugovorima koji se sklapaju između potrošača i trgovaca (2).

Svrha je ove Obavijesti o smjernicama (dalje u tekstu „Obavijest”) olakšati učinkovitu primjenu Direktive. Osim toga, Obaviješću se nastoji o Direktivi informirati sve zainteresirane strane iz EU-a, kao što su potrošači, poduzeća, tijela država članica, uključujući nacionalne sudove, i pravni stručnjaci. Ona obuhvaća i izmjene uvedene Direktivom (EU) 2019/2161 Europskog parlamenta i Vijeća (3) u pogledu boljeg izvršavanja i modernizacije pravila Unije o zaštiti potrošača, koja se počinju primjenjivati 28. svibnja 2022. Stoga se u dijelu ovih smjernica razmatraju i obrađuju pravila koja se na datum izdavanja ove Obavijesti još nisu počela primjenjivati. Ti su odjeljci i točke jasno naznačeni.

U Obavijesti se uzima u obzir sudska praksa Suda Europske unije (dalje u tekstu „Sud EU-a” ili „Sud”) povezana s Direktivom od početka njezine primjene 13. lipnja 2014. Od datuma početka primjene Direktiva je zamijenila Direktivu Vijeća 85/577/EEZ (4) za zaštitu potrošača u pogledu ugovora sklopljenih izvan poslovnih prostorija i Direktivu 97/7/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (5) o zaštiti potrošača s obzirom na sklapanje ugovora na daljinu. U Direktivi o pravima potrošača zadržane su neke odredbe prethodnih direktiva 85/577/EEZ i 97/7/EZ. Stoga se u ovom dokumentu prema potrebi upućuje i na relevantnu sudsku praksu Suda povezanu s tumačenjem tih direktiva.

U Obavijesti se ne analizira primjena Direktive u pojedinim državama članicama, uključujući odluke nacionalnih sudova i drugih nadležnih tijela. Osim u različitim izvorima informacija koji su dostupni u državama članicama, informacije o nacionalnim odredbama kojima se Direktiva prenosi, o sudskoj praksi i o pravnoj literaturi dostupne su u bazi podataka o zaštiti prava potrošača, kojoj se može pristupiti putem portala e-pravosuđe (6).

Ova je Obavijest upućena državama članicama EU-a te Islandu, Lihtenštajnu i Norveškoj kao potpisnicima Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (7) (EGP). Upućivanja na EU, Uniju ili jedinstveno tržište trebaju se stoga shvatiti kao upućivanja na Europski gospodarski prostor ili tržište Europskoga gospodarskog prostora.

Ova je Obavijest samo smjernica – pravnu snagu ima isključivo zakonodavni tekst EU-a. Svako mjerodavno tumačenje zakona mora proizlaziti iz teksta Direktive i izravno iz odluka Suda. Ovom se Obaviješću uzimaju u obzir presude Suda objavljene do listopada 2021. i ne prejudicira se daljnji razvoj sudske prakse Suda.

Stavovi izraženi u ovoj Obavijesti ne prejudiciraju stavove koje Europska komisija ima pred Sudom. Informacije sadržane u ovoj Obavijesti općenite su i ne odnose se na konkretne fizičke ili pravne osobe. Europska komisija i bilo koja druga osoba koja postupa u ime Europske komisije nisu odgovorne za moguću upotrebu ovih podataka.

Budući da ova Obavijest odražava stanje u vrijeme sastavljanja, navedene smjernice mogu se naknadno mijenjati.

1. Područje primjene

1.1 Pojmovi „trgovca” i „potrošača”

Kako je navedeno u njezinu članku 1., Direktiva o pravima potrošača primjenjuje se na „ugovor[e] koji se sklapaju između potrošača i trgovaca”. Stoga je, kako bi neki ugovor bio obuhvaćen Direktivom, nužno utvrditi da je jedna ugovorna strana trgovac, kako je definiran u članku 2. točki 2., a druga strana potrošač, kako je definiran u članku 2. točki 1.

U skladu s člankom 2. točkom 1. „potrošač” znači svaka fizička osoba koja u ugovorima obuhvaćenima Direktivom djeluje u svrhe koje ne ulaze u okvir njezine trgovačke, poslovne, obrtničke ili profesionalne djelatnosti. Iz te odredbe proizlazi da moraju biti ispunjena dva kumulativna uvjeta kako bi se taj pojam primjenjivao na neku osobu, odnosno i. da mora biti riječ o fizičkoj osobi i ii. da osoba djeluje u svrhe koje nisu profesionalne.

Kako je objašnjeno u uvodnoj izjavi 13., kad je riječ o ugovorima koji ne ulaze u područje primjene Direktive, države članice mogu zadržati ili uvesti nacionalno zakonodavstvo o odredbama Direktive, na primjer proširenjem primjene nacionalnih pravila i na fizičke osobe koje nisu potrošači u smislu članka 2. točke 1. ili na pravne osobe kao što su nevladine organizacije, novoosnovana poduzeća ili mala i srednja poduzeća.

U tom je pogledu Sud u predmetu C-329/19, Condominio di Milano (8), potvrdio da se pojam „potrošača” nacionalnom sudskom praksom može proširiti na način da se pravila kojima se štite potrošači primjenjuju i na ugovor koji se zaključuje između trgovca i pravnog subjekta koji nije fizička osoba, kao što je condominio (zajednica suvlasnika) u talijanskom pravu.

Nadalje, Sud je smatrao da pojam „potrošača” označava pojedinca koji se ne bavi poslovnim ili trgovačkim aktivnostima (9). Taj drugi kriterij trebalo bi tumačiti s obzirom na uvodnu izjavu 17., u kojoj se uvodi uvjet „prevladavajuće upotrebe”: „[…] u slučaju ugovora s dvojnom svrhom, kad je ugovor sklopljen djelomično u svrhu koja je i u okviru i djelomično izvan okvira trgovačke djelatnosti koju osoba obavlja pa je svrha trgovačke djelatnosti time ograničena te u cjelokupnom kontekstu ugovora nije prevladavajuća, tu bi osobu također trebalo smatrati potrošačem”.

Stoga bi i fizička osoba koja u ugovorima obuhvaćenima ovom Direktivom djeluje u svrhe koje „prvenstveno” ne ulaze u okvir njezine trgovačke, poslovne, obrtničke ili profesionalne djelatnosti bila obuhvaćena definicijom „potrošača”. Takvu bi kvalifikaciju trebalo temeljiti na procjeni svakog pojedinog slučaja (10).

„Trgovac” je definiran u članku 2. točki 2. kao fizička ili pravna osoba koja djeluje „u svrhe povezane sa svojom trgovačkom, poslovnom, obrtničkom ili profesionalnom djelatnošću” ili u ime ili za račun trgovca. Trgovcem se mogu smatrati pravne osobe i u privatnom i u javnom vlasništvu.

U predmetu C-105/17, Kamenova (11) , Sud je naveo da je pojam „trgovca” gotovo identično definiran u Direktivi o pravima potrošača i Direktivi 2005/29/EZ Europskog parlamenta i Vijeća o nepoštenoj poslovnoj praksi (12) (dalje u tekstu „Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi”) te da se stoga mora tumačiti ujednačeno. Oslanjajući se na sudsku praksu razvijenu na temelju Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, Sud je široko tumačio pojam „trgovca” jer se on mora odrediti u odnosu na povezani, ali suprotni pojam „potrošača”. Potrošač se nalazi u podređenom položaju u odnosu na trgovca i treba ga smatrati manje informiranom, ekonomski slabijom i pravno manje iskusnom stranom u odnosu na drugu ugovornu stranu. Klasifikacija „trgovca” zahtijeva procjenu svakog pojedinog slučaja, pri čemu se uzimaju u obzir sljedeći indikativni kriteriji:

i. je li prodaja provedena organizirano;

ii. je li cilj te prodaje ostvarivanje dobiti;

iii. raspolaže li prodavatelj tehničkim informacijama i znanjem u pogledu proizvoda koje nudi na prodaju i koje potrošač nužno ne posjeduje, pa se na taj način prodavatelj stavlja u povlašteni položaj u odnosu na potrošača;

iv. je li prodavatelj imao pravni status koji mu omogućuje obavljanje komercijalnih djelatnosti;

v. u kojoj je mjeri prodaja povezana s prodavateljevom poslovnom ili profesionalnom aktivnošću;

vi. je li prodavatelj obveznik PDV-a;

vii. je li prodavatelj, djelujući u ime određenog trgovca ili za njegov račun odnosno preko drugih osoba koje djeluju u njegovo ime ili za njegov račun, primio naknadu ili poticaj;

viii. kupuje li prodavatelj novu ili rabljenu robu u cilju njezine preprodaje i time tu aktivnost čini redovitom, učestalom i/ili istodobnom u odnosu na svoju trgovačku ili poslovnu aktivnost;

ix. jesu li svi proizvodi koji se prodaju iste vrste ili iste vrijednosti; i

x. odnosi li se ponuda na ograničen broj proizvoda.

Sud je istaknuo da ti kriteriji nisu ni iscrpni ni isključivi te u načelu ispunjenje jednog ili više kriterija samo po sebi nije dostatno da bi se tu osobu smatralo „trgovcem”. Činjenica da se prodaja obavlja u cilju ostvarivanja dobiti odnosno da fizička osoba na internetskoj platformi istodobno objavljuje određen broj oglasa u kojima nudi na prodaju novu i rabljenu robu nije sama po sebi dostatna da bi se tu osobu smatralo „trgovcem” (13).

U situacijama koje uključuju posrednika (kao što je internetsko tržište) ili trgovca koji zastupa drugog trgovca, ti različiti trgovci trebali bi pojasniti potrošaču s kojim trgovcem potrošač zaključuje ugovor te koje su uloge i odgovornosti pojedinih trgovaca. To se pitanje dodatno obrađuje u odjeljku 3.2.2.1.

U tom je pogledu Direktivom (EU) 2019/2161 izmijenjena Direktiva o pravima potrošača kako bi se uveo zahtjev da pružatelji internetskih tržišta trebaju informirati potrošača o tome djeluje li treći dobavljač kao „trgovac” ili „osoba koja nije trgovac” (drugi potrošač) na temelju izjave koju treći dobavljač daje pružatelju internetskog tržišta. Obveze informiranja primjenjive na internetska tržišta obrađuju se u odjeljku 3.4.2.

1.2 Pojam „ugovora”

Direktiva se počinje primjenjivati na temelju ponude za sklapanje ugovora između trgovca i potrošača. U Direktivi nije definiran „ugovor” niti su utvrđene okolnosti u kojima se smatra da je sklopljen ugovor na koji se primjenjuje Direktiva. Nacionalni sudovi i tijela za izvršavanje zakonodavstva u državi članici procjenjuju smatra li se pravni odnos „ugovorom”. U skladu s člankom 3. stavkom 5.:

Članak 3. 5. Ova Direktiva nema učinka na opće odredbe nacionalnog ugovornog prava, primjerice pravila o valjanosti, sastavljanju ili učinku ugovora u mjeri u kojoj opći aspekti ugovornog prava nisu uređeni ovom Direktivom.

Na primjer, Direktivom se ne dovode u pitanje pravila nacionalnog ugovornog prava o prijenosu ugovornih prava i obveza s jednog potrošača na drugog.

Trebalo bi napomenuti da jedan ugovor može obuhvaćati nekoliko stavki, što uključuje i robu i digitalni sadržaj. Na primjer, ovisno o njegovim uvjetima, jedan ugovor o pretplati može obuhvaćati isporuku asortimana digitalnog sadržaja. Prema tome, ako je obuhvaćena ugovorom o pretplati, svaka isporuka pojedinačnog digitalnog sadržaja na temelju tog ugovora ne bi prema tome činila novi „ugovor” u svrhe ove Direktive.

U predmetu C-922/19, Stichting Waternet (14) Sud se bavio pitanjem je li nastavak opskrbe stambenog objekta vodom u slučaju promjene stanara bez izričitog zahtjeva novog stanara „prodaja po inerciji” u smislu točke 29. Priloga I. Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi („crna lista”), iz koje proizlazi pravo potrošača da ne plati tu opskrbu u skladu s člankom 27. Direktive o pravima potrošača. U okviru tog predmeta trebalo je, među ostalim, odrediti može li se smatrati da je sklopljen ugovor između društva za opskrbu vodom i potrošača bez izričitog pristanka tog potrošača.

Sud je utvrdio da u slučaju opskrbe vodom ne mora uvijek postojati ugovor. Moguće je i da pravni odnos između pružatelja usluga i potrošača bude „u potpunosti uređen nacionalnim zakonodavstvom, kako u pogledu isporuke vode od strane [tog] trgovca, tako i troškova povezanih s tom isporukom koje snosi potrošač” (15).

Ako ugovor ne postoji, Direktiva se ne primjenjuje na odnos između pružatelja usluga i potrošača. U svakom je slučaju odlučujuće smatra li se određeni odnos „ugovorom” u skladu s primjenjivim nacionalnim pravom.

1.3 Obuhvaćeni ugovori

Direktivom se reguliraju određeni aspekti ugovora između trgovca i potrošača. Prvo, ugovori se razlikuju ovisno o okolnostima njihova sklapanja:

(1) ugovori sklopljeni izvan poslovnih prostorija trgovca (ugovori sklopljeni izvan poslovnih prostorija);

(2) ugovori sklopljeni daljinskom komunikacijom – internetom, među ostalim na internetskim tržištima, telefonom itd. (ugovori na daljinu); i

(3) ugovori koji nisu ni ugovori na daljinu ni ugovori sklopljeni izvan poslovnih prostorija (to su obično ugovori sklopljeni u običnim fizičkim trgovinama, dalje u tekstu: „ugovori sklopljeni u poslovnim prostorijama”).

U Direktivi se ovisno o predmetu dodatno razlikuju sljedeće vrste ugovora:

(1) kupoprodajni ugovori;

(2) ugovori o uslugama, uključujući ugovore o digitalnim uslugama;

(3) ugovori o isporuci digitalnog sadržaja koji se ne isporučuje na materijalnom nosaču podataka („ugovori o digitalnom sadržaju na internetu”); i

(4) ugovori o isporuci vode, plina ili električne energije kada se ne nude za prodaju u ograničenom obujmu ili određenoj količini, ili centraliziranoga grijanja („ugovori o isporuci komunalnih usluga”).

Kupoprodajni ugovori i ugovori o uslugama definirani su u članku 2. točkama 5. i 6. Direktive. Ugovori o digitalnom sadržaju na internetu i isporuci komunalnih usluga nisu izričito definirani, no u uvodnoj izjavi 19. objašnjava se da oni za potrebe Direktive nisu razvrstani kao kupoprodajni ugovori ili ugovori o uslugama.

Iako se brojne odredbe Direktive općenito primjenjuju na sve četiri vrste ugovora, postoje pravila koja vrijede samo za određenu vrstu ugovora. Točnije, za različite ugovore (vidjeti članak 9.) vrijede različita pravila o izračunu roka u kojem se može ostvariti pravo odustajanja (vidjeti i odjeljak 5. o pravu odustajanja).

U uvodnoj izjavi 19. pojašnjeno je i da se digitalni sadržaj isporučen na materijalnom nosaču podataka smatra „robom” u skladu s Direktivom. Kao primjer navodi se digitalni sadržaj isporučen na CD-u ili DVD-u, ali isti se pristup primjenjuje i na digitalni sadržaj koji se isporučuje na drugim nosačima podataka ili pametnom uređaju, kao što je igraća konzola s predinstaliranim igrama. Neovisno o vrsti materijalnog nosača podataka (16), na ugovor o tom digitalnom sadržaju primjenjuju se pravila o pravu odustajanja iz Direktive o pravima potrošača primjenjiva na kupoprodajne ugovore (17).

Budući da se u definiciji kupoprodajnog ugovora (vidjeti u nastavku) upućuje na prijenos vlasništva nad robom s trgovca na potrošača (odnosno ugovore između poslovnih subjekata i potrošača), Direktiva se ne primjenjuje na ugovore prema kojima je potrošač taj koji prenosi robu na trgovca, na primjer u slučaju rabljenog automobila ili nakita.

1.4 Ugovori s mješovitom svrhom

Članak 2. (5) „kupoprodajni ugovor” znači svaki ugovor prema kojem trgovac prenosi ili se obvezuje prenijeti vlasništvo nad robom na potrošača, uključujući svaki ugovor čiji su predmet i roba i usluge; (6) „ugovor o uslugama” znači svaki ugovor osim kupoprodajnog ugovora prema kojem trgovac isporučuje ili se obvezuje isporučiti uslugu potrošaču, uključujući digitalnu uslugu;

U praksi brojni ugovori sklopljeni između trgovaca i potrošača na koje se primjenjuje Direktiva sadržavaju elemente i usluga i robe. U tim je slučajevima relevantan zadnji dio definicije iz članka 2. točke 5. jer se u njemu kupoprodajni ugovor definira i kao „svaki ugovor čiji su predmet i roba i usluge”.

Prema definiciji iz članka 2. točke 5. kriterij za razvrstavanje ugovora kao „kupoprodajnog ugovora” jest prijenos vlasništva nad robom na potrošača. Stoga, ako je glavna svrha ugovora prijenos vlasništva nad određenom robom, trebalo bi ga razvrstati kao kupoprodajni ugovor čak i ako obuhvaća i povezane usluge koje pruža prodavatelj, kao što su instalacija, održavanje ili bilo kakva druga obrada, neovisno o relativnoj vrijednosti robe i usluga.

Primjeri ugovora koji obuhvaćaju i robu i usluge te bi se obično trebali smatrati kupoprodajnim ugovorima zbog svoje glavne svrhe:

— kupnja nove kuhinje, uključujući njezino postavljanje u stanu potrošača,

— kupnja posebnih građevinskih elemenata, kao što su vrata i prozori, uključujući njihovo postavljanje u kući potrošača,

— kupnja pametnog mobilnog telefona s pretplatom na elektroničku komunikacijsku uslugu.

S druge strane, ako prijenos vlasništva nad određenom robom nije glavna svrha mješovitog ugovora, ugovor ne bi trebalo smatrati kupoprodajnim ugovorom.

Primjeri ugovora koji obuhvaćaju i usluge i robu te bi se zbog svoje glavne svrhe trebali razvrstati kao ugovori o uslugama:

— ugovor o popravku, obnovi i izgradnji aneksa zgradi (vidjeti uvodnu izjavu 26.),

— ugovor o sudjelovanju na predavanju, uključujući isporuku kemijskih olovki i mapa sudionicima,

— ugovor o programu osposobljavanja, uključujući isporuku udžbenika za tečaj svakom sudioniku.

To tumačenje podupire ustaljena sudska praksa Suda o slobodnom kretanju robe i slobodi pružanja usluga, koja je relevantna i u kontekstu ove Direktive.

Na primjer, u predmetu C-20/03, Marcel Burmanjer, Sud je naveo da gospodarsku aktivnost treba razmatrati u kontekstu ili slobodnog kretanja robe ili slobode pružanja usluga ako je jedan od elemenata „u potpunosti sporedan u odnosu na drugi i može se razmatrati zajedno s njim” (18).

To znači i da bi mješoviti ugovor trebalo smatrati kupoprodajnim ugovorom ako činjenice pokažu da je njegova stvarna svrha prijenos vlasništva nad robom:

— na primjer, ako prodaja udžbenika ima posebno istaknuto mjesto u ponudi trgovca za program osposobljavanja i u komunikaciji između strana te ako taj udžbenik ima veliku relativnu vrijednost u usporedbi s ukupnom cijenom osposobljavanja, ugovor se može razvrstati kao kupoprodajni ugovor umjesto kao ugovor o uslugama za potrebe ove Direktive.

S druge strane, čak i ako mješoviti ugovor dovede do proizvodnje opipljivog rezultata, trebalo bi ga smatrati ugovorom o uslugama dok god je predmet ugovora intelektualna ili profesionalna usluga, a isporuka koja slijedi ima samo popratnu funkciju (19):

— na primjer, ugovor s arhitektom o projektiranju kuće i ugovor s odvjetnikom o pripremi i podnošenju tužbe ugovori su o uslugama, iako na kraju dovode do opipljivog rezultata (npr. građevinski nacrti, tužba ili zahtjev). Slično tomu, ugovori o uslugama jesu i ugovor s umjetnikom o izradi portreta i ugovor s fotografom o fotografiranju vjenčanja.

Ukratko, svaki mješoviti ugovor trebalo bi razvrstati na temelju njegove stvarne glavne svrhe. Činjenica da ugovor može uključivati mogućnost sklapanja kasnijih ugovora ne bi trebala sama po sebi mijenjati njegove značajke. Na primjer:

— ako ugovor o najmu robe uključuje samo mogućnost, ali ne i obvezu prijenosa vlasništva, trebalo bi ga razvrstati kao ugovor o uslugama za potrebe Direktive.

Rok za odustajanje izračunava se ovisno o tome razvrstava li se ugovor kao kupoprodajni ugovor ili ugovor o uslugama (članak 9.). Za ugovore o uslugama rok za odustajanje od 14 dana počinje teći od sklapanja ugovora. Za kupoprodajne ugovore rok za odustajanje počinje teći tek nakon primitka robe. Usto, neke odredbe Direktive, kao što su članci 18. i 20. o isporuci i o prijelazu rizika, primjenjuju se samo na kupoprodajne ugovore.

Isti kupoprodajni ugovor ili ugovor o uslugama može obuhvaćati i usluge koje nisu uređene Direktivom. Na primjer, uz kupoprodajni ugovor ili ugovor o uslugama može biti moguće plaćanje cijene u obrocima uz određenu kamatu. Takav bi ugovor također podlijegao posebnim pravilima koja reguliraju financijske usluge za potrošače. (20) Pravila o popratnim ugovorima u članku 15. Direktive vrijedila bi za takve ugovore po analogiji (vidjeti odjeljak 5.10.).

1.5 Razlika između digitalnih usluga i digitalnog sadržaja na internetu

U Direktivi (EU) 2019/2161 pojašnjeno je da definicija „ugovora o uslugama” iz Direktive o pravima potrošača uključuje i ugovore o „digitalnim uslugama” (vidjeti definiciju u prethodnom odjeljku). Osim toga, Direktivom (EU) 2019/2161 uvedena je definicija „digitalne usluge” u članku 2. točki 16., u kojoj se upućuje na definiciju iz članka 2. točke 2. Direktive (EU) 2019/770 Europskog parlamenta i Vijeća o digitalnom sadržaju (21) („Direktiva o digitalnom sadržaju”).

U članku 2. Direktive o digitalnom sadržaju predviđeno je sljedeće:

Članak 2. 1. „digitalni sadržaj” znači podaci koji se proizvode i isporučuju u digitalnom obliku; 2. „digitalna usluga” znači: (a) usluga kojom se potrošaču omogućuju stvaranje, obrada i pohrana podataka u digitalnom obliku ili pristup njima; ili (b) usluga kojom se omogućuje dijeljenje ili bilo koja druga interakcija s podacima u digitalnom obliku koje učitava ili stvara potrošač ili drugi korisnici te usluge;

U uvodnoj izjavi 19. Direktive o digitalnom sadržaju objašnjeno je da „[k]ako bi se ispunili zahtjevi izazvani brzim tehnološkim razvojem te kako bi se osigurala otpornost pojma digitalni sadržaj ili digitalna usluga na buduće promjene, ovom bi Direktivom trebalo obuhvatiti, među ostalim, računalne programe, aplikacije, video datoteke, audio datoteke, glazbene datoteke, digitalne igre, e-knjige i druge e-publikacije te digitalne usluge […], uključujući poslovni model „softver kao usluga”, kao što je dijeljenje video i audiozapisa te druge usluge pohranjivanja datoteka na poslužitelje (file hosting), obradu teksta ili igre koje se nude u okružju računalstva u oblaku i društvene medije”. Trebalo bi napomenuti da, iako drugi skup primjera jasno pripada kategoriji digitalnih usluga, razvrstavanje prvog skupa primjera kao digitalni sadržaj ili usluge ovisi o načinu prijenosa ili pristupa te drugim značajkama poslovnog modela.

U uvodnoj izjavi 30. Direktive (EU) 2019/2161 nalaze se dodatne smjernice za razlikovanje ugovora o digitalnom sadržaju na internetu od ugovora o digitalnim uslugama. Točnije, „[p]rimjeri su digitalnih usluga usluge za dijeljenje videozapisa i audiozapisa te druge usluge pohranjivanja datoteka na poslužitelje (file hosting), obrada teksta ili igre koje se nude u okružju računalstva u oblaku, pohrana podataka u oblaku, elektronička pošta, društveni mediji i aplikacije u oblaku”. S druge strane, „[m]nogi ugovori o isporuci digitalnog sadržaja [na internetu] […] odlikuju se jednokratnom isporukom potrošaču određenog dijela ili dijelova digitalnog sadržaja, poput konkretnih glazbenih zapisa ili videozapisa”.

U skladu s tim digitalne su usluge, na primjer, sljedeće:

— pretplate na internetsku pohranu slika koje je izradio potrošač, na društvene mreže ili internetsku glasovnu telefoniju/videotelefoniju,

— pretplate na internetske usluge vremenske prognoze ili prometnih informacija,

— pretplate na internetske novine/biltene (vidjeti i izuzeće od prava odustajanja na temelju članka 16. prvog stavka točke (j), koje se primjenjuje na isporuku novina, ali ne i na pretplate na novine).

U uvodnoj izjavi 30. Direktive (EU) 2019/2161 navodi se da bi i dalje moglo biti teško razlikovati određene vrste digitalnog sadržaja na internetu i digitalnih usluga. U skladu s tim, „[u] slučaju dvojbe je li riječ o ugovoru o uslugama ili ugovoru o isporuci digitalnog sadržaja koji se ne isporučuje na materijalnom nosaču podataka trebala bi se primjenjivati pravila o pravu odustajanja za usluge”.

Razlika između ugovora o digitalnom sadržaju na internetu i ugovora o digitalnim uslugama važna je zbog različitih sustava prava odustajanja. Pravila o pravu odustajanja za ugovore o uslugama zapravo omogućuju potrošaču da ispita uslugu i u roku od 14 dana od sklapanja ugovora odluči hoće li je nastaviti upotrebljavati ili ne.

S druge strane, u skladu s člankom 16. prvim stavkom točkom (m) nema prava odustajanja u slučaju isporuke digitalnog sadržaja na internetu, pri čemu se primjenjuje nekoliko uvjeta. U skladu s izmjenama uvedenima Direktivom (EU) 2019/2161, uvjeti su da je izvršavanje počelo nakon što je potrošač dao prethodni izričiti pristanak i potvrdu da time gubi svoje pravo odustajanja te da je trgovac dostavio potvrdu o sklopljenom ugovoru (vidjeti i odjeljak 5.7.).

Sud je u predmetu C-641/19, PE Digital, pojasnio da bi izuzeće od prava odustajanja u skladu s člankom 16. točkom (m) Direktive o pravima potrošača koje se primjenjuje na ugovore o digitalnom sadržaju na internetu trebalo usko tumačiti (22). Predmet se odnosio na odustajanje od ugovora o premium pretplati na internetsku stranicu za upoznavanje nakon što je potrošač napravio test osobnosti na temelju kojeg mu je preporučen niz partnera prema posebnom algoritmu.

Sud je naveo da se članak 16. prvi stavak točka (m), u vezi s člankom 2. točkom 11. Direktive o pravima potrošača, treba tumačiti na način da sastavljanje takvog izvješća o osobnosti ne čini isporuku „digitalnog sadržaja”. Sud je općenitije naveo i da se, u smislu uvodne izjave 19. Direktive, internetska usluga koja potrošaču omogućuje stvaranje, obradu ili pohranu podataka u digitalnom obliku ili pristup tim podacima te koja omogućuje dijeljenje ili bilo koju drugu interakciju s podacima u digitalnom obliku koje učitava ili stvara potrošač ili drugi korisnici te usluge ne može kao takva smatrati isporukom „digitalnog sadržaja” u smislu članka 16. prvog stavka točke (m) (23).

Na primjer, pružanje usluga videoigara može uključivati i ugovore o digitalnom sadržaju na internetu i ugovore o digitalnim uslugama. Igre koje se mogu preuzeti obično bi se smatrale digitalnim sadržajem na internetu ako njihova upotreba ne ovisi o stalnoj uključenosti pružatelja igre. S druge strane, internetske igre u okruženju u oblaku smatrale bi se digitalnim uslugama.

Mikrotransakcije unutar igre (kupnje unutar aplikacije) kojima se poboljšava iskustvo igranja za korisnika igre, kao što su virtualni predmeti, obično bi se smatrale ugovorima o digitalnom sadržaju na internetu. I kupnje sadržaja koji bi se mogao upotrebljavati izvan igre (npr. snimka odigrane partije koja se može preuzeti ili dijeliti na platformi za dijeljenje videozapisa) unutar aplikacije obično bi se smatrale ugovorom o digitalnom sadržaju na internetu. S druge strane, kupnja premium sadržaja kojim se proširuje internetsko okruženje igre smatrala bi se novom digitalnom uslugom koja dopunjuje prvotnu uslugu.

1.6 Ugovori uz plaćanje i ugovori u kojima potrošač dostavlja osobne podatke

Članak 3. Direktive o pravima potrošača, u kojem se utvrđuje njezino područje primjene, izmijenjen je Direktivom (EU) 2019/2161. U izmijenjenom stavku 1. sad se upućuje na „plaćanje cijene” kao uvjet za primjenu Direktive.

Ujedno je dodan novi stavak 1.a, kojim se područje primjene Direktive proširuje na ugovore o digitalnom sadržaju na internetu i ugovore o digitalnim uslugama u kojima potrošač dostavlja osobne podatke trgovcu (uz nekoliko izuzeća).

Članak 3. 1. Ova se Direktiva primjenjuje , pod uvjetima i u mjeri određenoj u njezinim odredbama, na svaki ugovor sklopljen između trgovca i potrošača, ako potrošač plaća ili se obvezuje platiti cijenu . Primjenjuje se na ugovore za isporuku vode, plina, električne energije ili centraliziranoga grijanja, uključujući i kada ih isporučuju javni davatelji usluga, u mjeri u kojoj se ta dobra isporučuju na ugovornoj osnovi. 1.a Ova se Direktiva također primjenjuje ako trgovac potrošaču isporučuje ili se obvezuje isporučiti digitalni sadržaj koji se ne isporučuje na materijalnom nosaču podataka ili digitalnu uslugu, a potrošač dostavlja ili se obvezuje dostaviti osobne podatke trgovcu , osim ako trgovac osobne podatke koje je dostavio potrošač obrađuje isključivo u svrhu isporuke digitalnog sadržaja koji se ne isporučuje na materijalnom nosaču podataka ili digitalne usluge u skladu s ovom Direktivom ili kako bi se trgovcu omogućilo usklađivanje s pravnim zahtjevima kojima trgovac podliježe, a trgovac te podatke ne obrađuje ni u koje druge svrhe.

1.6.1 Ugovori uz plaćanje

Direktivom (EU) 2019/2161 izmijenjene su definicije kupoprodajnih ugovora i ugovora o uslugama navedene u članku 2. točkama 5. i 6. Direktive o pravima potrošača, u kojima se više ne upućuje na to da potrošač plaća „cijenu”. No uzimajući u obzir izmjene u članku 3., Direktiva se i dalje primjenjuje na te ugovore samo ako potrošač mora platiti cijenu (osim ako je predmet ugovora o usluzi digitalna usluga – vidjeti u nastavku).

„Plaćanje cijene” trebalo bi široko tumačiti na način da obuhvaća i instrumente određene konvertibilne ili novčane vrijednosti (čak i ako se ona može promijeniti s vremenom), kao što su vaučeri (24), darovne kartice, bodovi za vjernost, te digitalne iskazane vrijednost (25), kao što su e-vaučeri, e-kuponi i virtualne valute.

Direktiva se primjenjuje neovisno o vrijednosti transakcije, što znači da su njome obuhvaćene i usluge pretplate male vrijednosti (npr. 5 EUR mjesečno ili godišnje za pristup premium robi ili ponudama). Direktiva se primjenjuje i na ugovore o uslugama, uključujući ugovore o digitalnim uslugama, koji uključuju besplatno probno razdoblje i automatski se pretvaraju u plaćene ugovore nakon isteka probnog razdoblja (osim ako potrošač raskine ugovor prije kraja probnog razdoblja).

Ako je dostupna besplatna (ograničena) verzija digitalne usluge nakon koje se potrošač može odlučiti za plaćenu (punu) uslugu, sklopit će se dva zasebna ugovora jedan za drugim. Direktiva će se u tom slučaju primjenjivati na plaćeni ugovor, dok će primjenjivost na prvi ugovor o besplatnoj (ograničenoj) verziji te digitalne usluge ovisiti o tome dostavlja li potrošač osobne podatke pod uvjetima predviđenima u članku 3. stavku 1.a.

Direktiva se ne primjenjuje na darove ili usluge koje trgovac pruža bez plaćanja cijene, odnosno „besplatno” (26).

1.6.2 Ugovori u kojima potrošač dostavlja osobne podatke

Direktiva se primjenjuje na ugovore o digitalnom sadržaju na internetu i ugovore o digitalnim uslugama u okviru kojih potrošač dostavlja osobne podatke trgovcu (27). U tom se pogledu u Direktivi o pravima potrošača slijedi isti pristup kao u Direktivi o digitalnom sadržaju.

— Na primjer, Direktiva o pravima potrošača primjenjivat će se na ugovore kojima se osigurava besplatan pristup digitalnom sadržaju na internetu ili digitalnim uslugama, a potrošač pristaje na obradu osobnih podataka i u marketinške svrhe.

Ipak, kao u slučaju Direktive o digitalnom sadržaju, Direktiva o pravima potrošača ne obuhvaća ugovore o digitalnom sadržaju na internetu i ugovore o digitalnim uslugama ako se osobni podaci obrađuju samo za potrebe izvršavanja ugovora i ispunjavanja pravnih zahtjeva. U uvodnoj izjavi 34. Direktive (EU) 2019/2161 pojašnjeno je da ti pravni zahtjevi mogu na primjer uključivati registraciju potrošača u sigurnosne svrhe i radi identifikacije ako je to izričito utvrđeno mjerodavnim pravom.

Nadalje, kako je objašnjeno u uvodnoj izjavi 35. Direktive (EU) 2019/2161, Direktiva se ne primjenjuje na situacije u kojima je potrošač izložen oglasima isključivo radi ostvarivanja pristupa digitalnom sadržaju ili digitalnoj usluzi iako nije sklopio ugovor s trgovcem (28).

Tu se objašnjava i da se Direktiva ne primjenjuje na situacije u kojima trgovac prikuplja samo metapodatke, kao što su informacije o uređaju ili pregledniku potrošača (prikupljanje informacija o uređaju (device fingerprinting) ili pregledniku u svrhu njegove identifikacije i praćenja (browser fingerprinting)) ili o povijesti pretraživanja, osim ako se predmetna situacija smatra ugovorom u skladu s nacionalnim pravom (29).

Ako ugovor uključuje obradu osobnih podataka, trgovac mora ispuniti svoje obveze utvrđene potrošačkim pravom i obveze koje ima u svojstvu voditelja obrade u skladu s Uredbom (EU) 2016/679 Europskog parlamenta i Vijeća (30) („Opća uredba o zaštiti podataka”). Oba pravna okvira istodobno se primjenjuju na odnos između poduzeća i potrošača te se međusobno dopunjuju.

Za sve ugovore u okviru kojih potrošač dostavlja osobne podatke (neovisno o tome uključuju li plaćanje ili ne), trgovac mora obavijestiti potrošača o svrhama obrade u trenutku dobivanja osobnih podataka. Nadalje, voditelj obrade mora dokazati da se obrada osobnih podataka može temeljiti na jednoj od pravnih osnova navedenih u članku 6. stavku 1. Opće uredbe o zaštiti podataka. „Ugovor” (članak 6. stavak 1. točka (b) Opće uredbe o zaštiti podataka) jedna je od priznatih pravnih osnova na temelju te uredbe. No ona vrijedi samo za obradu koja je „nužna za izvršavanje ugovora” i usko se tumači (31).

U skladu s tim, za postupke obrade koji nisu nužni za izvršavanje ugovora trgovac se mora dodatno osloniti na drugu priznatu pravnu osnovu za obradu iz Opće uredbe o zaštiti podataka, na primjer dobrovoljnu i informiranu privolu potrošača (članak 6. stavak 1. točka (a)) (32). U skladu s Općom uredbom o zaštiti podataka privola potrošača valjana je samo ako je dobrovoljna, posebna, informirana i nedvosmislena. U kontekstu ugovornog odnosa privola se može dobrovoljno dati samo ako izvršavanje ugovora nije uvjetovano privolom (članak 7. stavak 4. Opće uredbe o zaštiti podataka). Stoga je mogućnost povlačenja privole bez posljedica ključan preduvjet za valjanost privole (uvodna izjava 42. Opće uredbe o zaštiti podataka). Nakon povlačenja privole trgovac više ne može zakonito obrađivati osobne podatke koje je obrađivao na temelju te privole.

U skladu s tim, za postupke obrade koji nisu nužni za izvršavanje ugovora trgovac koji je voditelj obrade mora osigurati da postoji druga pravna osnova za obradu iz Opće uredbe o zaštiti podataka. S druge strane, „ugovor” u smislu Direktive o pravima potrošača obuhvaća sva prava i obveze strana, neovisno o različitoj pravnoj osnovi za obradu osobnih podataka iz Opće uredbe o zaštiti podataka.

Utvrđivanje aktivnosti obrade u kontekstu ugovorâ s potrošačima i točne pravne osnove iz Opće uredbe o zaštiti podataka može pomoći trgovcu da razumije primjenjuje li se Direktiva o pravima potrošača na „ugovor” koji sklapa s potrošačem. U praksi, ako se trgovac mora osloniti na zasebnu privolu potrošača ili drugu pravnu osnovu iz Opće uredbe o zaštiti podataka (osim zakonske obveze) za obradu osobnih podataka potrošača, na ugovor u kontekstu kojeg se ti podaci obrađuju primjenjivat će se zahtjevi iz Direktive o pravima potrošača.

1.7 Ugovori na koje se Direktiva ne primjenjuje

Kako je objašnjeno u prethodnom odjeljku, u skladu s izmjenom članka 3. Direktive o pravima potrošača uvedenom Direktivom (EU) 2019/2161 Direktiva se ne primjenjuje na ugovore na temelju kojih potrošač ne plaća cijenu ili, u slučaju ugovora o digitalnom sadržaju na internetu ili digitalnim uslugama, na situacije u kojima potrošač ne plaća cijenu niti dostavlja osobne podatke trgovcu.

Osim toga, u članku 3. stavku 3. navedene su posebne kategorije ugovora koje su isključene iz područja primjene Direktive. Na primjer, Direktiva se ne primjenjuje na ugovore o financijskim uslugama, uključujući osiguranje i ulaganje. Isključene su i socijalne usluge i zdravstvena skrb, kockanje, ugovori o pravu na vremenski ograničenu uporabu nekretnine i povezane usluge odmora. U načelu su isključene usluge prijevoza putnika i ugovori o putovanjima u paket aranžmanima (33), iako se određene odredbe i dalje primjenjuju.

Dodatna objašnjenja navedena su u nastavku. Kao opće pravilo, sva se izuzeća moraju usko tumačiti (34).

1.7.1 Ugovori o najmu i ugovori o izgradnji

Članak 3. 3. Ova se Direktiva ne primjenjuje na ugovore: (e) za stvaranje, stjecanje ili prijenos nepokretne imovine ili prava na nepokretnu imovinu; (f) za izgradnju novih građevina, bitnu prenamjenu postojećih građevina i za iznajmljivanje stambenih prostora u boravišne svrhe;

Izuzeće pod točkom (e) odnosi se na opću kategoriju nepokretne imovine, uključujući zemljište, dok se točka (f) odnosi na građevine.

Dok je iznajmljivanje stambenih prostora u boravišne svrhe isključeno iz područja primjene Direktive, njime je obuhvaćeno iznajmljivanje stambenih prostora u svrhe koje nisu boravišne. To se objašnjava i u uvodnoj izjavi 26.: „Ugovore o uslugama, a posebno one koji se odnose na izgradnju aneksa zgrada (na primjer garaže ili verande) i one koji se odnose na popravak i obnovu zgrada, a ne na bitnu prenamjenu, trebalo bi uključiti u područje primjene ove Direktive jednako kao i ugovore koji se odnose na usluge posrednika za nekretnine i ugovore koji se odnose na iznajmljivanje stambenih prostora u svrhe koje nisu boravišne”.

— Na primjer, iznajmljivanje parkirnog mjesta ili dvorane za svečanosti podliježe Direktivi.

Trebalo bi napraviti razliku između ugovora o izgradnji i ugovora o uslugama povezanim s izgradnjom. U predmetu C-208/19, NK, Sud je naveo da se izuzeće iz članka 3. stavka 3. točke (f) ne bi primjenjivalo na ugovor između arhitekta i potrošača prema kojem arhitekt mora projektirati novu građevinu. Iako se projektiranje odvija prije građevinskih radova, riječ je o zasebnom postupku i nije sigurno da će se građevina uopće izgraditi (35).

Nadalje, na temelju članka 2. točaka 3. i 4. te članka 16. prvog stavka točke (c) takav ugovor ne može se smatrati isporukom robe koja je izrađena prema specifikacijama potrošača ili očito prilagođena potrošaču u smislu potonje odredbe. Iako bi se projekt mogao isporučiti u materijalnom obliku na papiru ili kao digitalni sadržaj, predmet ugovora intelektualna je usluga, odnosno arhitektonski projekt, a isporuka ima samo popratnu funkciju (36).

U skladu s prethodno navedenom logikom Direktiva o pravima potrošača trebala bi se primjenjivati na ugovore o uslugama koji se mogu odnositi na izgradnju, ali čine zaseban postupak sa zasebnim rezultatom, kao što su ugovori sklopljeni s geodetima, ugovori o dizajnu interijera, ugovori o planiranju krajobraza itd.

1.7.2 Putovanja u paket aranžmanima

Članak 3. 3. Ova se Direktiva ne primjenjuje na ugovore: (g) o paket aranžmanima kako su definirani u članku 3. točci 2. Direktive (EU) 2015/2302 Europskog parlamenta i Vijeća. Članak 6. stavak 7., članak 8. stavci 2. i 6. i članci 19., 21. i 22. ove Direktive primjenjuju se mutatis mutandis na paket aranžmane kako su definirani u članku 3. točki 2. Direktive (EU) 2015/2302 u odnosu na putnike kako su definirani u članku 3. točki 6. te Direktive;

Neke odredbe Direktive primjenjuju se na ugovore o putovanjima u paket aranžmanima, kako su definirani u Direktivi (EU) 2015/2302 Europskog parlamenta i Vijeća o putovanjima u paket aranžmanima (37), a odnose se na regulatornu mogućnost država članica da odrede zahtjeve u pogledu jezika ugovornih informacija (članak 6. stavak 7.), informacije koje trgovci moraju pružiti potrošačima neposredno prije sklapanja ugovora elektroničkim sredstvom, uključujući informacije o potrošačevoj obvezi plaćanja (članak 8. stavak 2.), regulatornu mogućnost država članica u pogledu potvrđivanja ponude u slučaju ugovora na daljinu koji se sklapaju telefonom (članak 8. stavak 6.), zabranu naknada za korištenje sredstava plaćanja (članak 19.), zabranu upotrebe telefonskih brojeva koji se naplaćuju više od osnovne tarife (članak 21.) i zahtjev da se dobije izričiti pristanak potrošača na dodatna plaćanja (članak 22.).

Trebalo bi napomenuti da su Direktivom o putovanjima u paket aranžmanima uređeni i takozvani „povezani putni aranžmani” (38), koji obuhvaćaju najmanje dvije različite vrste usluga putovanja kupljene za potrebe istog puta ili odmora, ali ne čine paket aranžman (u smislu te direktive) i posljedica su sklapanja zasebnih ugovora s pojedinim pružateljima usluga putovanja. U Direktivi o pravima potrošača utvrđene su obveze u pogledu predugovornih informacija te se ona primjenjuje na pojedine ugovore o uslugama koji čine povezani putni aranžman, uz ograničenja navedena u njezinu članku 3. stavku 3. i članku 16. prvom stavku točki (l). Na primjer, na ugovore o uslugama prijevoza putnika primjenjivat će se samo zahtjevi iz članka 8. stavka 2. te članaka 19., 21. i 22. (vidjeti odjeljak 1.7.5. u nastavku za više informacija).

1.7.3 Ugovori koje je sastavio nositelj javne vlasti

Članak 3. 3. Ova se Direktiva ne primjenjuje na ugovore: i. koje, u skladu sa zakonima države članice, sastavlja nositelj javne vlasti koji ima statutarnu obvezu biti neovisan i nepristran i koji mora osigurati, pružajući cjelovite pravne informacije, da potrošač sklapa ugovor tek kad je pažljivo razmotrio njegove pravne aspekte i poznaje njegovo pravno područje primjene;

U Direktivi nisu navedeni nositelji javne vlasti na koje se upućuje u toj odredbi. No navedeni su kriteriji koje treba ispuniti kako bi ugovor bio izvan područja primjene Direktive. Ta se iznimka primjenjuje samo na ugovore koje sastavlja nositelj javne vlasti (kao što je javni bilježnik), koji na temelju nacionalnog prava podliježe svim uvjetima iz članka 3. stavka 3. točke i.:

— na primjer, izuzeće se ne bi primjenjivalo na ugovor za koji je nositelj javne vlasti, koji ima statutarnu obvezu biti neovisan i nepristran, samo potvrdio identitet strana.

Kako bi ta iznimka bila primjenjiva, čini se da nije potrebno da se nacionalnim pravom zahtijeva da predmetni ugovor bude sklopljen posredstvom nositelja javne vlasti. Izuzeće bi se trebalo primjenjivati i ako jedna ili obje ugovorne strane dobrovoljno zatraže od nositelja javne vlasti da sastavi njihov ugovor (39).

1.7.4 Ugovori o robi namijenjenoj tekućoj potrošnji

Članak 3. 3. Ova se Direktiva ne primjenjuje na ugovore: (j) za isporuku hrane, pića i druge robe namijenjene tekućoj potrošnji u domaćinstvima, a koju trgovac često i redovito fizički isporučuje u dom, stan ili na radno mjesto potrošača;

Za to izuzeće potrebno je ispuniti dva uvjeta, i to:

(a) da trgovac „često i redovito” isporučuje robu; i

(b) da je ta roba namijenjena „tekućoj potrošnji u domaćinstvu”.

Iz izričitog upućivanja na isporuku na „radno mjesto” potrošača u toj odredbi proizlazi da se stvarna potrošnja robe ne mora nužno događati u domaćinstvu.

1.7.5 Prijevoz putnika

Članak 3. 3. Ova se Direktiva ne primjenjuje na ugovore: (k) za usluge prijevoza putnika, s izuzetkom članka 8. stavka 2. i članaka 19., 21. i 22.;

Direktivom (EU) 2019/2161 to je izuzeće izmijenjeno te je članak 21. o zahtjevu u pogledu „osnovne tarife” za komunikaciju telefonom nakon sklapanja ugovora postao primjenjiv i na prijevoz putnika (vidjeti odjeljak 9. za dodatne informacije).

U predmetu C-583/18, DB Vertrieb, Sud je presudio da se to izuzeće ne primjenjuje na prodaju kartica za popust na prijevoz, koje su prema tome obuhvaćene područjem primjene Direktive.

Sud je smatrao da je riječ o vrsti „ugovora o usluzi” čiji se posebni cilj sam po sebi ne odnosi izravno na omogućavanje prijevoza putnika. Umjesto toga, ugovor na temelju kojeg potrošač ima pravo na sniženje cijene pri kasnijem sklapanju ugovora o prijevozu putnika i ugovor koji se odnosi na kupnju putničke karte dva su ugovora koji se pravno razlikuju jedan od drugoga na način da se prvi ne može smatrati neodvojivo povezanim s drugim. Kupnja kartice koja njezinu nositelju daje pravo na sniženje cijene pri kupnji voznih karata ne podrazumijeva nužno kasnije sklapanje ugovora čiji je predmet prijevoz putnika kao takav (40).

1.7.6 Automatizirana prodaja

Članak 3. 3. Ova se Direktiva ne primjenjuje na ugovore: (l) sklopljene putem prodajnih automata ili automatiziranih trgovačkih objekata;

To izuzeće primjenjuje se na ugovore sklopljene uz fizičku prisutnost potrošača na mjestu na kojem se roba ili usluga prodaje ili pruža automatiziranim sredstvima, kao što su prodajni automati, automatizirane benzinske postaje ili parkirališta.

1.7.7 Određeni ugovori koji se odnose na elektroničke komunikacije

Članak 3. 3. Ova se Direktiva ne primjenjuje na ugovore: (m) sklopljene s telekomunikacijskim operatorima putem javnih govornica za njihovo korištenje ili sklopljene za korištenje samo jednog priključka koji potrošač uspostavlja putem telefona, Interneta ili telefaksa.

Tom se odredbom dvije vrste ugovora izuzimaju iz područja primjene Direktive.

Prva vrsta navedena u Direktivi o pravima potrošača odnosi se na ugovore sklopljeni s pružateljima elektroničkih komunikacijskih usluga putem javnih govornica za njihovu upotrebu. Izraz „javna telefonska govornica” znači telefon dostupan javnosti, za čiju se upotrebu mogu upotrebljavati sredstva plaćanja kao što su kovanice i/ili kreditne/debitne kartice i/ili unaprijed plaćene kartice, uključujući kartice za upotrebu s pozivnim kodovima (41).

— Budući da se to izuzeće primjenjuje na ugovore sklopljene „putem” javnih govornica, trebalo bi obuhvatiti slučajeve u kojima je ugovor sklopljen, na primjer, umetanjem kovanica ili provlačenjem kreditne kartice u javnoj govornici kako bi se obavio telefonski poziv ili dobio pristup telefonskom imeniku odnosno drugoj povezanoj usluzi koju nudi isti operator.

— Izuzeće se ne bi trebalo primjenjivati na ugovore koji su s operatorima javnih govornica sklopljeni, na primjer, prethodnom kupnjom unaprijed plaćene kartice za pozive.

Drugi dio članka 3. stavka 3. točke (m) o ugovorima sklopljenima za korištenje „samo jednog priključka” koji uspostavlja potrošač ima šire područje primjene. Za razliku od ugovora za upotrebu javnih govornica, u toj vrsti ugovora nije određena nijedna strana, što upućuje na to da nisu obuhvaćeni samo ugovori s pružateljima elektroničkih komunikacijskih usluga. Nadalje, nisu posebno utvrđeni svrha ili sadržaj te vrste ugovora.

Stoga to izuzeće obuhvaća, na primjer:

— ugovor o upotrebi bežične pristupne točke za jednu internetsku sesiju.

S druge strane, izuzeće se ne bi trebalo primjenjivati na ugovore o elektroničkim komunikacijskim uslugama (42) koji obuhvaćaju određeno razdoblje i/ili količinu upotrebe, na primjer:

— ugovore sklopljene prethodnom kupnjom unaprijed plaćene SIM kartice za mobilne usluge ili pristupnog koda za višestruku upotrebu odnosno dugoročne usluge pristupa bežičnom internetu.

To se izuzeće primjenjuje i na ugovore sklopljene s pružateljima usluga s posebnom tarifom, odnosno usluga koje se plaćaju u okviru telefonskog računa potrošača (43) u slučajevima kad se ugovor sklapa i istodobno u potpunosti izvršava jednim pozivom ili SMS-om koji potrošač upućuje na broj usluge s posebnom tarifom, na primjer:

— poziv upućen broju službe za informacije o telefonskom imeniku ili telefonsko glasovanje u emisiji.

S druge strane, Direktiva o pravima potrošača primjenjiva je na ugovore kad je glasovni poziv ili SMS na broj usluge s posebnom tarifom sredstvo za sklapanje i plaćanje ugovora, koji se nakon toga izvršava:

— na primjer, ugovori sklopljeni SMS-om poslanim pružatelju usluga parkiranja.

U tim slučajevima trgovac mora obavijestiti potrošača o trošku poziva ili SMS-a na broj usluge s posebnom tarifom jer će to biti „cijena” predmetnog ugovora u smislu članka 6. stavka 1. točke (e). Osim toga, u skladu s člankom 6. stavkom 1. točkom (f) Direktive moraju se pružiti informacije o trošku upotrebe sredstva daljinske komunikacije za sklapanje ugovora koji je veći od „osnovne tarife”. Tumačenje pojma „osnovne tarife” dodatno se navodi u odjeljku 8.

Činjenica da se Direktiva ne primjenjuje na određene ugovore koji uključuju usluge s posebnom tarifom iz članka 3. stavka 3. točke (m) ne znači da oni ne podliježu pravilima o zaštiti potrošača. Regulatorni okvir EU-a za elektroničke komunikacije, osobito Europski zakonik elektroničkih komunikacija (Direktiva (EU) 2018/1972 Europskog parlamenta i Vijeća (44), omogućuje državama članicama i nadležnim nacionalnim regulatornim tijelima da donesu posebne mjere za zaštitu potrošača povezane s uslugama s posebnom tarifom. Zbog toga je niz država članica uveo dodatnu zaštitu u tom području, uključujući ograničenja potrošnje, obvezu priopćavanja cijene na početku poziva itd.

1.8 Moguće izuzeće ugovora male vrijednosti sklopljenih izvan poslovnih prostorija

Članak 3. stavak 4. omogućuje državama članicama da ne primjenjuju Direktivu na ugovore sklopljene izvan poslovnih prostorija za koje plaćanje koje treba izvršiti potrošač ne prelazi 50 EUR ili nižu vrijednost određenu nacionalnim zakonodavstvom. Ako država članica odabere iskoristiti tu regulatornu mogućnost, postoji rizik da bi trgovci mogli zaobići Direktivu umjetnim razdvajanjem jednog ugovora čija vrijednost premašuje utvrđeni prag na nekoliko ugovora. Kako je objašnjeno u uvodnoj izjavi 28.: „Kad potrošač istodobno sklapa dva ili više ugovora čiji su predmeti povezani, u svrhu primjene toga praga, u obzir bi trebalo uzeti njihovu ukupnu cijenu”. To načelo primjenjivalo bi se:

— na primjer na prodaju svake knjige u trilogiji u okviru tri odvojena ugovora ili istodobnu prodaju para naušnica u okviru dva odvojena ugovora.

Za dugoročne ugovore (pretplate) relevantni iznos za primjenu tog izuzeća ukupni je iznos koji se potrošač obvezuje platiti pri sklapanju ugovora, odnosno ukupni iznos mjesečnih obroka ili naknada u dogovorenom ugovornom razdoblju, uključujući „besplatna” razdoblja.

1.9 Pravila za javne dražbe

Direktiva se primjenjuje na dražbe, uz poštovanje posebnih pravila o „javnoj dražbi”, koja je u članku 2. točki 13. definirana kao „metoda prodaje kod koje trgovac nudi robu ili usluge potrošačima koji sudjeluju ili imaju mogućnost osobno sudjelovati na dražbi, u transparentnom postupku nadmetanja na tržišnoj osnovi koji vodi dražbovatelj i u kojem je uspješni ponuđač obvezan kupiti robu ili usluge”.

Kad je riječ o javnim dražbama, članak 6. stavak 3. omogućuje zamjenu identiteta, podataka za kontakt i geografske adrese poslovnog nastana i mjesta poslovanja trgovca koji prodaje robu ili usluge pojedinostima dražbovatelja. Nadalje, nema prava odustajanja od ugovora sklopljenih na javnoj dražbi u skladu s izuzećem iz članka 16. prvog stavka točke (k).

Javna bi dražba potrošačima trebala pružiti mogućnost osobnog sudjelovanja, čak i ako je moguće nadmetanje internetom ili telefonom. Suprotno strane, internetske dražbe bez mogućnosti osobnog sudjelovanja ne bi se trebale smatrati javnim dražbama.

U uvodnoj izjavi 24. navedeno je da „[k]orištenje online platformi koje su na raspolaganju potrošačima i trgovcima u aukcijske svrhe ne bi trebalo smatrati javnom dražbom u smislu ove Direktive”. U skladu s tim, internetske dražbe trebale bi u cijelosti podlijegati Direktivi, npr. odredbama o predugovornim informacijama koje se daju prije nego se potrošač obveže ugovorom (ponuda) i pravu odustajanja.

— Primjer ograničenja navedenog izuzeća internetska je platforma na kojoj se potrošačima prodaju različiti predmeti, kao što su dijelovi za vozila, mali strojevi, alati, električni uređaji i namještaj. Iako se transakcije mogu zaključiti u obliku dražbe na kojoj prodajnu cijenu robe određuju ponude koje se daju na temelju početne cijene, to se ne bi smatralo „javnom dražbom”. Stoga bi potrošači zadržali pravo na povlačenje ponude koju su dali pod uvjetima propisanima Direktivom o pravima potrošača.

2. Ugovori sklopljeni izvan poslovnih prostorija

2.1 Ugovori sklopljeni izvan poslovnih prostorija trgovca

Ugovori sklopljeni izvan poslovnih prostorija definirani su u članku 2. točki 8. kako slijedi:

Članak 2. (8) „ugovor sklopljen izvan poslovnih prostorija” znači ugovor između trgovca i potrošača: (a) sklopljen u istovremenoj fizičkoj prisutnosti trgovca i potrošača, na mjestu koje nije poslovna prostorija trgovca; (b) za koji je potrošač dao ponudu u istim okolnostima kao što su okolnosti iz točke (a); […]

Poslovne prostorije definirane su u članku 2. točki 9. kako slijedi:

Članak 2. (9.) „poslovna prostorija” znači: (a) svaka nekretnina za poslove maloprodaje u kojoj trgovac obavlja svoju aktivnost na trajnoj osnovi; ili (b) svaka pokretnina za poslove maloprodaje u kojoj trgovac obavlja svoju aktivnost na uobičajenoj osnovi;

U uvodnoj izjavi 22. navedeno je nekoliko primjera toga što bi trebalo smatrati „poslovnim prostorijama”. S jedne strane, taj pojam bi obuhvaćao dućane, štandove ili kamione te štandove na tržnicama i sajmovima koji trgovcu služe kao trajno ili uobičajeno mjesto obavljanja posla.

Slično tomu, maloprodajni objekti u kojima trgovac obavlja svoju aktivnost na sezonskoj osnovi, na primjer tijekom turističke sezone na skijalištima ili plažama, trebali bi se smatrati poslovnim prostorijama jer trgovac svoju aktivnost obavlja u tim objektima na redovnoj osnovi.

S druge strane, prostori dostupni javnosti kao što su ulice, trgovački centri, plaže, sportski tereni i javni prijevoz koje trgovac upotrebljava tek iznimno za svoju poslovnu aktivnost nisu poslovne prostorije. Stambeni prostori ili radna mjesta (potrošača) isto se tako ne bi trebali smatrati poslovnim prostorijama.

Ugovori sklopljeni tijekom dolaska trgovca u stambeni prostor ili na radno mjesto potrošača smatraju se ugovorima sklopljenima izvan poslovnih prostorija neovisno o tome je li potrošač zatražio posjet ili ne. Takvom ugovoru sklopljenom izvan poslovnih prostorija mogu prethoditi pripremni koraci:

— na primjer, dolazak predstavnika trgovca (tehničara) u stan potrošača kako bi mu istodobno prodao i ugradio dio opreme ili uređaj smatrat će se ugovorom sklopljenim izvan poslovnih prostorija neovisno o činjenici da je potrošač prethodno zatražio (dogovorio) taj posjet nakon osobnog dolaska u trgovinu trgovca,

— s druge strane, da je ugovor zapravo sklopljen pri potrošačevu posjetu trgovini ili daljinskom komunikacijom, kasniji posjet tehničara radi ugradnje potrebne opreme u stan potrošača ne bi izmijenio razvrstavanje ugovora u ugovor sklopljen izvan poslovnih prostorija.

Sud je u predmetu C-485/17, Verbraucherzentrale Berlin (45), potvrdio da izraz „na uobičajenoj osnovi” u smislu članka 2. točke 9. podtočke (b) treba shvatiti na način da upućuje na činjenicu da je aktivnost koja se obavlja u predmetnim objektima „normalna aktivnost”. Za primjenu tog pojma potrebna je procjena svakog pojedinog slučaja, a posebno treba uzeti u obzir vrstu robe ili usluge koja se prodaje i poslovnu praksu pojedinog trgovca.

Konkretnije, Sud je razmotrio situaciju štanda koji trgovac drži na trgovačkom sajmu i na kojem nekoliko dana godišnje obavlja svoje aktivnosti. Presudio je da je takav štand „poslovna prostorija” ako, s obzirom na sve činjenične okolnosti u kojima on obavlja svoje aktivnosti i osobito s obzirom na izgled tog štanda i informacije dostupne u prostorijama samog sajma, uobičajeno obaviješten, razumno pažljiv i oprezan potrošač može opravdano očekivati da trgovac ondje obavlja svoje aktivnosti i da će mu se obratiti radi sklapanja ugovora (46).

Nadalje, Sud je potvrdio da su i dalje relevantni njegovi raniji zaključci u predmetu C-423/97, Travel Vac, S.L., o tumačenju prethodne Direktive Vijeća 85/577/EEZ. U toj je presudi Sud izričito naveo sljedeće:

Kad je riječ o tome je li ugovor sklopljen izvan poslovnih prostorija trgovca, mora se napomenuti da se taj koncept odnosi na prostorije u kojima trgovac obično posluje i koje su jasno određene kao prostorije za prodaju javnosti. (47).

U skladu s tim, ako trgovac upotrebljava prostorije za prodaju robe i usluga koje „obično ne upotrebljava” u tu svrhu i koje za javnost nisu jasno definirane kao prostorije za prodaju, ugovori sklopljeni s potrošačima vjerojatno su ugovori sklopljeni izvan poslovnih prostorija.

— Na primjer, prodaja robe na događanjima (konvencije, seminari, proslave itd.) organiziranima u restoranima, kafićima ili hotelima unajmljenima za potrebe tog događanja vjerojatno se odnosi na ugovor sklopljen izvan poslovnih prostorija.

Razvrstavanje ugovora kao ugovor sklopljen izvan poslovnih prostorija ovisi o okolnostima sklapanja ugovora. Trgovac će biti svjestan prirode svojih aktivnosti i treba djelovati u skladu s pravilima kojima se uređuju ugovori sklopljeni u poslovnim prostorijama ili ugovori sklopljeni izvan poslovnih prostorija. Eventualni sporovi o tome je li, na primjer, pravo odustajanja bilo primjenjivo jer se ugovor trebao smatrati ugovorom sklopljenim izvan poslovnih prostorija morat će se procjenjivati za svaki pojedini slučaj.

2.2 Ugovori sklopljeni nakon stupanja u vezu s potrošačem izvan poslovnih prostorija

Članak 2. (8) „ugovor sklopljen izvan poslovnih prostorija” znači ugovor između trgovca i potrošača: […] (c) sklopljen u poslovnim prostorijama trgovca ili sredstvom daljinske komunikacije odmah nakon što je s potrošačem osobno i pojedinačno stupljeno u vezu na mjestu koje nije poslovna prostorija trgovca u istovremenoj fizičkoj prisutnosti trgovca i potrošača; ili […]

U članku 2. točki 8. podtočki (c) navodi se još jedan primjer ugovora sklopljenih izvan poslovnih prostorija. Izraz „osobno i pojedinačno stupljeno u vezu” u toj odredbi trebao bi se primjenjivati na ponude i slične oblike tržišnog komuniciranja (neovisno o pravnoj klasifikaciji) koji se odmah potom formaliziraju u ugovor u poslovnim prostorijama trgovca ili bilo kojim sredstvom daljinske komunikacije.

Kako bi se ta odredba primjenjivala, ponuda trgovca treba biti upućena određenom potrošaču, na primjer:

— predstavnik trgovca pristupa određenom potrošaču na cesti s ponudom za pretplatu na mjesečnik i ugovor se odmah potpisuje u obližnjim poslovnim prostorijama trgovca,

— s druge strane, samo dijeljenje reklamnih letaka na ulici blizu prostorija trgovca bez pojedinačnog ciljanja pojedinih potrošača ne bi se ubrajalo u „osobno i pojedinačno” stupanje u vezu s potrošačem za potrebe te odredbe.

Nadalje, da bi se ta odredba primjenjivala, ugovor bi se trebao odmah sklopiti. Ne bi se smatralo da je ugovor odmah sklopljen ako potrošač napusti prostorije trgovca nakon što je pozvan u njih i kasnije se vrati na vlastitu inicijativu, na primjer sljedeći dan nakon što je razmotrio ponudu.

Sud je u predmetu C-465/19, B & L Elektrogeräte GmbH, presudio da se zajednički prolaz različitih štandova smještenih u sajmišnoj dvorani u kojoj se nalazi i štand trgovca (koji se sam po sebi smatra „poslovnom prostorijom”) ne može smatrati „poslovnom prostorijom” jer taj prolaz omogućuje pristup svim štandovima trgovaca koji se nalaze u toj dvorani. U skladu s tim, ako se trgovac obrati potrošaču u tom zajedničkom prostoru sajma i na temelju toga se odmah sklopi ugovor na štandu trgovca, riječ je o „ugovoru sklopljenom izvan poslovnih prostorija” u smislu članka 2. točke 8. Direktive o pravima potrošača (48).

2.3 Ugovori sklopljeni tijekom izleta koji organizira trgovac

Članak 2. (8) „ugovor sklopljen izvan poslovnih prostorija” znači ugovor između trgovca i potrošača: […] (d) sklopljen tijekom izleta koji organizira trgovac s ciljem ili učinkom promicanja i prodaje roba ili usluga potrošaču;

U članku 2. točki 8. podtočki (d) Direktive ugovori sklopljeni izvan poslovnih prostorija definirani su kao ugovori sklopljeni tijekom izleta koji organizira trgovac neovisno o tome jesu li ti ugovori sklopljeni izvan poslovnih prostorija trgovca ili u njima.

Nadalje, u Direktivi se navodi da obuhvaća i izlete s „ciljem” i „učinkom” promicanja i prodaje proizvoda potrošaču, odnosno ne bi trebalo biti važno je li potrošač prethodno informiran o planiranoj prodaji proizvoda tijekom izleta.

Pojam „izleta” obuhvaća putovanja koja uključuju razgledavanje ili druge aktivnosti u slobodnom vremenu odnosno putovanja na mjesta kao što su restorani, kafići ili hoteli u kojima je organizirano događanje za prodaju izvan poslovnih prostorija. Pri primjeni tog pojma ne bi trebalo biti bitno je li prijevoz organizirao sam trgovac koji prodaje proizvode tijekom izleta ili ima dogovor s prijevozničkim poduzećem:

— na primjer, ako je trgovac s organizatorom izleta dogovorio da se tijekom izleta turisti dovode i u njegovu trgovinu, ugovori sklopljeni u trgovini vjerojatno će biti ugovori sklopljeni izvan poslovnih prostorija bez obzira na činjenicu da je predmetna trgovina poslovna prostorija tog trgovca,

— s druge strane, usluga posebnog autobusa koju organizira trgovački centar s jedinom svrhom dovođenja potencijalnih kupaca u trgovački centar samo je popratna u odnosu na glavnu svrhu aktivnosti (odnosno prodaju robe i usluga) i ne bi se trebala smatrati „izletom” za potrebe članka 2. točke 8.

3. Informacije za potrošače

3.1 Opći zahtjevi

3.1.1 Uvod

Obveze u pogledu predugovornih informacija navedene su u člancima od 5. do 8. Direktive. Za ugovore sklopljene u poslovnim prostorijama zasebno su definirane u članku 5. stavku 1., a za ugovore sklopljene izvan poslovnih prostorija i ugovore na daljinu u članku 6. stavku 1. Obveze za ugovore sklopljene izvan poslovnih prostorija i ugovore na daljinu opsežnije su i temelje se na zahtjevima utvrđenima za ugovore sklopljene u poslovnim prostorijama. Dodatne specifične obveze informiranja za ugovore sklopljene na internetskim tržištima navedene su u članku 6.a, koji je dodan u Direktivu o pravima potrošača Direktivom (EU) 2019/2161.

Obveze informiranja o pravu odustajanja iz članka 6. stavka 1. točaka od (h) do (k) zasebno se razmatraju u odjeljku 5.

3.1.2 Jasnoća informacija i poveznica s Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi

Člankom 7. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi zabranjena su zavaravajuća izostavljanja, odnosno poslovna praksa u okviru koje se izostavljaju ili na nejasan, nerazumljiv, varljiv ili nepravodoban način pružaju „bitne informacije potrebne prosječnom potrošaču da bi […] donio informiranu odluku o transakciji” ako takva praksa navodi potrošača da donese odluku o transakciji koju inače ne bi donio. U članku 7. stavku 4. navedene su obveze informiranja u slučaju „pozivanja na kupnju”, što je oblik tržišnog komuniciranja u kojem se navode informacije o obilježjima i cijeni proizvoda, čime je obuhvaćena i predugovorna faza transakcije.

Predugovorna faza transakcije detaljnije je uređena Direktivom o pravima potrošača nego Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi. Članci 5. i 6. Direktive o pravima potrošača obuhvaćaju sve obveze informiranja navedene u članku 7. stavku 4. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi (49). Stoga će trgovac pri pružanju predugovornih informacija u skladu s Direktivom o pravima potrošača ispunjavati i specifične obveze informiranja u slučaju pozivanja na kupnju iz članka 7. stavka 4. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. Time se ne dovodi u pitanje primjena drugih zahtjeva u pogledu transparentnosti i pravednosti iz Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi.

Člankom 5. stavkom 1. i člankom 6. stavkom 1. Uredbe o pravima potrošača zahtijeva se da se informacije pružaju „na jasan i razumljiv način”. U uvodnoj izjavi 34. navedeno je da bi pri pružanju predugovornih informacija „[…] trgovac bi trebao uzeti u obzir specifične potrebe potrošača koji su posebno ranjivi zbog svoje mentalne, fizičke ili psihološke slabosti, dobi ili lakovjernosti na način za koji se opravdano očekuje da trgovac može predvidjeti. Međutim, uzimanje u obzir takvih specifičnih potreba ne bi trebalo dovesti do različitih razina zaštite potrošača.”.

Osim toga, u skladu s općim pravilima iz članka 7. stavka 2. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi trgovci moraju osigurati da su informacije razumljive i pravodobne, odnosno da način i trenutak davanja relevantnih predugovornih informacija omogućuju prosječnom potrošaču da donese informiranu odluku o transakciji.

Za ugovore sklopljene izvan poslovnih prostorija člankom 7. stavkom 1. Direktive o pravima potrošača dodatno se zahtijeva da predugovorne informacije budu „čitljive i sastavljene jednostavnim i razumljivim riječima”, a za ugovore na daljinu člankom 8. stavkom 1. Direktive o pravima potrošača zahtijeva se da se informacije stave na raspolaganje potrošaču „jednostavnim i razumljivim riječima […] na način koji je primjeren sredstvu daljinske komunikacije koje koristi. Ako se te informacije dostavljaju na drugom trajnom nosaču podataka, moraju biti čitljive.”.

Nije dovoljno obvezne predugovorne informacije pružiti samo kao dio općih uvjeta koje potrošač treba prihvatiti prije nastavka transakcije (50). Zahtjev pružanja informacija na „jasan i razumljiv način” znači da potrošaču treba skrenuti pažnju na pojedine elemente obveznih informacija.

U internetskom kontekstu trgovci moraju osigurati laku dostupnost i dobru vidljivost obveznih informacija za potrošače. Zbog njihova opsega možda neće biti moguće navesti obvezne informacije za potrošače na „jasan i razumljiv način” na jednoj stranici. Trebalo bi izbjegavati pretjerano duge stranice zbog kojih bi potrošači trebali dugo pomicati prozor prema dolje kako bi pročitali sav sadržaj.

Umjesto toga, različiti elementi predugovornih informacija trebali bi se navoditi u trenucima kad su najrelevantniji u postupku sklapanja ugovora kako potrošač prelazi s jedne stranice internetskog sučelja na drugu. Ako je potrebno, informacije o određenim temama trebalo bi prikazati u slojevima, pri čemu bi jasno vidljiv pokazivač na početnoj stranici vodio na povezanu stranicu sa svim pojedinostima o toj temi (51).

Dodatne obveze prikaza informacija za ugovore na daljinu sklopljene elektroničkim putem navedene su u članku 8. stavku 2. Direktive i dodatno obrađene u odjeljku 4.2.4.

3.1.3 Informacije koje su „već očite iz konteksta”

Za ugovore sklopljene u poslovnim prostorijama članak 5. omogućuje trgovcima da ne moraju pružiti informacije koje su „već očite iz konteksta”.

Pojam informacija koje su „već očite iz konteksta” upotrebljava se i u članku 7. stavku 2. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi (52). Na primjer, geografska adresa i identitet trgovca mogli bi se smatrati „jasnima ili očitima iz konteksta” jer će potrošači obično znati adresu trgovine ili restorana u kojem se nalaze.

3.1.4 Obveze informiranja u drugim zakonodavnim aktima EU-a

Direktiva obuhvaća različite sektore. Njome se dopunjuju pravila o zaštiti potrošača za određene proizvode i sektore, osobito u pogledu obveza informiranja.

U skladu sa svojim člankom 3. stavkom 2. (53) Direktiva o pravima potrošača ne utječe na primjenu obveza informiranja iz drugog sektorskog zakonodavstva EU-a. To uključuje Opću uredbu o zaštiti podataka (EU) 2016/679 i Direktivu 2002/58/EZ Europskog parlamenta i Vijeća o privatnosti i elektroničkim komunikacijama (54), koje su u području internetske prodaje posebno važne za pitanja kao što su informacije o obradi podataka i privola ispitanika za obradu njihovih osobnih podataka, prema potrebi.

Nadalje, dodatne obveze informiranja za elektroničke komunikacijske usluge navedene su u Europskom zakoniku elektroničkih komunikacija („Zakonik”, Direktiva (EU) 2018/1972) i u Provedbenoj uredbi Komisije (EU) 2019/2243 (55) o predlošku za sažetak ugovora.

U članku 102. stavku 1. Zakonika navedene su informacije, uz upućivanje na članke 5. i 6. Direktive o pravima potrošača te Prilog VIII. Zakoniku, koje bi pružatelji javno dostupnih elektroničkih komunikacijskih usluga trebali pružiti prije nego što se potrošač obveže ugovorom ili bilo kojom povezanom ponudom. Pružatelji javno dostupnih elektroničkih komunikacijskih usluga dužni su potrošačima osigurati i jezgrovit i lako čitljiv sažetak ugovora (članak 102. stavak 3. Zakonika i Provedbena uredba Komisije (EU) 2019/2243). No samim osiguravanjem sažetka ugovora ne ispunjuju se u potpunosti sve obveze u pogledu predugovornih informacija, kako je predviđeno u članku 102. stavku 1. Zakonika i njegovu Prilogu VIII.

Dodatni zahtjevi u pogledu informacija utvrđeni su i u Direktivi 2010/13/EU Europskog parlamenta i Vijeća (56) o audiovizualnim medijskim uslugama, Direktivi 2009/72/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (57) o električnoj energiji, Direktivi 2009/73/EZ Europskog parlamenta i Vijeća (58) o prirodnom plinu itd. (59)

U članku 6. stavku 8. Direktive o pravima potrošača izričito se spominje odnos između obveza informiranja navedenih u toj direktivi te obveza navedenih u Direktivi 2006/123/EZ Europskog parlamenta i Vijeća o uslugama (60) i Direktivi 2000/31/EZ Europskog parlamenta i Vijeća o elektroničkoj trgovini (61) . Prvo, utvrđuje se da se obveze informiranja iz tih triju instrumenata međusobno dopunjuju. Drugo, pojašnjava se da se, ako je odredba tih dviju direktiva o „sadržaju i načinu pružanja informacija” proturječna odredbi Direktive o pravima potrošača, primjenjuje odredba potonje direktive (62).

3.1.5 Uvođenje dodatnih obveza informiranja

U skladu s člankom 4. Direktive o pravima potrošača: „Države članice ne smiju u svojem nacionalnom pravu održavati niti u njega uvesti odredbe koje odstupaju od odredaba utvrđenih u ovoj Direktivi, uključujući i strože ili manje stroge odredbe za osiguranje različite razine zaštite potrošača, osim ako u ovoj Direktivi nije predviđeno drukčije.”.

Jedno od odstupanja od pristupa potpune usklađenosti jest članak 5. stavak 4., koji državama članicama omogućuje da donesu ili zadrže dodatne obveze u pogledu predugovornih informacija za ugovore sklopljene u poslovnim prostorijama.

Iako su obveze informiranja za ugovore sklopljene izvan poslovnih prostorija i ugovore na daljinu u načelu iscrpne, u skladu s člankom 6. stavkom 8. i uvodnom izjavom 12. Direktive države članice ujedno mogu uvesti dodatne obveze informiranja u skladu s Direktivom 2006/123/EZ o uslugama i Direktivom 2000/31/EZ o elektroničkoj trgovini.

Relevantna odredba Direktive o elektroničkoj trgovini u tom je pogledu članak 5., kojim se od država članica zahtijeva da osiguraju da pružatelj usluga omogući primateljima usluga i nadležnim tijelima jednostavan, izravan i trajan pristup barem informacijama navedenima u tom članku. U članku 10. Direktive o elektroničkoj trgovini navedene su dodatne obveze informiranja povezane s postupkom sklapanja ugovora.

Kad je riječ o Direktivi o uslugama, u njezinu članku 22. stavcima od 1. do 4. navedene su posebne obveze u pogledu informacija koje pružatelji moraju staviti na raspolaganje primateljima usluga te zahtjev da informacije budu priopćene jasno, nedvoznačno i pravodobno. U članku 22. stavku 5. nadalje je propisano da one „ne sprečavaju države članice da uvedu dodatne zahtjeve o informacijama koji se primjenjuju na pružatelje s poslovnim nastanom na njihovom državnom području”.

Uvođenje dodatnih obveza informiranja u skladu s člankom 6. stavkom 8. jedna je od regulatornih mogućnosti o kojima države članice moraju obavijestiti Komisiju u skladu s člankom 29. Komisija te informacije objavljuje na internetu (63).

3.1.6 Izuzeće „svakodnevnih” transakcija

Članak 5. stavak 3. državama članicama omogućuje da ne primjenjuju obveze u pogledu predugovornih informacija iz članka 5. stavka 1. na ugovore sklopljene u poslovnim prostorijama „koji obuhvaćaju svakodnevne transakcije i koji se izvršavaju odmah čim su sklopljeni”.

Zbog njihove prirode vjerojatno je da će se te transakcije odnositi na predmete niske cijene. Očit je primjer kupnja hrane i pića namijenjenih trenutačnoj potrošnji, npr. grickalice ili obroci za van.

Nadalje, članak 5. stavak 3. može se primjenjivati i na neke usluge, a ne samo na robu. U tom je kontekstu posebno važan drugi kriterij naveden u članku 5. stavku 3., odnosno zahtjev da se ugovor izvrši odmah čim je sklopljen.

— Mogući su primjeri takvih svakodnevnih usluga usluge čišćenja cipela koje se pružaju na ulici i usluge kina gdje se ulaznica kupuje (odnosno ugovor se sklapa) neposredno prije gledanja filma.

3.1.7 Obvezujući učinak predugovornih informacija

U članku 6. stavku 5. navodi se sljedeće u pogledu obvezujućeg učinka predugovornih informacija koje se pružaju na temelju članka 6. stavka 1.: „5. Informacije iz stavka 1. čine sastavni dio ugovora na daljinu ili ugovora sklopljenog izvan poslovnih prostorija i ne smiju se mijenjati osim ako ugovorne strane izričito ne usuglase drukčije.”.

U skladu s tim, informacije navedene na internetskim stranicama trgovca trebale bi biti obvezujuće za strane i trgovac bi, ako želi izmijeniti bilo koji element, trebao dobiti izričiti pristanak potrošača:

— na primjer, strane bi razmjenom e-pošte mogle izričito usuglasiti drugi rok isporuke od onog koji je naveden na internetskim stranicama trgovca,

— no odredba u općim uvjetima o tome da trgovac može odstupiti od informacija navedenih na internetskim stranicama ne bi bila u skladu sa zahtjevom u pogledu izričite suglasnosti strana.

Članak 6. stavak 5. ne bi se primjenjivao na izmjene uvjeta ugovora nakon njegova sklapanja. Kad se takve izmjene temelje na uvjetima ugovora, relevantna je Direktiva o nepoštenim uvjetima u ugovorima (64).

3.1.8 Dodatni zahtjevi u pogledu jezika

Na temelju članka 6. stavka 7. države članice mogu uvesti zahtjeve u pogledu jezika ugovornih informacija u ugovorima sklopljenima izvan poslovnih prostorija/ugovorima na daljinu (65).

Ako je ta regulatorna mogućnost iskorištena, relevantni zahtjevi, na primjer pružanje informacija na službenom jeziku predmetne države članice, primjenjivali bi se na prekogranične trgovce uz primjenu odredbi Uredbe (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća (66) o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Uredba Rim I). U njezinu članku 6. predviđeno je da se, ako trgovac obavlja svoje aktivnosti u državi uobičajenog boravišta potrošača ili ako usmjerava takve aktivnosti u tu državu ili u više država, uključujući tu državu, na ugovor primjenjuje pravo države u kojoj potrošač ima uobičajeno boravište.

Ako su strane odabrale drugo pravo, tim izborom ne može se potrošaču uskratiti zaštita koju mu pružaju obvezne odredbe države boravišta potrošača. Ako stoga u toj istoj situaciji trgovac usmjerava svoje aktivnosti na potrošače u državi članici koja je uvela zahtjeve u pogledu jezika na temelju članka 6. stavka 7. Direktive o pravima potrošača, trgovac mora potrošaču pružiti ugovorne informacije na jeziku koji zahtijeva ta država članica u slučaju da se ta obveza u pogledu jezika smatra neophodnom „ugovornom obvezom” u skladu s nacionalnim pravom.

Pojam „usmjeravanja” poslovne ili profesionalne aktivnosti u zemlju potrošača Sud je razmatrao u spojenim predmetima C-585/08 i C-144/09, Peter Pammer i Hotel Alpenhof GmbH. U presudi je utvrđen niz kriterija na temelju kojih se određuje jesu li internetske stranice „usmjerene” na određenu državu članicu, kao što je upotreba različitih jezika ili valuta na internetskim stranicama (67).

Treba napomenuti da ta regulatorna mogućnost iz Direktive o pravima potrošača dopunjuje pravo Unije o određenim sektorima i proizvodima, koje državama članicama omogućuje da odrede zahtjeve u pogledu jezika upozorenja ili uputa za npr. igračke (68) ili radijsku opremu (69). Osim toga, Direktiva (EU) 2019/771 Europskog parlamenta i Vijeća (70) omogućuje određivanje zahtjeva u pogledu jezika komercijalnih jamstava za robu.

3.1.9 Teret dokaza

Budući da propust trgovca da pruži određene informacije koje se zahtijevaju Direktivom dovodi do raznih sankcija predviđenih Direktivom (uz sankcije koje se mogu primjenjivati u skladu s nacionalnim pravom), članak 6. stavak 9. sadržava vrlo važnu odredbu kojom se utvrđuje da je u pogledu ugovora na daljinu i ugovora sklopljenih izvan poslovnih prostorija „[t]eret dokaza o ispunjavanju obveza informiranja utvrđenih u ovom poglavlju […] na trgovcu”.

Ne isključujući mogućnost dokazivanja činjenica drugim sredstvima, jasno je da bi dokazi trgovca postali slabiji ako traženih informacija nema u potvrdi ugovora na trajnom nosaču podataka, koja na temelju članka 7. stavaka 1. i 2. ili članka 8. stavka 7. (razmotreni u odjeljku 4.4.) uvijek mora uključivati informacije predviđene člankom 6. stavkom 1., osim ako su one već dostavljene na trajnom nosaču podataka.

3.2 Zajednički zahtjevi za ugovore sklopljene u poslovnim prostorijama i ugovore na daljinu/ugovore sklopljene izvan poslovnih prostorija

3.2.1 Glavne karakteristike

Članak 5. stavak 1. točka (a) i članak 6. stavak 1. točka (a) „glavne karakteristike robe ili usluga u mjeri u kojoj je to primjereno u odnosu na nosač podataka i na robu ili usluge”

Iako se u predmetnoj obvezi informiranja izričito upućuje na „robu i usluge”, u skladu s člankom 5. stavkom 2. i člankom 6. stavkom 2., ona se primjenjuje i na komunalne usluge i digitalni sadržaj na internetu.

Ista je obveza uvedena člankom 7. stavkom 4. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, u kojoj su navedene obveze informiranja u slučaju „pozivanja na kupnju”. U skladu s tim, trgovci bi pri biranju glavnih karakteristika o kojima se obavješćuje potrošač trebali primijeniti isti pristup koji upotrebljavaju za potrebe Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, odnosno obavijestiti o onim karakteristikama s kojima potrošač mora biti upoznat da bi donio informiranu odluku o kupnji. Informacije o glavnim karakteristikama robe mogu biti dostupne na ambalaži ili etiketi koje su dostupne potrošaču. Složenija roba možda će zahtijevati dodatne informacije za utvrđivanje glavnih karakteristika.

Konkretno, potrošače se mora obavijestiti o svim karakteristikama proizvoda i ograničavajućim uvjetima koje prosječni potrošač obično ne bi očekivao od određene kategorije ili vrste robe ili usluge jer je za njih posebno vjerojatno da će utjecati na njihove odluke o transakciji (71).

Za sve ugovore u kojima potrošač dostavlja osobne podatke, neovisno o tome je li bilo plaćanja, trgovac mora obavijestiti potrošača o svrhama obrade u trenutku dobivanja osobnih podataka.

3.2.2 Identitet i podaci za kontakt trgovca

Članak 5. stavak 1. (b) identitet trgovca, kao na primjer njegov trgovački naziv, geografsku adresu na kojoj ima poslovni nastan i njegov broj telefona; Članak 6. stavak 1. (b) identitet trgovca, kao na primjer njegov trgovački naziv; (c) geografsku adresu na kojoj trgovac ima poslovni nastan te broj telefona i adresu e-pošte trgovca; osim toga, ako trgovac stavi na raspolaganje druga sredstva internetske komunikacije koja jamče da potrošač može pohraniti prepisku s trgovcem na trajnom nosaču podataka, što uključuje datum i vrijeme te prepiske, informacije sadržavaju i detalje o tim drugim sredstvima; sva ta sredstva komunikacije koja je trgovac stavio na raspolaganje omogućuju potrošaču da brzo stupi u kontakt s trgovcem i da s njim učinkovito komunicira; kada je to primjenjivo, trgovac također navodi geografsku adresu i identitet trgovca u čije ime on djeluje; (d) ako je različita od adrese navedene u skladu s točkom (c), geografsku adresu mjesta u kojem trgovac posluje i, kad je primjenjivo, geografsku adresu trgovca u čije ime on djeluje, na koju potrošač može uputiti eventualne reklamacije;

3.2.2.1 Identitet trgovca

Uz odredbe Direktive o pravima potrošača, u članku 7. stavku 4. točki (b) Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi propisano je da se informacije o geografskoj adresi i identitetu trgovca smatraju bitnim informacijama u slučaju pozivanja na kupnju. U slučaju ugovora sklopljenih u poslovnim prostorijama te informacije mogu biti očite iz konteksta (vidjeti i odjeljak 3.1.3.).

U slučaju ugovora sklopljenih izvan poslovnih prostorija/ugovora na daljinu Direktivom o pravima potrošača zahtijeva se da trgovac koji djeluje u ime drugog trgovca navede i identitet i geografsku adresu tog drugog trgovca. Osim toga, internetska tržišta, čak i ako služe samo kao posrednici i ne „djeluju u ime” drugog trgovca, moraju poduzeti mjere kako bi osigurala da je potrošač propisno obaviješten o identitetu stvarnog trgovca koji nudi predmetnu robu ili usluge na temelju informacija koje je dostavio sam trgovac. Naime, ako se zbog propusta internetskog tržišta da pruži informacije o identitetu stvarnog trgovca stvori dojam da je internetsko tržište stvarni trgovac, to može dovesti do odgovornosti internetskog tržišta za obveze trgovca.

U predmetu C-149/15, Wathelet (72), Sud se bavio odgovornošću posrednika koji ne posluje na internetu (autokuća) za sukladnost robe prodane potrošačima na temelju prethodne Direktive 1999/44/EZ Europskog parlamenta i Vijeća o prodaji robe široke potrošnje. (73). Sud je naveo da, iako Direktiva 1999/44/EZ ne obuhvaća pitanje odgovornosti posrednika prema potrošačima, ona „ne isključuje mogućnost da se pojam „trgovac” u smislu članka 1. stavka 2. točke (c) Direktive 1999/44/EZ tumači na način da obuhvaća poslovni subjekt koji djeluje za račun pojedinca ako prema potrošaču nastupa kao prodavatelj robe široke potrošnje, na temelju ugovora i u okviru svoje poslovne ili profesionalne djelatnosti. Naime, taj poslovni subjekt mogao bi dovesti u zabludu potrošača, držeći ga u pogrešnom uvjerenju da nastupa u svojstvu prodavatelja-vlasnika stvari.” (74).

Sud je naveo i da „[u] tom pogledu mogu biti značajni, među ostalim, razina uključenosti i intenzitet napora koje je posrednik uložio prilikom prodaje, okolnosti u kojima je stvar predstavljena potrošaču i njegovo ponašanje, sve kako bi se utvrdilo je li on mogao shvatiti da posrednik djeluje za račun pojedinca” (75).

Ti zaključci Suda o odgovornosti posrednika koji ne posluje na internetu za sukladnost robe mogli bi biti relevantni i za druge posrednike i druge obveze trgovaca u skladu s pravom EU-a, među ostalim i u internetskom kontekstu. Točnije, internetska tržišta mogla bi odgovarati za obveze trgovca povezane s predugovornim informacijama ili izvršavanjem ugovora na temelju Uredbe o pravima potrošača ako se sa stajališta potrošača predstavljaju kao trgovci u okviru (predloženog) ugovora.

U predmetu C-149/15, Wathelet, Sud je istaknuo da je „upoznavanje potrošača s identitetom prodavatelja, a posebno s tim je li riječ o pojedincu ili poslovnom subjektu, nužno je kako bi potonji mogao uživati zaštitu koju ima na temelju navedene direktive” (76). No čak i ako je stvarni pružatelj usluga ujedno i trgovac, a potrošaču se ne bi uskratila prava, potrošač možda ne bi bio sklopio ugovor da mu je bio poznat identitet stvarnog trgovca. Točnije, potrošač bi se na primjer mogao brinuti zbog pouzdanosti tog trgovca i mogućnosti ostvarivanja svojih prava potrošača koja ima u odnosu na njega.

Propust u pružanju informacija o identitetu trgovca ili pružanje netočnih podataka smatralo bi se kršenjem Direktive o pravima potrošača. Moglo bi se smatrati i zavaravajućom praksom u skladu s Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi ako utječe na odluku potrošača o transakciji. U pravu EU-a postoje i sektorske odredbe koje učvršćuju taj zahtjev. Na primjer, u slučaju prodaje lijekova na internetu (77) strogo je zabranjeno prikrivati razliku između internetskog tržišta i trgovca na malo. Internetsko tržište koje nudi lijekove na tržištu EU-a trebalo bi osigurati da potrošači mogu provjeriti ima li trgovac odgovarajuće ovlasti i posluje li u skladu sa zakonom (78).

Način izvršavanja ugovora koji uključuje trećeg trgovca ne utječe na prava i obveze iz Direktive o pravima potrošača koji se odnose na ugovor. Na primjer, u poslovnom modelu slanja izravno od proizvođača (dropshipping) trgovac nema zalihe robe koju prodaje, već je nakon narudžbe potrošača kupuje od treće strane i dogovori izravnu isporuku potrošaču.

No ako trgovac samo obrađuje narudžbu kao posrednik i zatim je prosljeđuje drugom trgovcu radi isporuke u ime tog drugog trgovca, u skladu s predmetom Wathelet prvi trgovac mogao bi odgovarati potrošaču ako se trgovac sa stajališta potrošača predstavlja kao prodavatelj robe široke potrošnje na temelju ugovora. Da bi izbjegao tu odgovornost, trgovac mora jasno obavijestiti potrošača da djeluje kao posrednik i na očit način istaknuti informacije o identitetu stvarnog prodavatelja (79).

U tom bi pogledu trebalo napomenuti da članak 6.a točka (b), uveden Direktivom (EU) 2019/2161, sadržava poseban dodatni zahtjev za pružatelje internetskih tržišta da obavješćuju potrošače o statusu treće strane koja nudi robu, usluge ili digitalni sadržaj na temelju informacija koje je dostavila treća strana (vidjeti odjeljak 3.4.2.).

3.2.2.2 Sredstva komunikacije

Kad je riječ o ugovorima na daljinu i ugovorima sklopljenima izvan poslovnih prostorija, člankom 6. stavkom 1. točkom (c), kako je izmijenjen Direktivom (EU) 2019/2161, od trgovca se zahtijeva da u okviru predugovornih informacija potrošaču stavi na raspolaganje informacije o sljedećim sredstvima komunikacije:

— geografskoj adresi, telefonskom broju i adresi e-pošte, te

— ako je dostupno, drugim sredstvima internetske pisane komunikacije koja omogućuju pohranjivanje sadržaja te datuma i vremena prepiske na trajnom nosaču podataka.

„Trajni nosač podataka” definiran je u članku 2. točki 10. Uredbe o pravima potrošača kao „svako sredstvo koje potrošaču ili trgovcu omogućava pohranu informacija koje su mu osobno upućene i kojima može naknadno pristupati tijekom odgovarajućeg vremena u svrhe za koje su te informacije namijenjene i koje omogućuje nepromijenjenu reprodukciju pohranjenih informacija” (vidjeti i odjeljak 4.4.).

Na primjer, neke aplikacije za razmjenu poruka omogućuju pošiljatelju, kao što je trgovac u kontekstu odnosa između poslovnog subjekta i potrošača, da automatski ili ručno izbriše poruke koje je poslao u određenom (kratkom) roku od njihove isporuke, uključujući poruke s uređaja primatelja. U skladu s tim, ta sredstva komunikacije zapravo ne omogućuju potrošaču da pohrani primljene poruke. Primatelj bi mogao spremiti ili napraviti sigurnosnu kopiju svojih poruka, no to bi zahtijevalo dodatne tehničke vještine i znanje koji se ne mogu očekivati od prosječnog potrošača. U skladu s tim bila bi potrebna pojedinačna procjena za svaku aplikaciju za razmjenu poruka kako bi se utvrdilo ispunjuje li utvrđene kriterije, uzimajući u obzir i stalni razvoj tih aplikacija.

Sud je u predmetu C-649/17, Amazon EU, izričito napomenuo da je mogućnost koja se nudi potrošaču da brzo stupi u vezu s trgovcem i s njim učinkovito komunicira od temeljne važnosti za očuvanje i djelotvornu provedbu prava potrošača (80). Zbog toga sva sredstva komunikacije koja trgovac upotrebljava moraju moći ispuniti kriterije izravne i učinkovite komunikacije.

U toj je odluci Sud potvrdio da se člankom 6. stavkom 1. točkom (c) ne zabranjuje da trgovac upotrebljava druga sredstva komunikacije kojima se osigurava izravna i učinkovita komunikacija uz ona navedena u toj odredbi (81).

To je tumačenje relevantno i nakon što su Direktivom (EU) 2019/2161 uvedene izmjene. Iako trgovac mora prije sklapanja ugovora obavijestiti potrošača o navedenim sredstvima komunikacije koja ispunjuju kriterije navedene u članku 6. stavku 1. točki (c), trgovac može na raspolaganje staviti i alternativna sredstva komunikacije. To na primjer mogu biti automatski glasovni pomoćnici ili sredstva internetske pisane komunikacije (chatbot) koja nemaju obilježja navedena u članku 6. stavku 1. točki (c). Na ta dodatna sredstva primjenjivat će se opća pravila Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. Točnije, trgovci bi trebali jasno i pravodobno obavijestiti potrošače o tome omogućuju li ta alternativna sredstva komunikacije potrošačima da prate pisanu korespondenciju, uključujući datum i vrijeme.

Trgovac mora osigurati da su sva internetska sredstva komunikacije o kojima je potrošač obaviješten prije sklapanja ugovora (i u potvrdi ugovora) u skladu s člankom 6. stavkom 1. točkom (c) lako dostupna na sučelju trgovca. Dodatna sredstva komunikacije ne bi se trebala predstavljati i promicati na način koji potrošačima otežava pristup sredstvima komunikacije predviđenima u skladu s člankom 6. stavkom 1. točkom (c) i njihovu upotrebu.

Svrha osiguravanja sredstava komunikacije jest omogućiti potrošaču da brzo i učinkovito stupi u kontakt s trgovcem. Iz toga proizlazi da treba poduzeti mjere kojima će se, na primjer, zajamčiti da se tijekom radnog vremena odgovara na telefonske pozive te da se bez odgode odgovara na komunikaciju e-poštom.

3.2.2.3 Mjesto poslovnog nastana

Pojam „poslovnog nastana” u okviru predmetne obveze informiranja jednak je onome koji se na primjer upotrebljava u Direktivi 2006/123/EZ o uslugama, u kojoj je definiran (članak 4.) kao „stvarno izvođenje gospodarske djelatnosti, kako je navedeno u članku 43. Ugovora, od strane pružatelja usluga u neodređenom vremenskom razdoblju i sa stalnom infrastrukturom gdje se stvarno obavlja djelatnost pružanja usluga”. U uvodnoj izjavi 37. te direktive objašnjava se da „[a]ko pružatelj usluga ima nekoliko poslovnih nastana, važno je odrediti poslovni nastan u kojem se pruža dotična stvarna usluga”.

Isti se pristup može upotrijebiti za određivanje mjesta čija se geografska adresa treba navesti u skladu s ovom Direktivom. Budući da je potrebna informacija o „geografskoj” adresi, ona treba upućivati na fizičku lokaciju:

— na primjer, kao adresu trgovca nije dovoljno navesti samo broj poštanskog pretinca.

3.2.2.4 Mjesto poslovanja

„Mjesto poslovanja” trebalo bi značiti mjesto na kojem se donose ključne odluke o općem upravljanju trgovca i izvršavaju funkcije njegove središnje uprave. Taj zaključak proizlazi na primjer iz presude Suda u predmetu C-73/06, Planzer:

„Pri određivanju mjesta poslovanja poduzeća treba uzeti u obzir više čimbenika, prije svega njegovo registrirano sjedište, mjesto glavne uprave, mjesto gdje se sastaju njegovi direktori i mjesto gdje se određuje opća politika tog poduzeća, koje je obično isto. Možda će biti potrebno uzeti u obzir i druge čimbenike, kao što su mjesto boravišta glavnih direktora, mjesto održavanja skupština, mjesto držanja administrativnih i računovodstvenih dokumenata te mjesto gdje se uglavnom odvijaju financijske i osobito bankovne transakcije poduzeća.” (82).

3.2.3 Cijena

Članak 5. stavak 1. (c) ukupnu cijenu roba ili usluga uključujući poreze ili, kad su roba ili usluge takve naravi da cijenu opravdano nije moguće izračunati unaprijed, način izračunavanja cijene, kao i, kad je to primjenjivo, sve dodatne troškove prijevoza, isporuke ili poštanske troškove ili, kad te troškove opravdano nije moguće izračunati unaprijed, činjenicu da bi se ti dodatni troškovi mogli naplaćivati; Članak 6. stavak 1. (e) ukupnu cijenu roba ili usluga uključujući poreze ili, kad su roba ili usluge takve naravi da cijenu opravdano nije moguće izračunati unaprijed, način izračunavanja cijene, kao i, kad je to primjenjivo, sve dodatne troškove vozarine, troškove isporuke ili poštanske troškove ili, kad te troškove opravdano nije moguće izračunati unaprijed, činjenicu da se ti dodatni troškovi naplaćuju. U slučaju ugovora koji se sklapa na neodređeno vrijeme ili ugovora o pretplati, ukupna cijena uključuje ukupne troškove po obračunskom razdoblju. Kad se takvi ugovori naplaćuju po fiksnoj stopi, ukupna cijena znači i ukupne mjesečne troškove. Kad se ukupni troškovi opravdano ne mogu izračunati unaprijed, predviđa se način izračunavanja cijene;

Podcrtani dijelovi članka 6. stavka 1. točke (e) dodatne su obveze informiranja o cijenama primjenjive samo na ugovore na daljinu/ugovore sklopljene izvan poslovnih prostorija, u usporedbi s onima iz članka 5. stavka 1. točke (c) za ugovore sklopljene u poslovnim prostorijama. Točnije, za ugovore na daljinu/ugovore sklopljene izvan poslovnih prostorija potrebne su posebne informacije o pretplatama i ugovorima koji se sklapaju na neodređeno vrijeme.

Ako se proizvod (ili jedan od proizvoda) iz ugovora koji se sklapa na neodređeno vrijeme ili pretplate naplaćuje po fiksnoj stopi, treba navesti informacije o ukupnom trošku po obračunskom razdoblju i o ukupnim mjesečnim troškovima.

— Na primjer, pretplate na usluge interneta ili audiovizualnih medija obično se naplaćuju po fiksnoj mjesečnoj/dvomjesečnoj/tromjesečnoj stopi neovisno o upotrebi. Stoga bi potrošača koji želi ugovoriti pretplatu na internetu ili izvan poslovnih prostorija trebalo obavijestiti o mjesečnom trošku i, u slučaju drukčijeg obračunskog razdoblja, o trošku po obračunskom razdoblju.

Ako ugovor obuhvaća ili uključuje proizvod čiji se ukupni trošak ne može unaprijed izračunati, trgovac bi trebao obavijestiti potrošača o načinu izračuna tih varijabilnih troškova:

— na primjer, u slučaju usluga glasovne telefonije čiji trošak ovisi o stvarnoj upotrebi trgovac bi potrošača trebao uputiti na detaljan cjenik telefonskih poziva (83).

U skladu s člankom 6. stavkom 6. o ugovorima sklopljenima izvan poslovnih prostorija i ugovorima na daljinu potrošač ne mora plaćati dodatne naknade ili troškove o kojima ga trgovac nije obavijestio. To odražava obvezu trgovca da obavijesti potrošača o punoj cijeni, uključujući sve primjenjive poreze, pristojbe i dodatne naknade, a posebno PDV na uvoz, carine, carinjenje itd., koji se primjenjuju na kupnje od trgovaca izvan EU-a (84).

Ako digitalni sadržaj ili usluga uključuje neobvezne dodatne i uključene kupnje, potrošač bi prije kupnje digitalnog proizvoda trebao biti propisno obaviješten o tome da bi mu se mogle ponuditi takve dodatne mogućnosti kupnje. Taj se zahtjev na primjer može primijeniti na sljedeće:

— aplikacije koje uključuju kupnju unutar aplikacije, kao što su dodaci ili dodatne razine u videoigri,

— na usluge audiovizualnog sadržaja koje uključuju neobvezan sadržaj koji se plaća po pregledavanju (filmovi) i nudi se uz dodatnu naknadu.

3.2.4 Isporuka i izvršavanje ugovora

Članak 5. stavak 1. (d) kad je to primjenjivo, načine plaćanja, isporuke i izvršenja, rok do kojeg se trgovac obvezuje isporučiti robu ili izvršiti uslugu i postupak koji trgovac primjenjuje za rješavanje reklamacija; Članak 6. stavak 1. (g) načine plaćanja, isporuke i izvršenja, rok do kojeg se trgovac obvezuje isporučiti robu ili izvršiti usluge i, kad je to primjenjivo, postupak koji trgovac primjenjuje za rješavanje reklamacija;

Predmetna obveza informiranja slična je za ugovore sklopljene u poslovnim prostorijama i ugovore sklopljene izvan poslovnih prostorija/ugovore na daljinu, uz iznimku da za ugovore sklopljene u poslovnim prostorijama sve relevantne informacije treba pružiti samo „kad je to primjenjivo”, dok ih za ugovore sklopljene izvan poslovnih prostorija/ugovore na daljinu treba pružiti u svim slučajevima, osim informacija o postupku koji trgovac primjenjuje za rješavanje reklamacija, koje su potrebne samo „kad je to primjenjivo”.

Ta obveza informiranja slična je onoj iz članka 7. stavka 4. točke (d) Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. No u skladu s Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi informacije o uvjetima plaćanja, dostavi i radu proizvoda moraju se navesti u pozivu na kupnju samo ako ti uvjeti idu na štetu potrošača u usporedbi s dobrom tržišnom praksom.

Trgovac bi ispunio zahtjeve iz članka 5. stavka 1. točke (d) ili članka 6. stavka 1. točke (g) u pogledu roka isporuke ili radu proizvoda i ako navede razdoblje (npr. „deset dana” ili „dva tjedna”) od sklapanja ugovora (predaje narudžbe potrošača). Trgovac ne mora nužno navesti određeni kalendarski datum jer to nije uvijek izvedivo u praksi.

Za ugovore sklopljene u poslovnim prostorijama obveza informiranja o roku do kojeg se trgovac obvezuje isporučiti robu ili izvršiti uslugu ne primjenjuje se ako se roba ili usluga isporučuje ili izvršava odmah.

Za kupoprodajne