Poseban će cilj biti poboljšati funkcioniranje uzajamnog priznavanja predlaganjem nekoliko ambicioznih mjera. Tim se mjerama želi osigurati poštovanje postojećih prava i obveza koji proizlaze iz načela uzajamnog priznavanja. To u praksi znači da će države članice i dalje moći štititi svoje nacionalne zakonite javne ciljeve i ograničiti stavljanje na tržište robe čak i ako je ona drugdje zakonito stavljena na tržište, ako je njihova odluka opravdana i proporcionalna.

Kao odgovor na naznake da funkcioniranje načela možda nije optimalno, i uzimajući u obzir zahtjev Vijeća, primjena načela uzajamnog priznavanja provjerena je vanjskom evaluacijom. Nadovezujući se na to, Komisijina evaluacija funkcioniranja uzajamnog priznavanja (REFIT) obuhvatila je i procjenu funkcioniranja Uredbe kako bi se vidjelo zbog kojih prepreka funkcioniranje uzajamnog priznavanja nije optimalno (dalje u tekstu „evaluacija”).

Donošenje Uredbe (EZ) br. 764/2008 („Uredba”) bio je djelomičan odgovor na slabu primjenu načela uzajamnog priznavanja kad je riječ o robi, a razlozi za to bili su nedostatak osviještenosti o načelu, pravna nesigurnost pri primjeni načela i nedostatak administrativne suradnje među nacionalnim nadležnim tijelima. Uredba je uglavnom bila usmjerena na uspostavu postupovnog okvira za smanjenje mogućnosti da se nacionalnim tehničkim pravilima stvore nezakonite prepreke.

Unutar jedinstvenog tržišta, slobodno kretanje robe najrazvijenije je od svih četiriju temeljnih sloboda i generira otprilike 25 % BDP-a EU-a i 75 % trgovine unutar EU-a. Udio EU-a u svjetskoj robnoj razmjeni iznosi oko jedne šestine. Vrijednost trgovine robom među državama članicama EU-a (trgovina unutar EU-a) procijenjena je 2016. na 3110 milijardi EUR. No i dalje je potrebno raditi na ostvarivanju bolje povezanog i pravednog europskog jedinstvenog tržišta. Načelo uzajamnog priznavanja ne primjenjuje se uvijek kada ne postoje zajednička pravila. „Paketom o robi” najavljenim u programu rada Komisije za 2017. taj se temeljni problem namjerava riješiti inicijativom o uzajamnom priznavanju.

Ovim prijedlogom postiže se ravnoteža između, s jedne strane, regulatorne autonomije država članica za određivanje razine zaštite koju smatraju potrebnom za ostvarenje legitimnih javnih interesa, i, s druge strane, potrebe da se uklone preostale prepreke slobodnom kretanju robe koja se zakonito stavlja na tržište u drugim državama članicama i podložno člancima od 34. do 36. UFEU-a.

Uzajamno priznavanje primjenjuje se u prekograničnim situacijama samo kad gospodarski subjekt želi trgovati u državi članici proizvodom koji je već zakonito stavljen na tržište u drugoj državi članici. Djelovanjem samih država članica ne mogu se riješiti problemi povezani s primjenom načela uzajamnog priznavanja na cijelom jedinstvenom tržištu. Da bi bila učinkovita, primjena načela mora se temeljiti na zajedničkim rješenjima koja će jednako primjenjivati sva nacionalna nadležna tijela. Samo se takvim zajedničkim postupcima može jamčiti da će nacionalna nadležna tijela primjenjivati načelo na isti način, čime se poduzećima pruža pogodnost jednakog postupanja bez obzira na zemlju u kojoj svoj proizvod namjeravaju staviti na tržište. Ako bi se postupovni aspekti primjene načela uzajamnog priznavanja prepustili svakoj državi članici, time bi se načelo oslabilo jer bi se njegovo funkcioniranje razgranalo u 28 različitih i potencijalno kontradiktornih postupaka. Stoga je djelovanje EU-a opravdano i potrebno za osiguravanje učinkovite primjene načela. EU je odgovoran djelovati u cilju osiguravanja funkcioniranja jedinstvenog tržišta robe. U skladu s člankom 26. stavkom 2. UFEU-a, unutarnje tržište obuhvaća područje bez unutarnjih granica na kojem se slobodno kretanje robe, osoba, usluga i kapitala osigurava u skladu s odredbama Ugovora. Zabrana mjera s istovrsnim učinkom na količinska ograničenja uvoza robe jedno je od glavnih načela UFEU-a (članci od 34. do 36.).

Zakonodavstvo Unije o usklađivanju i uzajamno priznavanje u potpunosti se dopunjuju. Slobodno kretanje robe na unutarnjem tržištu osigurava se zajedničkim pravilima EU-a o proizvodima (zakonodavstvo EU-a o usklađivanju) i načelom uzajamnog priznavanja. Zakonodavstvom EU-a o usklađivanju utvrđuju se zajednički zahtjevi u pogledu proizvodnje proizvoda. Međutim, postojanje zakonodavstva EU-a o usklađivanju koje obuhvaća sve proizvode i aspekte proizvoda nije izvediv, ni poželjan cilj. To je skup postupak koji zahtijeva mnogo vremena, pri čemu treba uspostaviti ravnotežu među različitim pristupima i ona treba biti rezervirana za te proizvode i aspekte proizvoda ako postoje značajne prepreke slobodnom kretanju unutar jedinstvenog tržišta koje se ne mogu drukčije riješiti. Ako ne postoje zajednička pravila EU-a ili ako su proizvodi samo djelomično obuhvaćeni zajedničkim pravilima, države članice mogu donositi nacionalna tehnička pravila kojima se utvrđuju zahtjevi koje ti proizvodi moraju ispunjavati u smislu naziva, oblika, veličine, označivanja ili pakiranja itd. Ovom se inicijativom osigurava da države članice pri tome poštuju članke 34. i 36. UFEU-a, a posebno načelo uzajamnog priznavanja.

Ovom se Uredbom uspostavljaju kontaktne točke za građevne proizvode u cilju omogućavanja informacija o odredbama koje se primjenjuju na građevinske radove i građevne proizvode. Ovom se inicijativom dosljedno dopunjuju te kontaktne točke. Ipak, u mnogim je državama članicama došlo do spajanja kontaktnih točaka za građevne proizvode i kontaktnih točaka za proizvode te je omogućena „jedinstvena ulazna točka” za poduzeća. Ovom se inicijativom ne onemogućuju takva spajanja u budućnosti.

Direktivom se osigurava da su proizvodi koji su stavljeni na tržište EU-a sigurni. Ona se primjenjuje na neusklađene proizvode široke potrošnje. Ovaj se nacrt Uredbe primjenjuje i na neusklađena područja, ali obuhvaća i situacije u kojima nadležna tijela države članice namjeravaju odbiti ili zabraniti stavljanje na tržište ili upotrebu neusklađenih proizvoda, koji su zakonito stavljeni na tržište u drugoj državi članici, zbog dodatnih razloga osim rizika za zdravlje i sigurnost potrošača. To se, na primjer, odnosi na situacije kada se proizvod ne smije staviti na tržište zbog razloga povezanih s nazivom, veličinom, sastavom ili pakiranjem, ili zbog razloga povezanih sa zaštitom okoliša.

Komisija ili vanjski ugovaratelji proveli su u razdoblju od 2014. do 2016. niz istraživanja, savjetovanja i studija koji predstavljaju solidnu bazu stručnog znanja.

Na web-mjestu za savjetovanje na portalu Europa objavljeno je javno savjetovanje na svim službenim jezicima EU-a. Savjetovanje je trajalo od lipnja do rujna 2016. Tijekom javnog savjetovanja primljena su 153 odgovora. Snažno su zastupljena bila poduzeća (91), a zatim su slijedila tijela država članica (45) i građani (17). Rezultati savjetovanja pokazuju da, iako je većina izjavila da su upoznati s uzajamnim priznavanjem, najveći dio ispitanika smatra da je potrebno podizanje razine osviještenosti. Kao najveću prepreku funkcioniranju uzajamnog priznavanja poduzeća su navela nedostatak brzih pravnih lijekova za osporavanje nacionalne odluke o uskraćivanju pristupa tržištu, nakon čega slijedi nedostatna komunikacija među tijelima. Kad je riječ o prioritetima Komisije u pogledu uzajamnog priznavanja, poduzeća su na prvo mjesto stavila potrebu za djelotvornim pravnim lijekovima, a države članice i građani odlučili su se za povećanje osviještenosti o uzajamnom priznavanju.

Od članova Savjetodavnog odbora o uzajamnom priznavanju tražilo se da iznesu svoja zapažanja tijekom posljednjih sastanaka održanih 2. prosinca 2015. i 25. listopada 2016. Dio predstavnika nije bio uvjeren u moguće koristi od potpune revizije Uredbe, no svi su se složili da su određene izmjene potrebne te da se mnogi problemi mogu riješiti nezakonodavnim mjerama.

Provedeno je savjetovanje s relevantnim dionicima kako bi se procijenilo do koje su mjere troškovi nastali primjenom načela i Uredbe proporcionalni ostvarenim pogodnostima. Troškovi nacionalnih tijela nastali zahvaljujući Uredbi nisu bili veliki: provedba i funkcioniranje kontaktnih točaka za proizvode (7 417-47 450 EUR, na temelju 1 EPRV-a) i troškovi koji se odnose na ocjenu proizvoda koji su zakonito stavljeni na tržište u drugoj državi članici (420 000 EUR za jedan sektor, primjerice sektor gnojiva). Te troškove smatraju prosječnima. Glavni troškovi koje su poduzeća snosila bili su uglavnom povezani s neispravnom primjenom uzajamnog priznavanja. Poduzeća moraju prilagoditi svoje proizvode, ponavljati ispitivanja i postupke (1 000-150 000 EUR po proizvodu i tržištu), ili propuštaju prilike (40 000-500 000 EUR po proizvodu i tržištu) jer moraju odustati od ulaska na novo tržište. Većina je tih troškova smatrana važnima. U pogledu odnosa između pogodnosti i troškova percepcija je različita. Nacionalna nadležna tijela uglavnom se slažu da su troškovi proporcionalni pogodnostima, a poduzeća se tome uglavnom protive. Smatraju da su troškovi veliki, a pogodnosti nisu ostvarene.

Unatoč postojanju načela i donošenju Uredbe, slobodno kretanje robe u neusklađenim područjima i dalje je problematično, uglavnom zbog nedostatka osviještenosti i znanja, nedostatka pravne sigurnosti te povjerenja i suradnje među nacionalnim nadležnim tijelima. Poduzeća se još uvijek suočavaju s poteškoćama u pogledu pristupa tržištu, čak i ako su njihovi proizvodi već zakonito stavljeni na tržište u drugim državama članicama. Stoga često prilagođavaju svoje proizvode ili odustaju od ulaska na novo tržište. Savjetovanja s dionicima pokazuju da se razina osviještenosti o uzajamnom priznavanju povećala tijekom godina, ali ne u dovoljnoj mjeri. Svi dionici smatraju da bi razinu osviještenosti trebalo povećati te da bi to trebao biti jedan od glavnih prioriteta Komisije. Pravna sigurnost pri primjeni uzajamnog priznavanja i dalje je najveća prepreka slobodnom kretanju neusklađenih proizvoda te jedan od glavnih razloga zašto poduzeća i nacionalna nadležna tijela nisu sklona uzajamnom priznavanju. U pogledu administrativne suradnje, iz evaluacije proizlazi da ju je u cilju olakšavanja primjene načela uzajamnog priznavanja potrebno dodatno poboljšati.

Evaluacijom funkcioniranja uzajamnog priznavanja u području robe, tj. načela uzajamnog priznavanja i Uredbe o uzajamnom priznavanju provjeravalo se do koje je mjere uzajamno priznavanje ostvarilo svoje prvotne ciljeve u smislu djelotvornosti, učinkovitosti, relevantnosti, usklađenosti i dodane vrijednosti za EU. Rezultati pokazuju da je, kad je riječ o robi, uzajamno priznavanje i dalje relevantno i ima potencijal donijeti dodanu vrijednost EU-u. Njime se pruža mogućnost da se proizvodi koji su već zakonito stavljeni na tržište u jednoj državi stave na tržište i u drugim državama članicama. Međutim, načelo uzajamnog priznavanja ne funkcionira dobro. Većina poduzeća koja žele prodavati proizvode u drugoj državi članici provjerava pravila koja se primjenjuju u toj državi članici i ako im ta pravila onemogućuju prodaju, ne oslanjaju se na načelo uzajamnog priznavanja, već većina njih prilagođava proizvod tim pravilima. Ako se poduzeća pokušaju osloniti na načelo uzajamnog priznavanja, nacionalna nadležna tijela često uskrate pristup tržištu za te proizvode. U pogledu Uredbe, koja je donesena kako bi se olakšala primjena načela uzajamnog priznavanja, iz evaluacije proizlazi da samo mali broj gospodarskih subjekata smatra da je proizvode lakše prodavati u drugim državama članicama otkad je Uredba stupila na snagu. Imala je umjeren učinak u odnosu na postavljene ciljeve, uglavnom zato što su se njome određeni postupovni zahtjevi pokazali nedovoljnima za osiguravanje jednostavne, pouzdane primjene načela uzajamnog priznavanja koja je prilagođena korisnicima. Također, imala je ograničene učinke kad je riječ o podizanju razine osviještenosti o načelu uzajamnog priznavanja.

3.REZULTATI EX POST EVALUACIJA, SAVJETOVANJA S DIONICIMA I PROCJENE UČINAKA

Inicijativa je povezana s programom REFIT zbog učinaka koje loše funkcioniranje uzajamnog priznavanja ima na funkcioniranje unutarnjeg tržišta. Evaluacija je bila usmjerena na načine kojima bi se smanjila regulatorna opterećenja. Zaključeno je da je činjenica da uzajamno priznavanje ne funkcionira dobro zapravo regulatorno opterećenje koje stvara prepreke trgovini. Stoga bi sva nastojanja u cilju poboljšanja funkcioniranja uzajamnog priznavanja dovela do pojednostavnjenja za poduzeća, poput lakšeg pristupa novim tržištima. Uvođenje dobrovoljne izjave o uzajamnom priznavanju imat će važan učinak na smanjenje administrativnog opterećenja za gospodarske subjekte. Pojednostavnjenjem postupaka za pristup tržištu i komunikacijom s nacionalnim nadležnim tijelima olakšat će se pristup tržištu te smanjiti troškovi za gospodarske subjekte. Isto tako, boljom suradnjom i komunikacijom među nadležnim tijelima povećat će se povjerenje i smanjiti kašnjenja pri ocjenjivanju robe na tržištu.

Isto tako, vrlo je teško dati kvantitativnu procjenu troškova najpoželjnijih opcija. Troškovi gospodarskih subjekata smatraju se minimalnima, a to se primjenjuje i na dobrovoljnu izjavu o uzajamnom priznavanju, ako su troškovi procijenjeni kao minimalni administrativni poslovi (u prosjeku bi trebalo 20 minuta da gospodarski subjekt ispuni izjavu). Države članice i Komisija snosile bi određene nužne troškove koji se procjenjuju kako slijedi: opcija nezakonodavnih mjera uključuje troškove povezane s organizacijom i koordinacijom aktivnosti osposobljavanja i podizanja razine osviještenosti (500 000 EUR) te troškove povezane s programom razmjene dužnosnika (100 000 EUR). Mehanizam za rješavanje problema uključuje povećani opseg posla za Komisiju, u pogledu osoblja koje obrađuje žalbe (od 3 do 4 dodatna EPRV-a). Veća administrativna suradnja među državama članicama podrazumijeva i određene troškove, koji se procjenjuju na 1 200 000 EUR godišnje.

Zbog složenosti i raznolikosti proizvoda obuhvaćenih područjem primjene uzajamnog priznavanja teško je pružiti kvantitativnu procjenu koristi. Kombinacijom opcije 4. i opcije 2. povećali bi se osviještenost i znanje o uzajamnom priznavanju, ostvarila pravna sigurnost o primjeni načela i poboljšala administrativna suradnja među državama članicama. Više gospodarskih subjekata znalo bi za prilike za ulazak na nova tržišta bez dodatnih izmjena njihovih proizvoda, a oni koji znaju više o uzajamnom priznavanju, ali ga nisu skloni primjenjivati stekli bi povjerenje u sustav. Olakšalo bi se stavljanje na tržište proizvoda koji su zakonito stavljeni na tržište u drugim državama članicama, oblikovanjem i pojednostavnjenjem rasprava o tome može li proizvod ući na tržište na temelju uzajamnog priznavanja te smanjenjem rizika od uskraćivanja pristupa tržištu. Time bi se znatno smanjili troškovi poduzeća u smislu informacija, prilagodbe, kašnjenja s ulaskom na tržište i propuštenih prilika. Ta bi kombinacija opcija bila dobra i za države članice jer bi dobile poticaj da na dosljedniji i ispravniji način primjenjuju načelo uzajamnog priznavanja. Smanjenje broja prepreka trgovini općenito (vidjeti prethodno navedeno) moglo bi dovesti do povećanja trgovine unutar EU-a za više od 100 milijardi EUR godišnje.

U pripremi ove inicijative provedena je procjena učinka. Iz nje je vidljivo da se manje trguje proizvodima podložnima uzajamnom priznavanju. Usporedba vrijednosti izvoza unutar EU-a s domaćom potrošnjom pokazuje da je vrijednost izvoza unutar EU-a za usklađene proizvode 55 % domaće potrošnje, dok je za neusklađenu ili djelomično usklađenu robu samo 35 %. Razlog tome su prepreke s kojima se poduzeća suočavaju kada pokušaju staviti svoje proizvode na tržište na temelju načela uzajamnog priznavanja. Financijski troškovi uzrokovani nedostatkom uzajamnog priznavanja visoki su za poduzeća. Na primjer, troškovi prilagodbe proizvoda primjenjivim nacionalnim pravilima u slučaju kada se uzajamno priznavanje odbije ili se ne koristi za ulazak na tržište procjenjuju se na između 1 000 i 150 000 EUR po proizvodu i po tržištu. Propuštene prilike, tj. kada poduzeća odustanu od ulaska na tržište zbog različitih nacionalnih pravila kojima se zahtijeva prilagodba proizvoda, procjenjuju se u prosjeku na između 10 000 i 500 000 EUR po proizvodu i po tržištu. Studijom izrađenom za Europski parlament pokušalo se procijeniti razmjer učinka koji necarinske prepreke trgovini imaju na unutarnje tržište. Zaključeno je da bi smanjenje broja tih prepreka moglo dovesti do povećanja trgovine unutar EU-a za više od 100 milijardi EUR godišnje. Osim toga, u razdoblju od 2008. do 2014. oko 0.89 milijuna poduzeća djelovalo je u neusklađenim sektorima, predstavljajući više od 50 % ukupnog broja aktivnih poduzeća u proizvodnom gospodarstvu. Oko 87 % poduzeća su mikropoduzeća. Prema Izvješću Komisije o konkurentnosti iz 2014. samo 14 % MSP-ova trguje preko granica u EU-u u usporedbi s 85,4 % velikih poduzeća za proizvodnju.

U razdoblju od 2014. do 2015. provedena je vanjska evaluacija funkcioniranja načela uzajamnog priznavanja. Razmjer problema i učinci različitih opcija koje je Komisija predvidjela razmatrani su u studiji izrađenoj u razdoblju od 2016. do 2017.

Člankom 1. određuje se predmet Uredbe, a to je utvrđivanje pravila i postupaka za osiguravanje prava na slobodno kretanje robe koja se zakonito stavlja na tržište u drugoj državi članici.

(5)Uredba (EZ) br. 764/2008 donesena je kako bi se olakšala primjena načela uzajamnog priznavanja, utvrđivanjem postupaka za smanjenje mogućnosti stvaranja nezakonitih prepreka slobodnom kretanju robe koja je već zakonito stavljena na tržište u drugoj državi članici. Unatoč donošenju te Uredbe, još uvijek postoje mnogi problemi u pogledu primjene načela uzajamnog priznavanja. Evaluacija provedena od 2014. do 2016. pokazala je da načelo ne funkcionira kako bi trebalo te da Uredba (EZ) br. 764/2008 ima ograničen učinak u olakšavanju njegove primjene. Alati i postupovna jamstva uspostavljeni Uredbom (EZ) br. 764/2008 nisu ispunili svoj cilj poboljšanja primjene načela uzajamnog priznavanja. Na primjer, mreža kontaktnih točaka za proizvode koja je uspostavljena radi pružanja informacija gospodarskim subjektima o primjenjivim nacionalnim pravilima i primjeni uzajamnog priznavanja jedva je poznata među gospodarskim subjektima te je oni malo upotrebljavaju. Nacionalna tijela ne surađuju dovoljno u okviru mreže. Obveza obavješćivanja o administrativnim odlukama o uskraćivanju ili ograničavanju pristupa tržištu rijetko se poštuje. Rezultat toga su prepreke slobodnom kretanju robe na unutarnjem tržištu.

(4)Pojam prevladavajućih razloga od javnog interesa jest novi pojam koji je u svojoj sudskoj praksi razvio Sud u vezi s člancima 34. i 36. Ugovora. Taj pojam, između ostalog, obuhvaća učinkovitost fiskalnog nadzora, poštenje trgovačkih transakcija, zaštitu potrošača, zaštitu okoliša, održavanje pluralizma tiska i opasnost od ozbiljnoga podrivanja financijske ravnoteže sustava socijalne sigurnosti. Ako među državama članicama postoje legitimne razlike, takvim se prevladavajućim razlozima može opravdati to što nadležna tijela primjenjuju nacionalna pravila. Međutim, takve se odluke moraju valjano opravdati, a načelo proporcionalnosti mora se uvijek poštovati, uzimajući u obzir je li nadležno tijelo uistinu donijelo odluku s najmanjim mogućim ograničenjima. Nadalje, administrativne odluke o uskraćivanju ili ograničavanju pristupa tržištu u odnosu na robu koja se zakonito stavlja na tržište u drugoj državi članici ne smiju se temeljiti samo na činjenici da roba koja se ocjenjuje ispunjava legitimni javni cilj države članice na drukčiji način od domaće robe iz te države članice.

(3)Načelo uzajamnog priznavanja proizlazi iz sudske prakse Suda Europske unije. Prema tom načelu, države članice ne smiju na svojem državnom području zabraniti prodaju robe koja se zakonito stavlja na tržište u drugoj državi članici, čak i ako je roba proizvedena u skladu s različitim tehničkim pravilima. No načelo nije apsolutno. Države članice mogu se usprotiviti stavljanju na tržište robe koja je drugdje zakonito stavljena na tržište ako su takva ograničenja opravdana na temelju razloga utvrđenih u članku 36. Ugovora ili na temelju drugih, prevladavajućih razloga od javnog interesa, koji su u oba slučaja proporcionalni postavljenom cilju.

(7)Uredba (EZ) br. 764/2008 ima nekoliko nedostataka te bi je stoga trebalo preispitati i poboljšati. Radi jasnoće, Uredbu (EZ) br. 764/2008 trebalo bi zamijeniti ovom Uredbom. Ovom bi se Uredbom trebali utvrditi jasni postupci za osiguravanje slobodnog kretanja robe koja se zakonito stavlja na tržište u drugoj državi članici te za osiguravanje da se slobodno kretanje može ograničiti samo ako države članice imaju legitimne razloge od javnog interesa za to i da je ograničavanje proporcionalno. Njome se osigurava da gospodarski subjekti i nacionalna tijela poštuju postojeća prava i obveze koji proizlaze iz načela uzajamnog priznavanja.

(8)Ovom se Uredbom ne bi trebalo dovesti u pitanje daljnje usklađivanje uvjeta za stavljanje robe na tržište, prema potrebi, s ciljem poboljšanja funkcioniranja unutarnjeg tržišta.

(9)Trgovinske prepreke mogu također proizlaziti iz drugih vrsta mjera obuhvaćenih člancima 34. i 36. Ugovora. Te mjere mogu, na primjer, uključivati tehničke specifikacije sastavljene za potrebe postupaka javne nabave ili zahtjeve za korištenje službenih jezika u državama članicama. Međutim, one ne bi trebale predstavljati nacionalna tehnička pravila u smislu ove Uredbe te ne bi trebale biti njome obuhvaćene.

(10)Nacionalna tehnička pravila ponekad u državi članici stupaju na snagu putem postupka prethodnog odobrenja, u okviru kojeg se mora dobiti službeno odobrenje nadležnog tijela prije nego što se roba ondje može staviti na tržište. Samo postojanje postupka prethodnog odobrenja ograničava slobodno kretanje robe. Stoga, kako bi bio opravdan u pogledu temeljnog načela slobodnog kretanja robe na unutarnjemu tržištu, takav postupak mora imati za cilj javni interes priznat pravom Unije te treba biti nediskriminirajući i proporcionalan. Sukladnost takvog postupka s pravom Unije procjenjuje se u svjetlu razmatranja utvrđenih u sudskoj praksi Suda. Kao rezultat toga, administrativne odluke o uskraćivanju ili ograničavanju pristupa tržištu isključivo na temelju činjenice da roba nema valjano prethodno odobrenje trebalo bi isključiti iz područja primjene ove Uredbe. Međutim, kada se dostavlja zahtjev za obvezno prethodno odobrenje robe, svaku namjeravanu administrativnu odluku o odbijanju zahtjeva na temelju tehničkog pravila primjenjivog u državi članici trebalo bi donijeti u skladu s ovom Uredbom, kako bi podnositelj zahtjeva mogao iskoristiti postupovnu zaštitu koju osigurava ova Uredba.

(11)Važno je pojasniti da vrste robe obuhvaćene ovom Uredbom uključuju poljoprivredne proizvode. Pojam „poljoprivredni proizvodi” obuhvaća proizvode ribarstva, kako je predviđeno člankom 38. stavkom 1. Ugovora.

(12)Važno je pojasniti da pojam „proizvođač” ne uključuje samo proizvođača robe, već i osobu koja se predstavlja kao proizvođač robe, primjerice poljoprivrednih proizvoda, koja nije dobivena proizvodnim postupkom.

(13)Odluke nacionalnih sudova kojima se ocjenjuje zakonitost slučajeva u kojima, zbog primjene nacionalnog tehničkog pravila, robi koja se zakonito stavlja na tržište u jednoj državi članici nije dopušten pristup tržištu druge države članice, i odluke nacionalnih sudova na temelju kojih se primjenjuju sankcije, trebalo bi izuzeti iz područja primjene ove Uredbe.

(14)Kako bi mogla imati koristi od načela uzajamnog priznavanja, roba mora biti zakonito stavljena na tržište u drugoj državi članici. Trebalo bi pojasniti da, za robu koja se smatra zakonito stavljenom na tržište u drugoj državi članici, roba treba biti u skladu s relevantnim pravilima koja se primjenjuju u toj državi članici te dostupna krajnjim korisnicima u toj državi članici.

(15)Dokazi potrebni kako bi se pokazalo da je roba zakonito stavljena na tržište u drugoj državi članici znatno se razlikuju ovisno o državi članici. To dovodi do nepotrebnih opterećenja, kašnjenja i dodatnih troškova za gospodarske subjekte, a nacionalna nadležna tijela ne mogu pravodobno dobiti informacije potrebne za ocjenu robe. To može ometati primjenu načela uzajamnog priznavanja. Stoga je ključno olakšati gospodarskim subjektima da pokažu da je njihova roba zakonito stavljena na tržište u drugoj državi članici. Gospodarski subjekti trebali bi moći ostvariti korist od postupka vlastite izjave, koji bi nadležnim tijelima trebao omogućiti sve potrebne informacije o robi i njihovoj sukladnosti s pravilima koja se primjenjuju u toj drugoj državi članici. Upotreba izjave ne sprječava nacionalna nadležna tijela da donesu odluku o ograničavanju pristupa tržištu, uz uvjet da je takva odluka proporcionalna te da se njome poštuju načelo uzajamnog priznavanja i ova Uredba.

(16)Proizvođač, ili predstavnik proizvođača, trebao bi biti odgovoran za davanje informacija u izjavi o uzajamnom priznavanju jer on najbolje poznaje robu. Međutim, informacije o tome je li roba dostupna krajnjim korisnicima u odgovarajućoj državi članici mogu imati uvoznik ili distributer, a ne stvarni proizvođač. Trebalo bi stoga dopustiti da drugi gospodarski subjekt može dati te informacije umjesto proizvođača.

(17)Izjava o uzajamnom priznavanju trebala bi nastaviti omogućavati točne i potpune informacije o robi u bilo kojem trenutku u budućnosti. Stoga bi izjavu trebalo po potrebi ažurirati kako bi se uzele u obzir promjene, primjerice promjene u odgovarajućim tehničkim pravilima.

(18)Kako bi se osiguralo da su informacije navedene u izjavi o uzajamnom priznavanju sveobuhvatne, trebalo bi utvrditi usklađenu strukturu za takve izjave kojom bi se koristili gospodarski subjekti koji žele podnositi izjave.

(19)Važno je osigurati da su informacije u izjavi o uzajamnom priznavanju istinite i točne. Stoga je potrebno predvidjeti da su gospodarski subjekti odgovorni za informacije sadržane u izjavi.

(20)Kako bi se povećala učinkovitost i konkurentnost poduzeća koja posluju u neusklađenom području, trebalo bi biti moguće iskoristiti nove informacijske tehnologije u svrhu olakšavanja podnošenja izjave o uzajamnom priznavanju. Stoga bi gospodarski subjekti trebali moći podnijeti svoje izjave putem interneta.

(21)Ova bi se Uredba trebala primjenjivati i na robu u pogledu koje su samo neki aspekti obuhvaćeni zakonodavstvom Unije o usklađivanju. Ako u skladu sa zakonodavstvom Unije o usklađivanju gospodarski subjekti moraju sastaviti EU izjavu o sukladnosti kako bi dokazali usklađenost s tim zakonodavstvom, trebalo bi biti dopušteno da informacije navedene u izjavi o uzajamnom priznavanju u skladu s ovom Uredbom budu uključene kao dio te EU izjave o sukladnosti.

(22)Ako proizvođači odluče da neće upotrebljavati mehanizam izjave o uzajamnom priznavanju, država članica trebala bi zatražiti informacije koje smatra potrebnima za ocjenu robe, uzimajući u obzir načelo proporcionalnosti.

(23)Direktivom (EU) 2015/1535 Europskog parlamenta i Vijeća od država članica zahtijeva se da Komisiju i druge države članice obavijeste o svim nacrtima nacionalnih tehničkih propisa o svim proizvodima, uključujući poljoprivredne proizvode i proizvode ribarstva, te dostave obrazloženje u kojemu navode razloge za donošenje takvih propisa. Međutim, potrebno je osigurati da se, nakon donošenja takvih nacionalnih tehničkih propisa, načelo uzajamnog priznavanja pravilno primjenjuje u pojedinačnim slučajevima na određenu robu. Ovom bi Uredbom trebalo utvrditi postupke za primjenu načela uzajamnog priznavanja u pojedinačnim slučajevima, na primjer tražeći od država članica da navedu nacionalna tehnička pravila na kojima se administrativna odluka temelji te legitimni razlog od javnog interesa na temelju kojeg je administrativna odluka opravdana. Tim se zahtjevom, međutim, države članice ne obvezuje da opravdavaju samo nacionalno tehničko pravilo, već primjenu tog nacionalnog tehničkog pravila u odnosu na proizvod koji je zakonito stavljen na tržište u drugoj državi članici.

(24)Budući da bi odluke o uskraćivanju ili ograničavanju pristupa za robu koja je već zakonito stavljena na tržište u drugoj državi članici trebale bi biti iznimka od temeljnog načela slobodnog kretanja robe, primjereno je utvrditi jasan postupak za osiguravanje da se tim odlukama poštuju postojeće obveze koje proizlaze iz načela uzajamnog priznavanja. Takvim se postupkom osigurava da su donesene odluke proporcionalne te se njima poštuju načelo uzajamnog priznavanja i ova Uredba.

(25)Dok nadležno tijelo ocjenjuje robu prije donošenja odluke o mogućem uskraćivanju ili ograničavanju pristupa tržištu, ne bi trebalo moći donositi odluke o suspenziji pristupa tržištu. Jedina su iznimka slučajevi u kojima je nužno hitno djelovanje kako bi se izbjeglo ugrožavanje sigurnosti i zdravlja korisnika ili kako bi se spriječilo stavljanje robe na raspolaganje ako je ono općenito zabranjeno zbog javnog morala ili javne sigurnosti, uključujući na primjer sprečavanje kriminala.

(26)Uredbom (EZ) br. 765/2008 Europskog parlamenta i Vijeća utvrđuje se sustav akreditacije kojim se osigurava uzajamno prihvaćanje razine nadležnosti tijela za ocjenjivanje sukladnosti. Nadležna tijela država članica ne bi stoga trebala odbijati izvješća o ispitivanjima i certifikate koje je izdalo akreditirano tijelo za ocjenjivanje sukladnosti iz razloga povezanih s nadležnošću tog tijela. Nadalje, kako bi se što je više moguće izbjeglo udvostručavanje ispitivanja i postupaka koji su već provedeni u drugoj državi članici, države članice trebale bi također prihvaćati izvješća o ispitivanjima i certifikate koje su izdala druga tijela za ocjenjivanje sukladnosti u skladu s pravom Unije. Od nadležnih tijela trebalo bi zahtijevati da uzmu u obzir sadržaj predočenih izvješća o ispitivanjima ili certifikata.