sekundarne obveze nadležnih tijela za provođenje mjera sprečavanja i otklanjanja štete ako to ne učine subjekti te

Broj slučajeva u skladu s Direktivom na godišnjoj razini znatno varira među državama članicama: od 95 do manje od jednog. Velik broj slučajeva u određenoj državi članici ne znači nužno da ta država članica primjenjuje Direktivu strože nego je potrebno. Evaluacijom i radom na provjeravanju sukladnosti pokazuje se da se te razlike mogu objasniti različitim pravnim okvirima i tradicijama (posebno s obzirom na to je li postojeće zakonodavstvo stavljeno izvan snage), mogućim razlikama u stanju okoliša i različitim tumačenjima ključnih termina i koncepata, kako je objašnjeno u nastavku. Direktivom se često više koristi zbog:

U pogledu provedbe države članice izvijestile su od travnja 2007. do travnja 2013. o približno 1 245 potvrđenih slučajeva štete u okolišu na koje je primijenjena Direktiva. Međutim, broj slučajeva uvelike se razlikuje među državama članicama. Na dvije države članice otpada više od 86 % svih prijavljenih slučajeva štete (Mađarska: 563 slučaja, Poljska: 506 slučajeva), a većinu preostalih slučajeva prijavilo je još šest država članica (Njemačka (60), Grčka (40), Italija (17), Latvija, Španjolska i Ujedinjena Kraljevina). Jedanaest država članica od 2007. nije prijavilo slučajeve štete u skladu s Direktivom, vjerojatno zato što takve slučajeve rješavaju isključivo u okviru svojih nacionalnih sustava.

Nekoliko država članica nije poštovalo rok za prenošenje Direktive u nacionalno zakonodavstvo (30. travnja 2007.) te je ona u potpunosti prenesena u svih 27 država članica tek sredinom 2010. U prvom izvješću Komisije detaljno su opisana ta kašnjenja i drugi nedostaci. Osim toga, Komisija je detaljno analizirala složenu situaciju koja je nastala uvođenjem prilično fleksibilnog okvirnog instrumenta EU-a za odgovornost za okoliš, uz postojeće nacionalno zakonodavstvo u većini država članica. Ukratko, to je rezultiralo donekle boljom usklađenošću s pravnog stajališta u odnosu na situaciju prije prenošenja Direktive (npr. neke države članice nisu imale sustav odgovornosti za okoliš). Međutim, s pravnog i praktičnog stajališta, trenutačna situacija i dalje je raznolika te su potrebne daljnje mjere da bi se uspostavili ravnopravni uvjeti u cijeloj Europi.

U ovom drugom izvješću o provedbi Direktive 2004/35/EZ o odgovornosti za okoliš u pogledu sprečavanja i otklanjanja štete u okolišu (dalje u tekstu: „Direktiva o odgovornosti za okoliš” ili „Direktiva”) predstavlja se stečeno iskustvo u provedbi te Direktive od 2007. do 2013. te se ono mora čitati u vezi s radnim dokumentom službi Komisije . Izvješće se temelji na članku 18. stavku 2. Direktive. Sadrži zaključke i preporuke za poboljšanje provedbe na terenu na temelju evaluacije prikladnosti i učinkovitosti propisa (REFIT) provedene u protekle dvije godine. Evaluacijom su ocijenjeni funkcioniranje i svrsishodnost Direktive , što je potkrijepljeno dvjema studijama iz 2012. i trima iz 2013.

Djelotvornost Direktive nije svugdje jednaka jer je u različitim državama članicama vrlo različito provedena. Djelomično je to zbog okvirne naravi Direktive, zbog koje postoje brojne iznimke i mogućnosti te velika fleksibilnost. Posebno su različita tumačenja i primjene „praga značaja” za štetu u okolišu utvrđeni kao glavni razlog nejednake primjene Direktive. Nadležna tijela, gospodarski subjekti i osiguravatelji često su tražili pojašnjenja i smjernice u tom pitanju. Djelotvornost Direktive najbolje je vidljiva prema tome koliko je štete u okolišu otklonjeno (oko 6 milijuna EUR bez pet najvećih gubitaka te 180 milijuna EUR ako se računa pet najvećih slučajeva). Budući da za sada o tome još ne postoje podaci, uglavnom nije poznato koliki je poticajni učinak Direktive, vidljiv u poboljšanju mjera predostrožnosti i većim financijskim jamstvima, te šteti spriječenoj zahvaljujući hitnim mjerama u slučaju prijeteće opasnosti.

Prosječno vrijeme od početka do završetka mjera otklanjanja štete bilo je 12 mjeseci. Međutim, u nekim je slučajevima otklanjanje štete potrajalo dulje od šest godina.

Administrativni troškovi javnih tijela stalni su troškovi koji se ne mogu naplatiti od odgovornih subjekata. Samo su tri države članice dostavile precizne podatke o administrativnim troškovima, koji variraju od 55 000 EUR (u flamanskoj regiji u Belgiji) do 2 milijuna EUR (u nekim autonomnim zajednicama u Španjolskoj). Nisu dostavljeni podaci o administrativnim troškovima poduzeća. Zbog ograničene količine informacija o administrativnim troškovima nadležnih tijela i privatnog sektora ne mogu se donijeti pouzdani zaključci o administrativnim troškovima. Međutim, dionici su se žalili na administrativno opterećenje.

Troškove uklanjanja štete za ponovnu uspostavu oštećenih prirodnih dobara mora snositi odgovorna osoba, u skladu s načelom „onečišćivač plaća”. Prema dostupnim podacima, troškovi mjera uklanjanja štete prosječno iznose oko 42 000 EUR. Grčka je izvijestila da su joj prosječni troškovi 60 000 EUR. Međutim, troškovi uklanjanja štete u pojedinačnim slučajevima mogu varirati od nekoliko tisuća EUR do više od 50 milijuna EUR za velike gubitke zbog velikih nesreća (npr. slučaj Kolontár u Mađarskoj ili Moerdijk u Nizozemskoj).

Komisija još nije primijetila nove okolnosti na temelju kojih bi se isključivanje nuklearne štete dovelo u pitanje.

4.2. Primjena na genetski modificirane organizme (GMO)

U EU-u unutar razdoblja izvješćivanja nisu prijavljeni slučajevi štete u okolišu uzrokovane GMO-ima. Pravna stečevina potpuno je sukladna sa zahtjevima Dopunskog protokola iz Nagoye i Kuala Lumpura o odgovornosti i naknadi štete uz Kartagenski protokol o biološkoj sigurnosti iz listopada 2010., stoga na razini EU-a nije bilo potrebno daljnje djelovanje za sklapanje tog protokola.

4.3. Primjena u odnosu na zaštićene vrste i prirodna staništa

U Studiji o ugrožavanju bioraznolikosti razmatrala se mogućnost stvaranja ravnopravnijih uvjeta proširenjem područja primjene Direktive na sve „zaštićene vrste i prirodna staništa” u državama članicama. Razlog je tomu to što polovina država članica primjenjuje to šire područje primjene, a ostale primjenu ograničavaju na područje primjene utvrđeno Direktivom o staništima. Međutim, proširenjem područja primjene Direktive na prirodna staništa i vrste zaštićene na nacionalnoj razini došlo bi do pravnih poteškoća (zbog nacionalne nadležnosti) te je moguće da se ne bi poboljšala razina usklađenosti jer se nacionalna područja primjene mogu znatno razlikovati.

Studija je pokazala sljedeće:

definicijama „značajne štete” i „povoljnog stanja očuvanosti” u obje direktive potrebno je posvetiti dodatnu pozornost s obzirom na moguća različita značenja i/ili primjene praga značajne štete u Direktivi i u članku 6. stavku 2. Direktive o staništima,

potrebna je dosljednija primjena i bolje pojašnjenje praga „značajne štete”. To je istaknulo i nekoliko nadležnih tijela te sektor osiguranja,

geografski element „povoljnog stanja očuvanosti” iz Direktive (područje EU-a, nacionalno područje, prirodno područje) pokazao se problematičnim. Stoga bi trebalo pojasniti da je potreban pristup povezan s određenom lokacijom kako bi se osigurala ispravna i djelotvorna provedba,

mjere za sprečavanje znatnog ugrožavanja bioraznolikosti često se ne poduzimaju, i to zbog netočne pretpostavke da se mjere sprečavanja mogu poduzimati samo ako se zna da će šteta biti znatna.

Komisija trenutačno analizira političku mogućnost inicijative „bez neto gubitka”, kojom bi se također mogla rješavati ta pitanja. Studija je u fazi finalizacije i smatrat će se referentnim dokumentom za Komisiju pri odlučivanju o tome hoće li i, ako hoće, kako će raditi na rješavanju navedenih aspekata.

4.4. Moguće uključivanje drugih instrumenata u priloge III., IV. i V.

Komisija je ispitala moguće kandidate za uključivanje. Međutim, evaluacijom se nije pokazala potreba za proširenjem Priloga III. (vidjeti točku 3.2.), IV. ili V.