EUROPSKA KOMISIJA Bruxelles, 30.6.2016. COM(2016) 411 final 2016/0190(CNS) Prijedlog UREDBE VIJEĆA o nadležnosti, priznavanju i izvršenju odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću te o međunarodnoj otmici djece (preinaka) {SWD(2016) 207 final}

{SWD(2016) 208 final}



OBRAZLOŽENJE 1.KONTEKST PRIJEDLOGA •Razlozi i ciljevi prijedloga Ovaj je prijedlog preinaka Uredbe Vijeća (EZ) br. 2201/2003 od 27. studenoga 2003. o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću te o stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1347/2000 (dalje u tekstu: Uredba Bruxelles IIa). Uredba Bruxelles IIa temelj je pravosudne suradnje u obiteljskim stvarima u Europskoj uniji. Njome se uspostavljaju jedinstvena pravila o nadležnosti za razvod, rastavu i poništaj braka te pravila za sporove o roditeljskoj odgovornosti u međunarodnim situacijama. Olakšava se slobodan optjecaj presuda, autentičnih isprava i sporazuma u Uniji utvrđivanjem odredaba o njihovu priznavanju i izvršenju u drugim državama članicama. Uredba se primjenjuje od 1. ožujka 2005. na sve države članice osim Danske. Deset godina nakon početka primjene Uredbe Komisija je ocijenila njezino funkcioniranje u praksi i razmotrila potrebne izmjene tog instrumenta u svojem izvješću o primjeni donesenom u travnju 2014. To je bila inicijativa u okviru Programa za primjerenost i učinkovitost propisa (REFIT). Usto, Sud Europske unije dosad je donio 24 presude o tumačenju Uredbe, koje su uzete u obzir. Cilj je preinake dalje razvijati europsko područje pravde i temeljnih prava zasnovano na uzajamnom povjerenju uklanjanjem preostalih zapreka slobodnom optjecaju sudskih odluka u skladu s načelom uzajamnog priznavanja te bolje štititi interese djeteta pojednostavnjenjem postupaka i povećanjem njihove učinkovitosti. Junckerova Komisija u svojim je Političkim smjernicama naglasila da je potrebno korak po korak poboljšavati pravosudnu suradnju među državama članicama EU-a, održavajući korak sa sve mobilnijim građanima diljem Unije koji sklapaju brakove i imaju djecu, izgradnjom mostova među različitim pravosudnim sustavima i uzajamnim priznavanjem presuda kako bi građani lakše mogli ostvarivati svoja prava diljem Unije. Dok se smatra da Uredba općenito dobro funkcionira, u savjetovanjima s dionicima i u nekoliko studija utvrđeni su nedostaci u trenutačnom funkcioniranju Uredbe koje bi trebalo ukloniti. Od dva područja obuhvaćena Uredbom, bračnih sporova i stvari povezanih s roditeljskom odgovornošću, utvrđeno je da su stvari povezane s roditeljskom odgovornošću prouzročile akutne probleme, koje hitno treba rješavati. Kad je riječ o bračnim sporovima, u toj je fazi utvrđen tek ograničen broj dokaza o postojećim problemima (uključujući statističke podatke) na temelju kojih se ne mogu točno utvrditi potreba za intervencijom i opseg problema niti se može informirano odabrati jedna od razmatranih mogućnosti. Nadalje, od donošenja Uredbe Bruxelles IIa donesena su još tri instrumenta EU-a kojima se olakšava postupanje u bračnim sporovima kad je riječ o razvodu međunarodnog para. Uredba Rim III sadržava pravila o pravu primjenjivom na razvod, a Uredba o uzdržavanju obuhvaća nadležnost i primjenjivo pravo za uzdržavanje za bračne drugove i djecu. Usto, Vijeće je nedavno odobrilo veću suradnju u području imovine međunarodnih parova. Utvrđeno je šest glavnih nedostataka u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću: Postupak predaje djeteta U slučaju roditeljske otmice djeteta brzina je ključna za uspješan postupak predaje djeteta utvrđen u Uredbi. Međutim, prema ocjeni, brza predaja djeteta nije osigurana u svim slučajevima. Nekoliko je mogućih razloga neučinkovitosti postupaka predaje. Rok od šest tjedana za izdavanje naloga za predaju pokazao se neprikladnim u praksi jer suci i praktičari dvoje o tome primjenjuje li se taj rok za svaki sud pojedinačno, odnosi li se i na ulaganje pravnih lijekova ili čak i na izvršenje odluke o predaji. Osim toga, u postojećoj Uredbi nije utvrđen rok u kojemu središnje tijelo treba obraditi zahtjev. Također, problemi s poštovanjem roka pripisuju se naročito činjenici da u nacionalnom pravu nema ograničenja za broj pravnih lijekova koji mogu biti uloženi protiv naloga za predaju. U nekoliko država članica nedovoljna specijalizacija sudova koji obrađuju zahtjeve za predaju također je uzrok kašnjenja u rješavanju predmeta. Predmeti koji se odnose na prekograničnu otmicu složeni su i osjetljivi, no jedan sudac nema često takve predmete ako se oni rješavaju na svakom mjesnom obiteljskom sudu. Stoga su suci slabije upoznati s postupcima i odredbama za takve predmete i imaju manje prilika za uobičajenu suradnju s drugim jurisdikcijama EU-a na način koji pogoduje izgradnji međusobnog povjerenja. Naposljetku, „prevagujući mehanizam” dodatak je odredbama Haške konvencije iz 1980. i smatra se da ima veći odvraćajući učinak na roditelje koji razmišljaju o otmici. Njime se utvrđuje postupak koji je potrebno slijediti nakon što je u državi utočišta izdan nalog da se dijete ne predaje na temelju članka 13. Haške konvencije iz 1980. Primjena „prevagujućeg mehanizma” u praksi pokazala se teškom jer se postupci za skrb ne vode u državi članici u kojoj se dijete nalazi i roditelj koji je oteo dijete često ne surađuje. Često je pogotovo teško saslušati dijete. Smještaj djeteta u drugoj državi članici Sud ili tijelo koje planira smjestiti dijete u udomiteljsku obitelj ili ustanovu u drugoj državi članici mora se savjetovati s tijelima te države prije nego što naloži smještaj. Središnja tijela koja su obvezna pomoći sudovima i tijelima u organizaciji prekograničnog smještaja redovito izvješćuju da je ponekad potrebno nekoliko mjeseci dok se ne utvrdi je li u određenom slučaju potreban pristanak. Ako je pristanak potreban, mora se provesti postupak savjetovanja, koji je, prema izvješćima, jednako dugotrajan, a nema roka u kojemu tijela koja primaju zahtjev moraju odgovoriti. Stoga u praksi mnoga tijela koja podnose zahtjev nalažu smještaj i šalju dijete u državu primateljicu dok je postupak savjetovanja još u tijeku ili čak u trenutku započinjanja savjetovanja jer smatraju smještaj hitnim i svjesni su trajanja postupaka. Države primateljice zato su se žalile da se djeca često smještaju prije izražavanja pristanka, čime ih se stavlja u položaj pravne nesigurnosti. Zahtjev za egzekvaturu Postupak kojim se odluka donesena u drugoj državi članici proglašava izvršivom – egzekvatura (exequatur) – i dalje je zapreka slobodnom optjecaju odluka koja uključuje nepotrebne troškove i kašnjenja za roditelje i njihovu djecu u prekograničnim postupcima. Vrijeme za egzekvaturu različito je u državama članicama; može trebati od nekoliko dana do nekoliko mjeseci, ovisno o nadležnosti i složenosti predmeta. U navedenom vremenu nije uzeto u obzir vrijeme za prikupljanje pismena potrebnih za zahtjev i prijevode. Ako se protiv odobrenja ili odbijanja egzekvature uloži pravni lijek, postupak se znatno produljuje: žalbeni postupak može trajati i do dvije godine u nekim državama članicama. To je pogotovo frustrirajuće za roditelje koji očekuju da odluke koje se odnose na djecu stupe na snagu bez nepotrebnih odgoda. Može biti i kontradiktornih situacija u kojima država članica mora izvršiti prava na kontakt u skladu s Uredbom, a istovremeno se u istoj državi članici osporava ili možda odbija priznavanje i/ili izvršenje prava na skrb odobrenih istom odlukom, jer odluke o tim dvama pravima trenutačno podliježu različitim postupcima u skladu s Uredbom.

Saslušanje djeteta Postoje razlike u tumačenju razloga za nepriznavanje odluka donesenih u drugim državama članicama, posebno kad je riječ o saslušanju djeteta. Uredba se temelji na načelu da se mišljenje djeteta u predmetu koji se na njega odnosi mora uzeti u obzir, ako je to primjereno s obzirom na dob i zrelost djeteta te u skladu s interesima djeteta. Teškoće se javljaju jer države članice imaju različita pravila za saslušanje djeteta. Tako prema trenutačnim pravilima države članice koje imaju strože standarde za saslušanje djeteta nego država članica podrijetla odluke mogu odbiti priznavanje i egzekvaturu ako saslušanje djeteta nije u skladu s njihovim standardima. Usto, važnost saslušanja djeteta nije naglašena u Uredbi općenito za sve predmete u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću, nego samo za postupke predaje. Ako je odluka donesena bez saslušanja djeteta, postoji opasnost da pri odluci nisu dovoljno razmotreni interesi djeteta. Stvarno izvršenje odluka Odluke o roditeljskoj odgovornosti često se izvrše kasno ili se nikako ne izvrše. Učinkovito izvršenje ovisi o postojećim nacionalnim strukturama za osiguravanje izvršenja. Pravni i praktični pristup izvršenju odluka u području obiteljskog prava različit je u državama članicama, posebno kad je riječ o izvršnim mjerama koje se poduzimaju. Kad je nalog izdan, važno je da su raspoložive djelotvorne mjere za njegovo izvršenje, pri čemu valja imati na umu da za izvršenje protiv djeteta ipak treba postojati mogućnost brzog odgovora na sve privremene ili trajne rizike za interese djeteta koje bi to izvršenje moglo prouzrokovati. Suradnja središnjih tijela Suradnja središnjih tijela u specifičnim predmetima koji se odnose na roditeljsku odgovornost, predviđena člankom 55., ključna je za djelotvornu potporu roditeljima i djeci u prekograničnim postupcima za stvari koje se odnose na djecu. Problem koji zamjećuju svi dionici, među ostalima i države članice, nejasan je tekst članka kojim se utvrđuje pomoć koju središnja tijela moraju pružiti u specifičnim predmetima koji se odnose na roditeljsku odgovornost. Zbog toga dolazi do kašnjenja koja su štetna za interese djece. Prema rezultatima savjetovanja nacionalnim tijelima u nekim državama članicama članak nije dovoljna pravna osnova za poduzimanje mjera jer je njihovim nacionalnim pravom predviđena eksplicitnija samostalna pravna osnova u Uredbi. •Usklađenost s postojećim odredbama u tom području politike U Prijedlogu su uzeti u obzir drugi instrumenti, posebno druge uredbe EU-a u području obiteljskog prava i međunarodni instrumenti kao što su Haška konvencija iz 1980. i Haška konvencija iz 1996. Kad je riječ o stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću (skrb, kontakt, zaštita djeteta), sudovi država članica vezani su pravilima o nadležnosti iz Uredbe. Nema drugih instrumenata EU-a za to područje. Cilj je Haške konvencije iz 1980. zaštita nadležnosti države u kojoj dijete ima uobičajeno boravište u predmetima koji se odnose na prekograničnu otmicu djeteta. I u predmetima unutar EU-a, kao i u onima povezanima s trećim državama, pravo primjenjivo na stvari povezane s roditeljskom odgovornošću određuje se u skladu s Haškom konvencijom iz 1996. U bračnim sporovima nadležnost sudova država članica za razvod, zakonsku rastavu i poništaj braka uređuje se u skladu s Uredbom Bruxelles IIa. Pravila za utvrđivanje koje se pravo primjenjuje na ta pitanja određuju se u skladu s Uredbom Rim III, koja je utvrđena kao instrument za bolju suradnju, u državama članicama koje je primjenjuju. Priznavanje i izvršenje odluka o bračnim sporovima ili stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću donesenih u drugoj državi članici uređuju se Uredbom Bruxelles IIa. Postoji neizravna veza s Uredbom o uzdržavanju; područje primjene te Uredbe odnosi se na obveze uzdržavanja koje proizlaze iz obiteljskih odnosa, dok je uzdržavanje isključeno iz područja primjene Uredbe Bruxelles IIa. U skladu s Uredbom o uzdržavanju, sudovi koji su nadležni na temelju Uredbe Bruxelles IIa obično su nadležni i za uzdržavanje. 2.PRAVNA OSNOVA, SUPSIDIJARNOST I PROPORCIONALNOST •Pravna osnova Pravna osnova za djelovanje Unije u stvarima u području obiteljskog prava utvrđena je u članku 81. stavku 3. Ugovora o funkcioniranju Europske unije. U članku 81. stavku 1. navodi se da Unija „razvija pravosudnu suradnju u građanskim stvarima s prekograničnim implikacijama, na temelju načela uzajamnog priznavanja presuda i odluka u izvansudskim predmetima.” •Supsidijarnost (za neisključivu nadležnost) Unija u skladu s člankom 81. UFEU-a ima podijeljenu nadležnost, koju je već izvršila donošenjem Uredbe Bruxelles IIa. Elementi Prijedloga u skladu su sa zahtjevom supsidijarnosti. Prevagujući mehanizam za predaju iz Uredbe primjenjuje se samo na prekogranične otmice djece. Pokazalo se da poboljšanja koja su dosad uvedena u pojedinim državama članicama ne utječu na postupak predaje u cjelini jer su za glatko funkcioniranje sustava potrebni djelotvornost, uska suradnja i međusobno povjerenje država članica uključenih u predmet. Kad je riječ o odlukama o smještaju, Sud je 2012. odlučio sljedeće: „Države članice (...) moraju uspostaviti jasna pravila i postupke za pristanak iz članka 56. Uredbe kako bi osigurale pravnu sigurnost i brzinu. S pomoću tih postupaka, među ostalim, sud koji razmatra smještaj mora moći lako utvrditi koje je tijelo nadležno, a nadležno tijelo mora moći brzo dati ili odbiti pristanak.” Međutim, nacionalna su pravila različita te se s pomoću njih odredbe o prekograničnom smještaju ne provode usklađeno i jednoliko, a tako će vjerojatno biti i u budućnosti. Čak i kad bi se te odredbe provodile usklađeno i jednoliko, potrebna koordinacija nacionalnih pravila ne bi se mogla postići na nacionalnoj razini. Stoga se taj problem može riješiti jedino utvrđivanjem samostalnih minimalnih pravila u Uredbi koja bi se primjenjivala na sve prekogranične smještaje koje naloži sud ili tijelo u državi članici. Ukidanje egzekvature ne može se postići zasebno u pojedinim državama članicama jer je postupak već usklađen Uredbom Bruxelles IIa i stoga može biti izmijenjen samo uredbom. Isto vrijedi i za poboljšanje postojećih pravila o suradnji središnjih tijela država članica. Kad je riječ o izvršenju, koje je kao takvo u nadležnosti država članica, Sud je izjavio da se primjenom nacionalnih pravila za izvršenje ne bi trebao dovoditi u pitanje korisni učinak Uredbe. Člankom 81. stavkom 2. točkom (f) dopušteno je uklanjanje prepreka neometanom odvijanju građanskih postupaka na razini EU-a, ako je potrebno promicanjem usklađenosti propisa o građanskom postupku koji se primjenjuju u državama članicama. Usto, opravdano je minimalno usklađivanje kako bi se postigao cilj uzajamnog priznavanja odluka. Ako postoje negativne posljedice zbog neučinkovitih postupaka izvršenja, njih je potrebno rješavati na razini EU-a kako bi se moglo jednako zajamčiti uspješan ishod u svim državama članicama.

•Proporcionalnost Načelom proporcionalnosti zahtijeva se da poduzete mjere budu proporcionalne veličini i opsegu problema. Predloženom mjerom donekle će se utjecati na nacionalna pravila u području materijalnog prava jer se predlažu zajednički standardi za izvršenje. To je, međutim, opravdano ciljem da se osigura potpuna učinkovitost Uredbe te činjenicom da je potrebno ukloniti razlike među pravosudnim i upravnim sustavima državama članica kako bi osobe mogle u potpunosti ostvarivati svoja prava bilo gdje u Uniji. Pri evaluaciji se pokazalo da su nacionalni razlozi za odbijanje izvršenja ponekad doista paralelni s postojećim razlozima za odbijanje u skladu s Uredbom. S obzirom na različite standarde za primjenu tih razloga u skladu s Uredbom i u skladu s nacionalnim pravom, nacionalnim razlozima može se zapravo ugroziti jednolika i neometana primjena europskih pravila. Stoga je za osiguranje jednolikosti i jednakih uvjeta za sve građane Unije potrebno uskladiti nacionalne razloge za odbijanje jer se na njih poziva protiv izvršenja odluke donesene u drugoj državi članici. Sve je više građana EU-a na koje izravno i neizravno utječu prekogranični postupci koje se odnose na djecu. Troškovi su Prijedloga maleni, dok su koristi vrlo velike. Prijedlogom se jača pravna sigurnost, povećava fleksibilnost, osiguravaju se pristup sudu i učinkoviti postupci, dok države članice zadržavaju potpunu suverenost kad je riječ o materijalnom pravu koje se odnosi na roditeljsku odgovornost. •Odabir instrumenta Prijedlog ima oblik Uredbe kojom se preinačuje s izmjenama i zamjenjuje postojeća Uredba. 3.REZULTATI EX POST EVALUACIJA, SAVJETOVANJA S DIONICIMA I PROCJENA UČINKA •Ex post evaluacije / provjere primjerenosti postojećeg zakonodavstva Evaluacija Uredbe provedena je s obzirom na ciljeve Programa za primjerenost i učinkovitost propisa (REFIT). To je program Komisije kojim se nastoji osigurati da zakonodavstvo EU-a bude svrsishodno i da se njime ostvaruju rezultati koje zakonodavci EU-a planiraju. Evaluacija Uredbe zasniva se na kvalitativnoj i kvantitativnoj analizi. Empirički podaci prikupljeni su u vanjskoj studiji; vidjeti Završno izvješće o evaluaciji i Analitičke priloge za evaluaciju Uredbe u smislu relevantnosti, koherenetnosti, djelotvornosti, učinkovitosti, te dodane vrijednosti EU-a. Usto su 2015. pokrenuta dva ispitivanja radi prikupljanja specifičnih podataka o odlukama povezanima s roditeljskom odgovornošću. Ocijenjeno je da Uredba općenito dobro funkcionira i da je vrijedna građanima EU-a, ali operativno funkcioniranje tog instrumenta povremeno priječi niz pravnih problema: postojeći pravni tekst u nekom je dijelovima nedovoljno jasan ili nepotpun. To pogotovo vrijedi za postupak predaje djeteta i za suradnju središnjih tijela u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću. Evaluacijom je utvrđeno da su od dva glavna područja obuhvaćena Uredbom, bračnih sporova i stvari povezanih s roditeljskom odgovornošću, stvari povezane s roditeljskom odgovornošću prouzročile akutne probleme. Ukupna učinkovitost određenih vidova postupaka povezanih s djecom dovedena je u pitanje. U stvarima koje se odnose na roditeljsku otmicu djeteta, prekogranični smještaj djece, priznavanje i izvršenje odluka te suradnju (središnjih i drugih) nacionalnih tijela dolazi do pretjeranih i neopravdanih kašnjenja zbog oblika ili načina primjene postojećih postupaka. To negativno utječe na odnose roditelja i djece te na interese djece. Usto, zbog zahtjeva za egzekvaturu u prosjeku se kasnilo nekoliko mjeseci po slučaju te su građanima nastajali troškovi do 4 000 eura. Zbog nedovoljno jasnog opisa suradnje središnjih tijela često se kasnilo po nekoliko mjeseci ili čak nisu ispunjavani zahtjevi, što je štetilo dobrobiti djeteta. Utvrđeno je da je izvršenje odluka donesenih u drugoj državi članici problematično; odluke se često ne izvršavaju ili se izvršavaju uz znatna kašnjenja. Usto, roditelji za usluge specijaliziranih odvjetnika imaju troškove od 1 000 do 4 000 eura po slučaju. Države članice, s druge strane, nisu imale velike troškove zbog Uredbe; njihovi se troškovi odnose uglavnom na rad središnjih tijela. •Savjetovanja s dionicima Prijedlogu je prethodilo opsežno savjetovanje sa zainteresiranom javnošću, državama članicama, ustanovama i stručnjacima o problemima trenutačnog sustava i mogućim rješenjima. Komisija je 15. travnja 2014. donijela izvješće o primjeni Uredbe te pokrenula javno savjetovanje u kojemu je iznijela prijedloge za reviziju i dobila ukupno 193 odgovora. U savjetovanju se pokazalo da dionici podupiru pomno ciljanu reformu postojeće Uredbe. Kad je riječ o predmetima koji se odnose na roditeljsku otmicu djeteta, u većini odgovora u javnom savjetovanju navedeno je da neposredna predaja djeteta unutar EU-a nije osigurana u svim predmetima. Glavni prijedlozi za poboljšanje odnosili su se na strože pridržavanje rokova i primjenu sankcija ako obveza predaje djeteta nije ispunjena. Dok su prvenstveno roditelji, a zatim suci i odvjetnici tražili da se proširi ukidanje zahtjeva za egzekvaturu, neke su države članice navele da egzekvaturu ne bi trebalo ukinuti bez zadržavanja određenih jamstava. Preporučeno je da se, ako se ukine egzekvatura, uvedu određena jamstva za područja kao što su prava stranaka i djeteta na saslušanje i odgovarajuća dostava pismena. U znatnom broju odgovora navedeno je da je potrebno poboljšati izvršenje odluka povezanih s roditeljskom odgovornošću donesenih u drugoj državi članici. Glavni prijedlog pravnih praktičara uključivao je donošenje zajedničkih minimalnih standarda, među ostalim i jedinstvenog postupka izvršenja, dok su države članice dvojile o tom rješenju. Konačno, roditelji su naročito izrazili zabrinutost u pogledu suradnje središnjih tijela, čija je zakonska uloga podupirati roditelje u prekograničnim postupcima povezanima s djecom. U većini je odgovora naglašeno da nema učinkovite suradnje. Kako bi se to riješilo, u odgovorima je predloženo da se bolje pojasne zadatci kako bi se osigurala bolja potpora roditeljima. Slično tome, u odgovorima je izražena potpora za uključivanje tijela odgovornih za dobrobit djece u sustav suradnje kako bi se osiguralo glatko funkcioniranje Uredbe. Ishod javnog savjetovanja općenito potvrđuje zaključke Komisijina izvješća o primjeni donesenog 2014. •Prikupljanje i primjena stručnog znanja Raspoloživost i upotpunjenost statističkih podataka o primjeni Uredbe ograničeni su te se uvelike razlikuju među državama članicama. Kvalitativna i kvantitativna analiza funkcioniranja Uredbe provedene su u vanjskoj studiji. Uz studiju 2015. su pokrenuta i dva ispitivanja – jedno su pokrenula središnja tijela uspostavljena u skladu s Uredbom, a drugo države članice – u cilju prikupljanja specifičnih podataka o odlukama povezanima s roditeljskom odgovornošću. Oformljena je i posebna skupina za raspravu o problemima i mogućim rješenjima za reviziju. O funkcioniranju Uredbe redovito se razgovaralo i na nekoliko sastanaka središnjih tijela koji su organizirani u okviru Europske pravosudne mreže u građanskim i trgovačkim stvarima.

•Procjena učinka U procjeni učinka priloženoj ovom Prijedlogu mogućnosti politike i procjena njihova učinka obrađene su zasebno za svaki od problema koji su u evaluaciji Uredbe ocijenjeni problematičnima. Za sve su probleme razrađeni osnovni scenarij i alternativne mogućnosti. Za bračne sporove i stvari povezane s roditeljskom odgovornošću razmatrane su mogućnosti politike s različitim stupnjevima intervencije. Za postupak u slučaju otmice djeteta razmatraju se tek pojašnjenja postojećeg mehanizma, uz mogućnost kojom se predviđa skup popratnih mjera. Nadalje, u okviru dviju mogućnosti procijenjene su moguće radikalne izmjene mehanizma za predaju (povratak na „haški” sustav i stvaranje jedinstvenog foruma u državi članici podrijetla). Kad je riječ o mehanizmu za smještaj, predlaže se odabir između dviju mogućnosti: sustava s pretpostavljenim ili izričitim pristankom. U pogledu priznavanja i izvršenja, objema glavnim mogućnostima politika ukida se zahtjev za egzekvaturu ili predlaže novi postupak kako bi se najbolje odgovorilo na problem neučinkovitosti. Novi sustav dopunjuju tri alternativne podmogućnosti kojima se rješava problem saslušanja djeteta. Usto, predlažu se dvije dopunske mogućnosti za poboljšanje izvršenja: s pomoću indikativnog roka ili potpunim usklađivanjem propisa o izvršenju za odluke o roditeljskoj odgovornosti. Procjena završava detaljnim opisom odabranih mogućnosti za sve probleme predstavljene u izvješću. Kad je riječ o bračnim sporovima, odabrana je mogućnost politike kojom se održava status quo. To znači da će bračni drugovi u međunarodnom braku i dalje imati mogućnost usklađivanja različitih postupaka, kako je trenutačno dopušteno Uredbom i drugim instrumentima obiteljskog prava (npr. Uredbom o uzdržavanju). Usto, bračni će drugovi zadržati fleksibilnost da zahtjev za razvod podnesu na jednom od sudova iz Uredbe. Prednosti smanjenja ili ukidanja te fleksibilnosti (za što se zalažu pojedine države članice) nadmašili bi nedostaci mogućnosti koje se razmatraju kao odgovor na problem „žurbe na sud” (prijenos nadležnosti ili hijerarhija razloga) koji ističu druge države članice. Nadalje, bračni drugovi koji nemaju državljanstvo iste države članice EU-a i koji žive u trećoj državi ali održavaju veze s određenom državom članicom te žele razvod i dalje će se oslanjati na nacionalne propise kako bi pristupili sudovima EU-a ili kako bi se njihova odluka (dobivena u trećoj zemlji) priznala u EU-u. Kad je riječ o stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću, odabrana je mogućnost koja uključuje intervenciju EU-a u skladu s razmjerom i hitnošću problema. Preciznije, postupak povrata djeteta trebalo bi unaprijediti putem mogućnosti kojom se pojašnjava postojeći mehanizam i uvode nove mjere kao što su koncentracija nadležnosti i mogućnost da sud utočišta naloži žurne zaštitne mjere koje bi, ako je to potrebno, mogle „pratiti dijete” u državu uobičajenog boravišta kako bi se omogućila sigurna predaja. Nova bi pravila omogućila predaju u roku jer bi se zasebno navodili rokovi za postupak pred prvostupanjskim i drugostupanjskim sudovima. Postupci bi se skratili i uvođenjem roka za središnje tijelo koje prima zahtjev te ograničavanjem broja pravnih lijekova koji su mogući protiv odluke da se dijete preda ili ne preda. Prema odabranoj mogućnosti sudac bi bio izričito pozvan da razmotri treba li odluka biti privremeno izvršiva. Za odluke o smještaju trebalo bi uspostaviti autonomni postupak pristanka koji bi se primjenjivao na svaki prekogranični smještaj, a država članica koja prima zahtjev imala bi rok da na njega odgovori. Ukinula bi se egzekvatura, ali bi se zadržala odgovarajuća jamstva (razlozi za nepriznavanje i osporavanje izvršenja ili određenih izvršnih mjera) na koje bi se tuženi roditelj zajedno pozvao u fazi izvršenja u državi članici izvršenja, čime bi se skratilo ukupno trajanje postupka. Kako bi se smanjili problemi koji su posljedica različitih nacionalnih praksi u saslušanju djeteta i odluka koje izdaju sudovi a koje nisu usko povezane s djetetom u trenutku njihova donošenja te proizašlog odbijanja priznavanja odluke, u odabranoj mogućnosti države članice morale bi uzajamno poštovati nacionalne propise, dajući pritom djetetu priliku da izrazi svoje mišljenje i potom uvažavajući to mišljenje, te bi morale uskladiti nadležnost s vodećim načelom blizine djetetu tako što bi prilagodile ustaljivanje nadležnosti (perpetuatio fori). Kad je riječ o izvršenju, odabranom bi se mogućnošću jamčilo da se izvršenje može odbiti samo na temelju jedinstvenog i ograničenog skupa razloga za odbijanje. Postojao bi i rok za izvršenje uz obvezu izvješćivanja u slučaju probijanja roka te mogućnost da sud podrijetla odluku proglasi privremeno izvršivom ne dovodeći u pitanje pravne lijekove protiv odluke, pri čemu bi se ostavio prostor za brz odgovor na ugrožavanje djetetova interesa u fazi izvršenja, čime bi se pak jasno povećala učinkovitost postupaka i zaštita interesa djeteta. Kad je riječ o suradnji, u pojašnjenju odgovarajućeg članka trebalo bi navesti: 1. tko može zatražiti, 2. kakvu pomoć ili informacije, 3. od koga i 4. pod kojim uvjetima. Naveo bi se rok u kojem tijelo koje prima zahtjev na njega mora odgovoriti. Razjasnilo bi se da sudovi i tijela odgovorna za dobrobit djece mogu zatražiti pomoć središnjih tijela. Usto, dobro utvrđene mjere neobvezujućeg zakonodavstva i dalje bi bile potporna struktura za one koji obrađuju zahtjeve u skladu s Uredbom. Dodavanjem predloženog članka o odgovarajućim resursima sadašnji implicitni zahtjev, koji u ovom trenutku ispunjavaju neka središnja tijela ali ne sva, postao bi eksplicitan, čime bi se povećalo međusodbno povjerenje. U okviru odabranog paketa mogućnosti politike za stvari povezane s roditeljskom odgovornošću ciljevi pojednostavnjenja ispunili bi se smanjenjem vremena potrebnog za predaju djeteta, odluke o smještaju i suradnju među središnjim tijelima te uklonila nepotrebna kašnjenja i troškovi povezani sa zahtjevom za egzekvaturu. Tako bi se ujedno odgovorilo na hitnu potrebu rješavanja trenutačnih problema u tom području, u kojem je iznimno važno djelovati i stvoriti uvjete za promjene, pri čemu se uzimaju u obzir položaj djeteta i obitelji te njihovi interesi. Kad je riječ o postupku predaje djeteta, učinkovitost postupaka poboljšala bi se smanjenjem broja razina ulaganja pravnog lijeka, omogućivanjem privremene izvršivosti odluka gdje je to potrebno, jasnijim definiranjem uloge i obveza središnjih tijela te obvezivanjem država članica na koncentraciju nadležnosti na ograničen broj sudova, u skladu sa strukturom njihovih pravnih sustava. U pogledu odluka o smještaju, kašnjenja u dobivanju pristanka smanjit će se uspostavom autonomnog postupka pristanka i utvrđivanjem roka (najviše osam tjedana u odnosu na sadašnjih šest mjeseci i više) u kojem država članica koja prima zahtjev mora na njega odgovoriti. Kad je riječ o priznavanju i izvršenju, neće biti kašnjenja (trenutačno i po nekoliko mjeseci) povezanih s dobivanjem egzekvature. Budući da bi se protustranka u fazi izvršenja zajedno pozvala na jamstva (razlozi za nepriznavanje i osporavanje izvršenja ili određenih izvršnih mjera), skratilo bi se ukupno trajanje postupka. Slično tome, utvrđivanjem roka od najviše šest tjedana kako je predviđeno odabranom mogućnošću skratilo bi se stvarno izvršenje (koje u nekim slučajevima traje i više od godine dana). Konačno, općenitim pojašnjenjem uloge središnjih tijela smanjila bi se kašnjenja u okviru njihove suradnje. •Primjerenost i pojednostavnjenje propisa Pribjegavanje pravnoj tehnici preinake, poboljšanje operativnog funkcioniranja instrumenta njegovim pojašnjavanjem i dopunom te pojednostavnjenje i poboljšanje učinkovitosti utjecat će na veću primjerenost propisa. Uspostavom autonomnog postupka pristanka i utvrđivanjem roka u kojem država članica koja prima zahtjev mora na njega odgovoriti vrijeme potrebno za dobivanje pristanka u postupcima smještaja skratit će se na najviše osam tjedana umjesto sadašnjih šest mjeseci ili više. Predloženim ukidanjem egzekvature postupak (koji sada traje i po nekoliko mjeseci) bi se skratio, a troškovi (koji sada iznose i do 4 000 EUR) smanjili. Dođe li do predložene izmjene postupka za predaju djeteta u slučaju otmice, roditeljima bi se smanjili troškovi za specijalizirani pravni savjet (između 1 000 i 4 000 EUR). •Temeljna prava Svim elementima reforme poštuju se prava utvrđena u Povelji o temeljnim pravima, osobito pravo na djelotvoran pravni lijek i pravo na pošteno suđenje koja su zajamčena člankom 47. S obzirom na predmet Uredbe, odnos roditelja i njihove djece, odabranom će se mogućnošću za stvari povezane s roditeljskom odgovornošću povećati pravo na poštovanje privatnog i obiteljskog života (članak 7.). Najzad, predloženim će se promjenama osnažiti prava djeteta (članak 24.), a odredbe Uredbe dodatno uskladiti s Konvencijom Ujedinjenih naroda o pravima djeteta. 4.UTJECAJ NA PRORAČUN Prijedlogom nastaju relativno niski troškovi usklađivanja. Zbog ukidanja egzekvature i koncentracije nadležnosti države članice snosile bi troškove izobrazbe tijekom koje bi se pravna struka upoznala s novim predviđenim postupcima. Međutim, izobrazba je potrebna već sad. Usto, Uredbom se predviđa koncentracija nadležnosti u budućnosti, pa će manje sudaca trebati izobrazbu. S druge strane, iskustvo u državama članicama s koncentracijom nadležnosti pokazalo je da su veći izgledi da će suci koji su saslušali više predmeta o otmici djeteta sudjelovati u svakoj ponuđenoj izobrazbi te da se rjeđe ulaže pravni lijek protiv odluka specijaliziranih i iskusnih prvostupanjskih sudova, čime se postiže ušteda na troškovima u pojedinom predmetu i u pravosuđu općenito. Države članice već su sad obvezne odrediti središnja tijela i osigurati njihovo pravilno funkcioniranje kako bi im omogućile izvršavanje obveza koje su im dodijeljene na temelju ove Uredbe. Dodatno pojašnjenje njihovih zadaća moglo bi uzrokovati dodatne troškove (pogotovo za ljudske resurse) za neke države članice, ako njihovim središnjim tijelima trenutačno nedostaje osoblja. Druge predviđene promjene relativno su jasne promjene postojećih pravila za koje nije potrebno uvoditi nove postupke te koje bi tijela trebala primijeniti bez potrebe za posebnom izobrazbom. 5.OSTALI ELEMENTI •Planovi provedbe i mehanizmi praćenja, evaluacije i izvješćivanja Kako bi se osigurala učinkovita primjena izmijenjene Uredbe, Komisija će provoditi savjetovanja s državama članicama, dionicima i vanjskim stručnjacima te redovito objavljivati izvješća i ex post evaluacije. Redovito će se organizirati sastanci sa stručnjacima radi rasprave o problemima primjene i razmjene dobre prakse među državama članicama u okviru Europske pravosudne mreže u građanskim i trgovačkim stvarima. Suradnja s Europskom pravosudnom mrežom bit će iznimno korisna za utvrđivanje potrebe za prikupljanjem određenih podataka kako bi se budući prijedlozi potkrijepili statističkim dokazima. •Detaljno obrazloženje posebnih odredaba Prijedloga

Uvođenje mjera kojima se povećava učinkovitost i poboljšava funkcioniranje „prevagujućeg mehanizma” Predlaže se nekoliko većih izmjena čiji je cilj poboljšati učinkovitost predaje otetog djeteta i riješiti probleme povezane sa složenošću „prevagujućeg mehanizma” na temelju Uredbe. Prvo, u Prijedlogu se utvrđuje rok za izdavanje izvršivog naloga o predaji u skladu sa stajalištem koje prevladava među državama članicama koje najbrže rješavaju predmete o predaji u skladu s Haškom konvencijom iz 1980. Zaseban rok od šest tjedana primjenjivao bi se na postupke pred prvostupanjskim odnosno drugostupanjskim sudom. Usto, u skladu s Prijedlogom središnja bi tijela imala rok od šest tjedana za zaprimanje i obradu zahtjeva, lociranje protustranke i djeteta, promicanje posredovanja bez odugovlačenja postupka te upućivanje podnositelja zahtjeva na kvalificiranog odvjetnika ili pokretanje postupka pred sudom (ovisno o nacionalnom pravnom sustavu). Trenutačno ne postoji vremensko ograničenje za središnja tijela. Dakle, novim se rokovima 6 + 6 + 6 predviđa najviše 18 tjedana za sve relevantne faze umjesto sadašnjih 165 dana koliko traje prosječan postupak. Sudovima bi se tako postavilo realnije vremensko ograničenje kako bi se zaštitilo pravo protustranke na pošteno suđenje, a samo suđenje trajalo bi što je realno moguće kraće. Nadalje, predložene mjere uključuju obvezu država članica da koncentriraju nadležnost za predmete o otmici djeteta na ograničen broj sudova, u skladu sa strukturom pravnog sustava o kojem je riječ. Time bi se osiguralo da o zahtjevima za predaju odlučuju suci s iskustvom u toj vrlo specifičnoj vrsti postupka. Na temelju Prijedloga moguće je samo jednom uložiti pravni lijek protiv odluke o predaji, a sudac se izričito poziva da razmotri treba li odluka kojom se nalaže predaja biti privremeno izvršiva. Usto, Prijedlog sadržava niz pojašnjenja u svrhu bolje provedbe postojećih pravila. Država članica u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije nezakonitog odvođenja ili zadržavanja mora temeljito ispitati što je u interesu djeteta prije no što donese konačnu odluku o skrbi, kojom se može zahtijevati predaja djeteta. U tom kontekstu, prilikom ispitivanja interesa djeteta, svako dijete koje je sposobno izraziti svoje mišljenje mora biti saslušano, čak i ako nije fizički prisutno, a prema potrebi se primjenjuju alternativni načini npr. videokonferencija. Trebalo bi olakšati suradnju među središnjim tijelima ili izravnu komunikaciju suca s odgovarajućim sudom u državi članici podrijetla kako bi se ocijenile mjere („odgovarajući mehanizmi”) uvedene u državi članici kojoj dijete treba predati. Ako bi dijete moglo biti ozbiljno ugroženo ili bi se moglo naći u neprihvatljivom položaju preda li ga se u zemlju uobičajenog boravišta bez ikakvih jamstava, sudu države članice utočišta trebalo bi omogućiti nalaganje potrebnih žurnih zaštitnih mjera koje bi, ako je to potrebno, „pratile dijete” u državu uobičajenog boravišta, u kojoj se treba donijeti stvarna konačna odluka. Takva bi se žurna mjera priznala primjenom prava u državi članici u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije nezakonitog odvođenja ili zadržavanja, ali bi ona prestala vrijediti čim sudovi te države poduzmu potrebne mjere u skladu sa situacijom. Primjerice, sud pred kojim je pokrenut postupak za predaju moći će dodijeliti pravo na kontakt jednom od roditelja koje će biti izvršivo i u državi članici uobičajenog boravišta djeteta dok sud te zemlje ne donese konačnu odluku o kontaktu s djetetom. Uspostava autonomnog postupka pristanka koji će se primjenjivati na svaki prekogranični smještaj, uz određivanje roka od osam tjedana u kojem država članica koja prima zahtjev mora na njega odgovoriti U prijedlogu koji se odnosi na prekogranični smještaj predviđa se uvođenje sljedećih novih pravila: –obveza pristanka države primateljice za svaki prekogranični smještaj koji je naložio sud ili tijelo države članice, –uvođenje jedinstvenih zahtjeva za pismena koja treba dostaviti sa zahtjevom za pristanak: tijelo koje podnosi zahtjev mora podnijeti izvješće o djetetu i obrazložiti razmatrani prekogranični smještaj, –uvođenje pravila o zahtjevima koji se odnose na prijevod: zahtjevu mora biti priložen prijevod na jezik države članice koja prima zahtjev, –podnošenje svih zahtjeva preko središnjih tijela, –uvođenje roka od osam tjedana u kojem država koja prima zahtjev mora o njemu odlučiti. Ukidanje egzekvature uz odgovarajuća jamstva na koja se poziva u fazi izvršenja, tj. osporavanje priznavanja ili izvršenja odluke koju je donijela država podrijetla ili osporavanje konkretnih izvršnih mjera koje je naložila država u kojoj se traži izvršenje, u jedinstvenom postupku u državi u kojoj se traži izvršenje Pravosudna suradnja i povjerenje među državama članicama dosegli su razinu koja omogućuje prelazak na jednostavniji i jeftiniji sustav optjecaja odluka, pri čemu se uklanjanju postojeće formalnosti među državama članicama. Do takvog ukidanja egzekvature došlo je u nizu područja, uključujući područje obiteljskog prava (pravo na kontakt, određeni nalozi o predaji, obveze uzdržavanja). Prijedlogom se stoga ukida postupak egzekvature za sve odluke obuhvaćene područjem primjene Uredbe, što predstavlja važnu promjenu. Ukine li se egzekvatura, postupovnim bi se jamstvima osiguralo da se na primjeren način štiti pravo protustranke na djelotovoran pravni lijek i pravo na pošteno suđenje, kako je zajamčeno člankom 47. Povelje EU-a o temeljnim pravima. Ukidanje egzekvature omogućilo bi europskim građanima uključenima u prekogranične parnice da ostvare velike uštede u odnosu na trenutačne troškove postupka (obrada zahtjeva u prosjeku iznosi 2 200 EUR) i smanje kašnjenja, koja za pojedine predmete traju nekoliko mjeseci. Tuženi bi roditelj imao na raspolaganju pravne lijekove pomoću kojih bi u iznimnim okolnostima mogao spriječiti da odluka donesena u jednoj državi članici ima pravni učinak u drugoj državi članici. Ako postoji zabrinutost da bi se mogli primijeniti razlozi za nepriznavanje ili razlozi za osporavanje konkretnih izvršnih mjera, protustranka može podnijeti zahtjev za osporavanje priznavanja i/ili izvršenja u državi članici izvršenja u jedinstvenom postupku. Prijedlog uključuje jedinstvena pravila za definiranje situacija u kojima bi se mogla osporavati prekogranična izvršivost, ali i samo izvršenje. Tim bi se pravilima, primjerice, uređivala situacija u kojoj je došlo do promjene okolnosti. Usto, pravilima se na jedinstven način uređuju situacije u kojima se dijete protivi izvršenju ili se izvršenje ne može provesti zbog privremenih činjeničnih prepreka. Tako bi se uštedjelo na vremenu i troškovima koje za sobom povlači postupak egzekvature, a potrebna zaštita protustranaka bila bi osigurana.

Kao što je već slučaj i s važećom Uredbom, Prijedlog sadržava i niz standardnih potvrda čiji je cilj olakšati priznavanje ili izvršenje strane odluke ako nema postupka egzekvature. Tim će se potvrdama središnjim tijelima olakšati izvršenje odluke i smanjiti potreba za prijevodom odluke. Uvođenje obveze da se djetetu omogući izražavanje mišljenja Prijedlog ne utječe na propise i praksu država članica u pogledu saslušanja djeteta, ali se njime zahtijeva uzajamno priznavanje pravnih sustava. To znači da bi se u Uredbi izričito navela obveza da se djetetu koje je sposobno izraziti svoje mišljenje omogući da to i učini, uzimajući u obzir da su sve države članice ratificirale Konvenciju UN-a o pravima djeteta koja ih već obvezuje na saslušanje djeteta u svakom nacionalnom ili prekograničnom postupku koji se na njega odnosi, uz ispunjenje navedenog uvjeta. Kao što je slučaj s mjerodavnim člankom Povelje o temeljnim pravima, postoji razlika između pitanja kada djetetu treba omogućiti da bude saslušano s jedne strane (tj. ako je dijete sposobno formirati/izraziti mišljenje) i pitanja koju će važnost sudac dati djetetovu mišljenju s druge strane (što ovisi o dobi i zrelosti djeteta). Tu razliku treba navesti u odluci i potvrdi koja se njoj prilaže. Kad je riječ o roditelju koji zahtijeva priznavanje odluke u drugoj državi članici, to znači da sud u toj zemlji neće odbiti priznati odluku samo na temelju činjenice da je saslušanje djeteta u drugoj zemlji provedeno drugačije u usporedbi sa standardima koje primjenjuje taj sud. Uvođenje ciljanih mjera za poboljšanje učinkovitosti stvarnog izvršenja Prijedlogom se uvodi nekoliko mjera za rješavanje problema neučinkovitog izvršenja. Propisuje se da zahtjev za izvršenje treba podnijeti pred sudom u državi članici izvršenja, ali sâm postupak, sredstvo i načini izvršenja uređuju se pravom države članice, npr. u kojim bi uvjetima trebalo naložiti kakvu izvršnu mjeru. Ako je odluku iz druge države članice potrebno pojasniti dodatnim pojedinostima ili prilagoditi kako bi se mogla izvršiti u skladu s nacionalnim pravom države članice izvršenja, nadležni sud te države članice trebao bi navesti potrebne pojedinosti ili prilagoditi odluku poštujući njezine bitne elemente. Stranka koja osporava izvršenje odluke donesene u drugoj državi članici trebala bi, koliko je to moguće i u skladu s pravnim sustavom države članice o kojoj je riječ, moći pozvati se, u istom postupku, uz razloge za odbijanje priznavanja, i na razloge za odbijanje izvršenja. Neusklađenost s interesom djeteta koja je uzrokovana promjenom okolnosti (primjerice teškom bolešću djeteta) ili snažnim prigovorima djeteta dovoljne starosti ili zrelosti trebalo bi razmatrati samo ako je po važnosti usporediva s iznimkom zbog javnog reda. Prijedlogom se predviđa i indikativan rok za stvarno izvršenje odluke. Ako do izvršenja nije došlo u roku od šest tjedana od pokretanja postupka za izvršenje, sud države članice izvršenja o tome bi trebao obavijestiti središnje tijelo države članice podrijetla koje podnosi zahtjev (ili podnositelja zahtjeva ako je postupak vođen bez pomoći središnjeg tijela) te navesti razloge za izostanak pravovremenog izvršenja. Nadalje, Prijedlogom se predviđa da bi sud podrijetla odluku mogao proglasiti privremeno izvršivom čak i ako ta mogućnost nije predviđena nacionalnim pravom. To je korisno za sustave u kojima odluka još nije izvršiva, ali se protiv nje može uložiti pravni lijek. Posljedica toga je da bi roditelj mogao ostvariti kontakt s djetetom na temelju odluke koja je privremeno proglašena izvršivom, dok bi se postupak ulaganja pravnog lijeka protiv te odluke proveo na zahtjev drugog roditelja. Pojašnjenje zadaća središnjih tijela i drugih tijela koja primaju zahtjev te dodavanje članka o odgovarajućim resursima Prijedlogom se pojašnjavaju sljedeći aspekti: 1. tko može zatražiti, 2. kakvu pomoć ili informacije, 3. od koga i 4. pod kojim uvjetima. Utvrđuje se da sudovi i tijela odgovorna za dobrobit djece mogu zatražiti pomoć središnjih tijela. Štoviše, u Prijedlogu se pojašnjava da dostavljanje socijalnih izvješća obuhvaća i izvješća o roditeljima te braći i sestrama važna za postupak koji se odnosi na dijete u skladu s Uredbom, ako položaj djeteta to zahtijeva. Objašnjava se da sudovima to predstavlja besplatnu alternativu (osim mogućih troškova prevođenja) u odnosu na Uredbu o dokazima, a tijela odgovorna za dobrobit djece dobivaju pravnu osnovu za dobivanje potrebnih informacija od drugih država članica preko središnjih tijela. Zahtjevu mora biti priložen prijevod na jezik države članice koja prima zahtjev. Usto, Prijedlogom se utvrđuju minimalni zahtjevi za podnošenje zahtjeva za socijalno izvješće, odnosno opis postupka za koji je ono potrebno te činjeničnog stanja zbog kojeg je postupak pokrenut. Utvrđuje se i rok u kojem tijelo koje prima zahtjev mora na njega odgovoriti. Kad je riječ o nacionalnom tijelu koje prima zahtjev, u Uredbi se jasno navodi da je na temelju Uredbe to tijelo obvezno odgovoriti na zahtjev, npr. dostaviti socijalno izvješće, pri čemu ne moraju biti ispunjeni dodatni postojeći zahtjevi u skladu s nacionalnim pravom države koja prima zahtjev. Primjerice, prije nego što donese odluku povezanu sa skrbi nad djetetom koje se trenutačno nalazi u njegovoj nadležnosti, sud države članice može preko središnjih tijela zatražiti informacije o tome jesu li pokrenuti postupci u drugoj zemlji te zatražiti preslike odluka kojima se nalažu zaštitne mjere za drugu djecu iz iste obitelji te socijalna izvješća o braći i sestrama i njihovu međusobnu odnosu ili o roditelju koja su važna za postupak u tijeku. Usto, prema Prijedlogu države članice osiguravaju da središnja tijela imaju dostatne financijske i ljudske resurse kako bi mogla izvršavati obveze koje su im dodijeljene na temelju ove Uredbe. Prijedlog ne sadržava promjene u pogledu područja primjene i bračnih sporova, za koje se zadržava status quo. To znači da se poglavlje I. (uz iznimku pojašnjavanja definicija) i poglavlje II. odjeljak 1. (osim pojašnjenja članaka 6. i 7.) ne mijenjaju. Slijedi da će bračni drugovi u međunarodnom braku i dalje imati mogućnost usklađivanja različitih postupaka, kako je predviđeno Uredbom i drugim instrumentima obiteljskog prava (npr. Uredbom o uzdržavanju). Pritom će bračni drugovi zadržati fleksibilnost da zahtjev za razvod podnesu na jednom od sudova iz Uredbe. Bračni drugovi koji nemaju državljanstvo iste države članice EU-a i koji žive u trećoj državi ali održavaju veze s određenom državom članicom te žele razvod i dalje će se oslanjati na nacionalne propise kako bi pristupili sudovima EU-a ili kako bi se njihova odluka (dobivena u trećoj zemlji) priznala u EU-u. Nadalje, preinakom se ne mijenjaju sljedeći članci: članci 1., 2., 3., 4., 5., 6. i 7., članak 8. stavak 2., članci 9. i 10., članak 11. stavci 1., 2., 3., 5. i 7., članak 12. stavci 2. i 4., članci 13. i 14., članak 15. stavci od 1. do 5., članci 16., 17., 18. i 19., članak 20. stavak 2., članak 21. stavci 1., 2. i 4., članak 22., članak 23. točka (a) i točke od (c) do (f), članci 24., 25., 26. i 27., članak 41. stavak 2., članak 42. stavak 2., članci 44., 48., 49., 51., 53. i 54., članak 55. točke od (b) do (e), članak 56. stavci 2. i 3., članak 58., članak 59. stavak 1., članak 60. točke od (a) do (d), članci 63. i 66. te članak 67. točke (a) i (b). ê 2201/2003 (prilagođeno) ð novo 2016/0190 (CNS) Prijedlog UREDBE VIJEĆA

o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim sporovima i u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću  te o međunarodnoj otmici djece Õ te o stavljanju izvan snage Uredbe (EZ) br. 1347/2000 (preinaka) VIJEĆE EUROPSKE UNIJE, uzimajući u obzir Ugovor o osnivanju Europske zajednice  o funkcioniranju Europske unije Õ , a posebno njegov članak 61. stavak (c) i članak 67. stavak 1.  članak 81. stavak 3. Õ , uzimajući u obzir prijedlog  Europske Õ komisije, ð nakon prosljeđivanja nacrta zakonodavnog akta nacionalnim parlamentima, ï uzimajući u obzir mišljenje Europskog parlamenta, uzimajući u obzir mišljenje Europskoga gospodarskog i socijalnog odbora, djelujući u skladu s posebnim zakonodavnim postupkom, budući da: ò novo (1)Uredba Vijeća (EZ) br. 2201/2003 znatno je izmijenjena. Budući da su potrebne daljnje izmjene, tu bi Uredbu trebalo preinačiti radi jasnoće. (2)Ovom se Uredbom uspostavljaju jedinstvena pravila o nadležnosti za razvod, rastavu i poništaj braka te pravila za sporove o roditeljskoj odgovornosti s međunarodnim elementom. Njome se olakšava slobodan optjecaj odluka u Uniji utvrđivanjem odredaba o njihovu priznavanju i izvršenju u drugim državama članicama. ê 2201/2003 uvodna izjava 1 (prilagođeno) ð novo (3)ð Uredno i ispravno funkcioniranje područja pravosuđa Unije uz poštovanje različitih pravnih sustava i tradicija država članica od iznimne je važnosti za Uniju. U tom bi smislu trebalo još poboljšavati povjerenje među pravosudnim sustavima. ï Europska zajednica  Unija je Õ postavila si je  sebi Õ za cilj uspostavu  , održavanje i razvoj Õ područja slobode, sigurnosti i pravde u kojemu su osigurani slobodno kretanje osoba  i pristup pravosuđu Õ . ð Kako bi se ostvarili ti ciljevi, trebalo bi ojačati prava osoba, naročito djece, u pravnim postupcima radi lakše suradnje pravosudnih i upravnih tijela te izvršenja odluka u stvarima iz područja obiteljskog prava koje imaju prekogranične posljedice. Trebalo bi poboljšati uzajamno priznavanje odluka u građanskim stvarima, pojednostavniti pristup pravosuđu te poboljšati razmjene informacija među tijelima država članica. ï (4)U tu svrhu, Zajednica  Unija Õ donosi, između ostaloga, mjere u području pravosudne suradnje u građanskim stvarima koje ð imaju prekogranične posljedice, posebno kada ï su potrebne za ispravno djelovanje unutarnjega tržišta. ò novo

(5)Kako bi se postigao cilj slobodnog optjecaja odluka u bračnim stvarima i stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću, potrebno je i prikladno da se pravila o nadležnosti te priznavanju i izvršenju odluka reguliraju pravnim instrumentom Unije koji je obvezan i izravno primjenjiv. ê 2201/2003 uvodna izjava 2 (prilagođeno) Na sastanku Europskoga vijeća u Tampereu, pružena je potpora načelu uzajamnog priznavanja sudskih odluka kao kamena temeljca za uspostavu pravog pravosudnog područja i utvrđeno je, kao prioritet, pravo na posjećivanje djece. ê 2201/2003 uvodna izjava 3 (prilagođeno) Uredba Vijeća (EZ) br. 1347/2000 utvrđuje pravila o nadležnosti, priznavanju i izvršenju sudskih odluka u bračnim stvarima i stvarima koje se odnose na roditeljsku odgovornost za zajedničku djecu, koje su donesene u bračnim predmetima. Sadržaj ove Uredbe u velikoj je mjeri preuzet iz Konvencije od 28. svibnja 1998. o istom predmetu . ê 2201/2003 uvodna izjava 4 (prilagođeno) Francuska je 3. srpnja 2000. predstavila inicijativu za donošenje Uredbe Vijeća o uzajamnom izvršenju sudskih odluka o pravima na kontakt s djecom . ê 2201/2003 uvodna izjava 5 (prilagođeno) ð novo (6)S ciljem osiguravanja jednakosti svakog djeteta, ova  bi Õ se Uredba  trebala odnositi Õ odnosi na sve odluke o roditeljskoj odgovornosti, uključujući mjere za zaštitu djeteta  djece Õ , neovisno o bilo kakvoj vezi s bračnim predmetom ð ili drugim predmetima ï . ê 2201/2003 uvodna izjava 6 (prilagođeno) (7) Međutim, Õ zbog toga što se pitanje primjene propisa o roditeljskoj odgovornosti često javlja u kontekstu bračnih predmeta,  prikladno Õ prikladnije je postojanje jedinstvenog instrumenta za stvari koje obuhvaćaju razvod i roditeljsku odgovornost. ê 2201/2003 uvodna izjava 7 (prilagođeno) Područje primjene ove Uredbe pokriva građanske stvari, bez obzira na prirodu suda.

ê 2201/2003 uvodna izjava 8 (prilagođeno) (8)Kad je riječ o sudskim odlukama o razvodu braka, zakonskoj rastavi ili poništaju braka, ova bi se Uredba trebala primjenjivati samo na raskid bračne veze i ne bi se trebala baviti pitanjima kao što su razlozi razvoda, posljedice braka na imovinska pitanja ili bilo koje druge pomoćne mjere. ê 2201/2003 uvodna izjava 9 (prilagođeno) (9)Kad je riječ o imovini djeteta, ova Uredba trebala bi se primjenjivati samo na mjere zaštite djeteta, tj. na i. određivanje i funkcije osobe ili tijela koje brine o djetetovoj imovini i dužnostima te zastupa dijete i pomaže mu  te na Õ ; ii. upravu, čuvanje ili raspolaganje djetetovom imovinom. U ovome kontekstu, ova bi se Uredba trebala npr. primjenjivati u slučajevima u kojima  je predmet postupka određivanje osobe ili tijela koja/koje će upravljati Õ se roditelji spore oko upravljanja djetetovom imovinom. Mjere koje se odnose na imovinu djeteta, a koje se ne odnose na zaštitu djeteta, trebale bi i dalje biti uređene Uredbom (EU) br. 1215/2012 Europskog parlamenta i Vijeća . ê 2201/2003 uvodna izjava 10 (prilagođeno) (10) Ova Uredba Õ Namjena ove Uredbe nije primjena na stvari koje se tiču socijalne sigurnosti, javne mjere opće prirode u stvarima koje se odnose na obrazovanje i zdravstvo ili na odluke o pravu na azil i useljavanje. Osim toga, ona se ne primjenjuje  ne bi se trebala primjenjivati Õ na utvrđivanje očinstva ili majčinstva, budući da je riječ o pitanju koje se razlikuje od dodjele roditeljske odgovornosti, niti na statusna pitanja osoba. Nadalje, Uredba se ne primjenjuje na mjere poduzete kao rezultat kaznenih djela čiji su počinitelji djeca. ê 2201/2003 uvodna izjava 11 (prilagođeno) (11)Obveza uzdržavanja isključena je iz područja primjene ove Uredbe, budući da je  ta obveza Õ već obuhvaćena Uredbom Vijeća (EZ) br. 44/2001 4/2009 . Sudovi nadležni  Tijela koja su nadležna Õ u skladu s odredbama ove Uredbe stoga će imati opću nadležnost za odlučivanje o  dodatnoj Õ obvezi uzdržavanja, primjenom članka 3. točke (d) članka 5. stavka 2.  te Õ Uredbe Vijeća br. 44/2001. ò novo (12)Ova bi se Uredba trebala primjenjivati na sva djecu do dobi od 18 godina, kao i Haška konvencija od 19. listopada 1996. o nadležnosti, primjenjivome pravu, priznavanju, izvršenju i suradnji u području roditeljske odgovornosti i mjerama za zaštitu djece (Haška konvencija iz 1996.). Time bi se trebalo izbjeći preklapanje s područjem primjene Haške konvencije od 13. siječnja 2000. o međunarodnoj zaštiti odraslih osoba koja se primjenjuje na osobe u dobi od 18 i više godina. Haška konvencija od 25. listopada 1980. o građanskopravnim aspektima međunarodne otmice djece (Haška konvencija iz 1980.) te stoga i poglavlje III. ove Uredbe, koje se odnosi na primjenu Haške konvencije iz 1980. u odnosima između država članica, trebali bi se i dalje primjenjivati na djecu dobi do 16 godina. ê 2201/2003 uvodna izjava 12 (prilagođeno) ð novo (13)Nadležnost u predmetima povezanima s roditeljskom odgovornošću, utvrđena ovom Uredbom, temelji se na zaštiti interesa djeteta ð i trebala bi se u skladu s tim primjenjivati. Svako pozivanje na zaštitu interesa djeteta trebalo bi tumačiti u kontekstu članka 24. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i Konvencije Ujedinjenih naroda o pravima djeteta od 20. studenoga 1989. ï (14), posebno na  Kako bi se zaštitili interesi djeteta, nadležnost bi prvenstveno trebalo određivati prema Õ kriteriju blizine. To znači da  Stoga Õ bi u prvome redu trebala biti nadležna država članica u kojoj dijete ima uobičajeno boravište, osim u određenim slučajevima  promjene Õ mijenjanja djetetova boravišta ili u skladu sa sporazumom između nositelja roditeljske odgovornosti.

ò novo (15)Ako se uobičajeno boravište djeteta promijeni zbog zakonitog preseljenja, nadležnost bi se trebala promijeniti u skladu s novim boravištem djeteta radi zadržavanja blizine. To bi se trebalo primjenjivati u slučajevima za koje još nisu pokrenuti postupci i u pokrenutim postupcima. Međutim, u pokrenutim postupcima stranke se mogu dogovoriti, u interesu učinkovitosti pravosuđa, da sudovi države članice u kojoj su postupci pokrenuti zadržavaju nadležnost do donošenja konačne odluke, ako je to u interesu djeteta. Ta je mogućnost posebno važna ako je postupak pri kraju i jedan se roditelj želi preseliti u drugu državu članicu s djetetom. (16)U određenim uvjetima i ako je to u interesu djeteta, nadležnost u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću može se utvrditi i u državi članici u kojoj su roditelji pokrenuli postupak razvoda, zakonske rastave ili poništaja braka, ili u drugoj državi članici s kojom je dijete bitno povezano i o čijoj su nadležnosti stranke suglasne, čak i ako dijete nema uobičajeno boravište u toj državi članici. Takva nadležnost, koja je iznimka od načela blizine ugrađenog u pravosuđe države članice u kojoj dijete ima uobičajeno boravište i za koju ne postoji perpetuatio fori, trebala bi prestati najkasnije čim odluka u predmetnom postupku o stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću postane konačna kako bi se poštovao zahtjev blizine za sve buduće postupke. ê 2201/2003 uvodna izjava 16 (prilagođeno) ð novo (17)Ova Uredba ne bi trebala spriječiti sudove  tijela Õ države članice  koja nema stvarnu nadležnost Õ da u žurnim slučajevima poduzimaju privremene, uključujući zaštitne, mjere radi osiguranja osoba  osobe Õ ili imovine ð djeteta ï u toj državi  članici Õ . ðTe bi mjere trebalo priznati i izvršavati u svim drugim državama članicama, uključujući države članice koje imaju nadležnost na temelju ove Uredbe, dok nadležno tijelo takve države članice ne poduzme mjere koje smatra prikladnima. Međutim, mjere koje poduzme sud u jednoj državi članici trebale bi se izmijeniti ili zamijeniti samo mjerama koje je također poduzeo sud države članice koja ima stvarnu nadležnost. Tijelo koje ima nadležnost samo za privremene, uključujući zaštitne, mjere trebalo bi se, ako je pred njim pokrenut stvarni zahtjev, po službenoj dužnosti proglasiti nenadležnim. Ako je to potrebno radi zaštite interesa djeteta, to bi tijelo trebalo izravno ili preko središnjeg tijela obavijestiti tijelo države članice koja ima stvarnu nadležnost na temelju ove Uredbe o poduzetim mjerama. Međutim, ako se ne obavijesti tijelo druge države članice, to ne bi trebala biti osnova za nepriznavanje mjere. ï ê 2201/2003 uvodna izjava 13 (prilagođeno) ð novo (18)ð U iznimnim je slučajevima moguće da tijela države članice u kojoj dijete ima uobičajeno boravište nisu najprikladnija za rješavanje predmeta. ï U interesu  Radi zaštite interesa Õ djeteta, ova Uredba omogućuje, kao izuzetak i pod određenim uvjetima, da nadležni sud  nadležno tijelo Õ može prepustiti  svoju nadležnost za Õ rješavanje  određenog Õ predmeta sudu  tijelu Õ druge države članice ako je taj sud prikladniji  to tijelo prikladnije Õ za rješavanje tog predmeta. Međutim, u tome slučaju sudu  tijelo Õ kojem je ustupljen predmet ne bi smjelo predmet uputi  nadležnost prepustiti Õ trećem sudu  tijelu Õ. ò novo (19)Svako upućivanje na „nadležnost na temelju ove Uredbe” u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću trebalo bi uključivati članke od 7. do 14., tj. i supsidijarnu nadležnost na temelju nacionalnog prava kako je dopuštena člankom 13. ove Uredbe i nadležnost uspostavljenu prijenosom nadležnosti. ê 2201/2003 uvodna izjava 14 (prilagođeno) (20)Ova bi Uredba  ne bi Õ trebala  dovoditi Õ djelovati ničime ne dovodeći u pitanje primjenu odredaba javnog međunarodnog prava koje se odnose na diplomatski imunitet. Ako se nadležnost na temelju ove Uredbe ne može ostvariti zbog postojanja diplomatskog imuniteta u skladu s međunarodnim pravom, nadležnost bi se trebala ostvarivati u skladu s nacionalnim pravom države članice u kojoj predmetna osoba ne uživa takav imunitet. ê 2201/2003 uvodna izjava 15 (prilagođeno)

(21)Uredba Vijeća (EZ) br. 1348/2000 od 29. svibnja 2000. o dostavi, u državama članicama, sudskih i izvansudskih pismena u građanskim ili trgovačkim stvarima  Uredba (EZ) br. 1393/2007 Europskog parlamenta i Vijeća Õ trebala bi se primjenjivati na dostavu pismena u postupcima pokrenutima na temelju ove Uredbe. ò novo (22)Ako ishod postupka pred tijelom države članice koje nema nadležnost na temelju ove Uredbe ovisi o odluci o prethodnom pitanju koje je obuhvaćeno područjem primjene ove Uredbe, to tijelo ne bi smjelo biti spriječeno na temelju ove Uredbe u odlučivanju o tom pitanju. Stoga, ako je predmet postupka, na primjer, spor o nasljeđivanju u koji je uključeno dijete i potrebno je odrediti skrbnika ad litem koji će predstavljati dijete u tom postupku, tijelo koje je nadležno za spor o nasljeđivanju trebalo bi moći odrediti skrbnika za postupak koji je pred njim pokrenut, neovisno o tome je li to tijelo na temelju ove Uredbe nadležno za stvari povezane s roditeljskom odgovornošću. Sve takve odluke o prethodnim pitanjima trebale bi proizvoditi učinke samo u predmetnim postupcima. ê 2201/2003 uvodna izjava 18 Ako je sud odlučio da se dijete ne predaje na temelju članka 13. Haaške konvencije, o tome bi trebao obavijestiti nadležni sud ili središnje tijelo države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište prije njegova nezakonitog odvođenja ili zadržavanja. Taj sud ili središnje tijelo te države članice, osim ako je pred njima već pokrenut postupak, o tome bi trebali obavijestiti stranke. Ova obveza ne bi trebala spriječiti središnje tijelo da i ono o tome obavijesti odgovarajuća javna tijela, u skladu s nacionalnim pravom. ê 2201/2003 uvodna izjava 19 (prilagođeno) ð novo (23)ð U postupcima u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću u skladu s ovom Uredbom te postupcima predaje u skladu s Haškom konvencijom iz 1980. trebalo bi poštovati pravo djeteta da slobodno izražava svoja stajališta i ta bi stajališta trebalo uzeti u obzir pri procjeni interesa djeteta. ï Saslušanje djeteta ð u skladu s člankom 24. stavkom 1. Povelje Europske unije o temeljnim pravima i člankom 12. Konvencije Ujedinjenih naroda o pravima djeteta ï ima važnu ulogu u primjeni ove Uredbe., iako  Međutim, Õ cilj  ove Uredbe Õ ovog instrumenta nije izmjena primjenjivih nacionalnih postupaka ð odrediti način saslušanja djeteta, primjerice, hoće li dijete saslušati sudac osobno ili posebno osposobljen stručnjak koji će kasnije izvijestiti sud, ili hoće li dijete biti saslušano u sudnici ili drugdje ï. ê 2201/2003 uvodna izjava 20 (prilagođeno) (24)Saslušanje djeteta u drugoj državi članici može se obaviti u skladu s rješenjima propisanima u Uredbi Vijeća (EZ) br. 1206/2001  , prema potrebi Õ. ê 2201/2003 uvodna izjava 17 (prilagođeno) (25)U slučajevima nezakonitog odvođenja ili zadržavanja djeteta, predaja djeteta trebala bi se postići bez odlaganja, pa bi se u tu svrhu i dalje  trebala primjenjivati Õ primjenjivala Haška konvencija  iz 1980. Õ od 25. listopada 1980., dopunjena odredbama ove Uredbe, posebno njezinim poglavljem III. . ò novo (26)Kako bi se postupci predaje u skladu s Haškom konvencijom iz 1980. dovršavali što je prije moguće, države članice trebale bi koncentrirati nadležnost za te postupke na jedan ili više sudova, pritom, prema potrebi, uzimajući u obzir njihovu internu strukturu za provođenje pravde. Koncentracija nadležnosti na ograničen broj sudova u državi članici bitan je i djelotvoran alat za ubrzanje postupaka u predmetima koji se odnose na otmicu djeteta u nekoliko država članica jer suci koji saslušaju velik broj takvih predmeta razviju posebno stručno znanje. Ovisno o strukturi pravnog sustava, nadležnost za slučajeve otmice djeteta može biti koncentrirana na jednom sudu za cijelu zemlju ili ograničenom broju sudova, na primjer s pomoću nekoliko drugostupanjskih sudova kao polaznih točaka uz koncentraciju nadležnosti za međunarodne slučajeve otmice djeteta na jedan prvostupanjski sud u svakom okrugu drugostupanjskog suda. Svaki bi sud trebao donijeti odluku najkasnije šest tjedna nakon što mu je podnesen zahtjev ili pravni lijek. Države članice trebale bi odrediti da je moguć samo jedan pravni lijek protiv odluke kojom se odobrava ili odbija predaju djeteta u skladu s Haškom konvencijom o otmici djece iz 1980.

(27)Ako središnja tijela pokreću ili olakšavaju sudski postupak za predaju djeteta u skladu s Haškom konvencijom iz 1980., trebala bi osigurati da se dosje za takav postupak upotpuni u roku od šest tjedana, osim ako je to nemoguće zbog iznimnih okolnosti. Kako bi središnje tijelo koje prima zahtjev moglo poštovati to vremensko ograničenje, središnje tijelo koje podnosi zahtjev trebalo bi usko surađivati s podnositeljem zahtjeva i bez odgode odgovarati na sve zahtjeve središnjeg tijela koje prima zahtjev za dostavu dodatnih informacija ili pismena koji nedostaju. (28)U svim predmetima koji se odnose na djecu, a posebno slučajevima međunarodne otmice djeteta, pravosudna i upravna tijela trebala bi razmotriti mogućnost postizanja prijateljskog rješenja posredovanjem i drugim prikladnim sredstvima, po potrebi uz pomoć postojećih mreža i potpornih struktura za posredovanje u prekograničnim sporovima koji se odnose na roditeljsku odgovornost. Ipak, zbog takvih se nastojanja ne bi smjeli pretjerano produljiti postupci predaje u skladu s Haškom konvencijom iz 1980. ê 2201/2003 uvodna izjava 17 (prilagođeno) ð novo (29)Sudovi države članice u koju je dijete nezakonito odvedeno ili u kojoj je ono nezakonito zadržano trebali bi imati mogućnost suprotstaviti se njegovoj predaji  odbiti predaju djeteta Õ u posebnim, opravdanim slučajevima, ð kako je dopušteno Haškom konvencijom iz 1980. Međutim, prije odbijanja predaje djeteta sud bi trebao razmotriti jesu li uspostavljene ili se mogu poduzeti prikladne mjere zaštite kako bi se uklonili svi rizici od narušavanja interesa djeteta koji bi mogli biti razlog sprječavanja predaje u skladu s člankom 13. stavkom 1. točkom (b) Haške konvencije iz 1980. U tu svrhu sud bi se trebao savjetovati s nadležnim pravosudnim i upravnim tijelima države članice u kojoj dijete ima uobičajeno boravište, uz pomoć središnjih tijela ili Europske pravosudne mreže u građanskim i trgovačkim stvarima koja je uspostavljena Odlukom Vijeća 2001/470/EZ od 28. svibnja 2001. te prema potrebi naložiti mjere zaštite koje su nužne u skladu s člankom 12. ove Uredbe kako bi se osigurala sigurna predaja djeteta. Te bi mjere trebalo priznati i izvršavati u svim drugim državama članicama, uključujući države članice koje imaju nadležnost na temelju ove Uredbe, dok nadležno tijelo takve države članice ne poduzme mjere koje smatra prikladnima. ï (30)ðAko sud države članice u koju je dijete nezakonito odvedeno ili u kojoj je nezakonito zadržano odluči odbiti predaju djeteta u skladu s Haškom konvencijom iz 1980., u svojoj odluci mora izričito navesti upućivanje na odgovarajuće članke Haške konvencije iz 1980. na kojima temelji odbijanje. ï Unatoč tome, takva odluka trebala bi  može Õ biti zamijenjena naknadnom odlukom suda države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište prije njegova nezakonitog odvođenja ili zadržavanja ð koju taj sud iznese u postupku za skrb nad djetetom nakon pažljivog razmatranja interesa djeteta ï. Ako je posljedica takve odluke predaja djeteta, za njegovu predaju nije potreban nikakav poseban postupak priznavanja i izvršenja te presude  odluke Õ u državi članici u koju je dijete odvedeno ili u kojoj je zadržano. ê 2201/2003 uvodna izjava 21 Priznavanje i izvršenje sudskih odluka donesenih u nekoj državi članici trebalo bi se temeljiti na načelu uzajamnog povjerenja, a razlozi nepriznavanja trebali bi biti svedeni na najmanju moguću mjeru. ê 2201/2003 uvodna izjava 22 Autentične isprave i sporazumi između stranaka, koji su izvršivi u jednoj državi članici, trebali bi se smatrati jednakovrijednima kao i „sudske odluke” u svrhu primjene pravila o priznavanju i izvršenju. ê 2201/2003 uvodna izjava 23 (prilagođeno) ð novo (31)U zaključcima sa sastanka Europskoga vijeća u Tampereu (točka 34.) stoji ð Uzajamno povjerenje u pravosuđe u Uniji opravdava načelo ï da bi sudske odluke u području obiteljskih sporova  odluke donesene u jednoj državi članici Õ trebale biti „automatski priznate u cijeloj Uniji  u svim državama članicama Õ bez posredujućih postupaka  postupka za priznavanje odluka Õ ili razloga za odbijanje izvršenja”. Zbog toga bi sudske odluke o pravima na kontakt s djetetom i sudske odluke o predaji djeteta, potvrđene  Konkretno, ako nadležna tijela države članice koja prima zahtjev dobiju odluku o razvodu, zakonskoj rastavi ili poništaju braka koja je donesena u drugoj državi članici i više se ne može osporiti Õ u državi članici podrijetla u skladu s odredbama ove Uredbe,  ona bi trebala priznati tu odluku Õ trebale biti priznate i izvršive u svim drugim državama članicama,  primjenom prava Õ bez bilo kakvog dodatnog postupka  i u skladu s njom ažurirati svoj registar o građanskom stanju Õ . Načini izvršenja takvih sudskih odluka i dalje su uređeni nacionalnim pravom. ò novo (32)Priznavanje odluke trebalo bi odbiti samo ako postoji razlog ili više razloga za odbijanje priznavanja predviđenih člancima 37. i 38. Međutim, ne može se pozivati na razloge iz članka 38. stavka 1. točaka od (a) do (c) protiv odluka o pravima na kontakt s djetetom i odluka o predaji u skladu s člankom 26. stavkom 4. drugim podstavkom koje su potvrđene u državi članici podrijetla u skladu s ovom Uredbom, jer se to već primjenjivalo na temelju Uredbe (EZ) br. 2201/2003.

(33)Usto, cilj da prekogranični sporovi koji se odnose na djecu budu kraći i jeftiniji opravdava ukidanje zahtjeva za izdavanje potvrde izvršivosti prije izvršenja u državi članici izvršenja za sve odluke o stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću. Dok je Uredbom (EZ) br. 2201/2003 taj zahtjev ukinut samo za odluke o odobravanju kontakta s djetetom i određene odluke kojima se nalaže predaja djeteta, ovom se Uredbom predviđa jedinstven postupak za prekogranično izvršenje svih odluka u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću. Stoga, podložno odredbama ove Uredbe, s odlukom koju su donijela tijela jedne od država članica treba postupati kao da je donesena u državi članici izvršenja. (34)Autentične isprave i sporazumi između stranaka koji su izvršivi u jednoj državi članici trebali bi se smatrati istovrijednima kao i „odluke” u svrhu primjene pravila o priznavanju i izvršenju. (35)Sud države članice izvršenja trebao bi naložiti posebne izvršne mjere, izdati dodatne naloge potrebne u skladu s nacionalnim izvršnim pravom i naložiti nadležnom izvršnom tijelu da provede izvršenje. Ako je odluku iz druge države članice potrebno pojasniti dodatnim pojedinostima ili prilagoditi kako bi se mogla izvršiti u skladu s nacionalnim pravom države članice izvršenja, nadležni sud te države članice trebao bi navesti potrebne pojedinosti ili prilagoditi odluku poštujući njezine bitne elemente. Konkretno, ako odluka kojom se odobravaju prava na kontakt s djetetom nije dovoljno detaljna ili nedostaju praktični detalji, sud države članice izvršenja trebao bi naložiti dodavanje takvih elemenata. Ako odluka sadržava mjeru ili nalog koji nisu poznati u pravu države članice kojoj je odluka upućena, tu mjeru ili nalog, uključujući sva u njima navedena prava, trebalo bi prilagoditi, koliko je to moguće, u mjeru odnosno nalog koja/koji u pravu te države članice imaju istovrijedne učinke te slične ciljeve. (36)Izravnim izvršenjem odluke donesene u jednoj državi članici u drugoj državi članici bez potvrde izvršivosti ne bi se trebalo ugroziti poštovanje prava protustranke. Stoga bi osoba protiv koje se traži izvršenje trebala moći podnijeti zahtjev za odbijanje priznavanja ili izvršenja odluke ako smatra da postoji razlog za odbijanje priznavanja ili izvršenja na temelju ove Uredbe. (37)Stranka koja osporava izvršenje odluke donesene u drugoj državi članici trebala bi, koliko je to moguće i u skladu s pravnim sustavom države članice izvršenja, moći pozvati se, u istom postupku, uz razloge za odbijanje priznavanja ili izvršenja utvrđene u člancima 37. i 38. ove Uredbe, i na razloge za odbijanje izvršenja utvrđene u članku 40. stavku 2. ove Uredbe. Neusklađenost izvršenja odluke s interesima djeteta koja je prouzrokovana snažnim prigovorima djeteta dovoljne starosti i zrelosti ili nekom drugom promjenom okolnosti nakon donošenja odluke trebalo bi razmatrati samo ako je po važnosti usporediva s iznimkom zbog javnog reda. Ne može se pozivati na razloge za odbijanje izvršenja u skladu s nacionalnim pravom. Ako se odbijanje izvršenja temelji na prigovorima djeteta dovoljne starosti i zrelosti, nadležna tijela države članice izvršenja trebala bi prije odbijanja izvršenja ipak poduzeti sve odgovarajuće korake da pripreme dijete na izvršenje i osiguraju njegovu suradnju. (38)Kako bi se osobu protiv koje se traži izvršenje obavijestilo o izvršenju odluke donesene u drugoj državi članici, trebalo bi toj osobi u razumnom vremenskom roku prije poduzimanja prve izvršne mjere dostaviti potvrdu utvrđenu u ovoj Uredbi, po potrebi uz priloženu odluku. U tom bi kontekstu „prva izvršna mjera” trebalo značiti prva izvršna mjera nakon dostave te potvrde. ê 2201/2003 uvodna izjava 24 ð novo (39)Potvrda izdana s ciljem olakšavanja izvršenja sudske odluke ne bi trebala biti podložna ulaganju žalbe. Trebala bi biti ispravljena samo ako postoji materijalna pogreška, tj. ako ne odražava ispravno sudsku odluku. ð Trebala bi biti povučena ako je očito da je izdana pogreškom, s obzirom na zahtjeve utvrđene u ovoj Uredbi. ï ò novo (40)Ako je tijelo koje ima stvarnu nadležnost naložilo privremene, uključujući zaštitne, mjere, na temelju ove Uredbe trebalo bi osigurati njihov slobodan optjecaj. Isto se primjenjuje i za privremene, uključujući zaštitne, mjere, koje tijelo države članice koja nema stvarnu nadležnost naloži u hitnim slučajevima na temelju članka 12. ove Uredbe. Te bi se mjere trebale primjenjivati sve dok nadležno tijelo države članice koja ima stvarnu nadležnost na temelju ove Uredbe ne poduzme mjere koje smatra prikladnima. Međutim, privremene, uključujući zaštitne, mjere, koje su naložene a da protustranka nije pozvana pred sud, ne bi trebale biti priznate i izvršene na temelju ove Uredbe. ê 2201/2003 uvodna izjava 25 (prilagođeno) (41)U stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću u svim bi državama članicama trebala biti određena Õ središnja tijela.  Ona bi Õ trebala  podupirati roditelje i nadležna tijela u prekograničnim postupcima te Õ surađivati kako u općim, tako i u pojedinim predmetima, uključujući i u svrhu promicanja postizanja prijateljskog rješenja u obiteljskim sporovima oko pitanja roditeljske odgovornosti. U tu svrhu središnja tijela surađuju  trebala bi surađivati Õ u Europskoj pravosudnoj mreži u građanskim i trgovačkim stvarima, uspostavljenoj Odlukom Vijeća 2001/470/EZ . ò novo (42)U posebnim slučajevima u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću koje su obuhvaćene područjem primjene ove Uredbe središnja tijela trebala bi međusobno surađivati u pružanju pomoći nacionalnim tijelima i nositeljima roditeljske odgovornosti. Takva pomoć trebala bi pogotovo uključivati pronalaženje djeteta, izravno ili s pomoću drugih nadležnih tijela, ako je to potrebno za provedbu zahtjeva u skladu s ovom Uredbom, te dostavu informacija o djetetu koje su potrebne za postupak.

(43)Uredba (EU) br. 2016/679 primjenjuje se na obradu osobnih podataka u državama članicama pri primjeni ove Uredbe. (44)Ne dovodeći u pitanje zahtjeve u skladu s nacionalnim postupovnim pravom, tijelo koje podnosi zahtjev trebalo bi imati pravo slobodno odabrati jedan od dostupnih načina dobivanja potrebnih informacija, na primjer, sudovi mogu odabrati dobivanje informacija primjenom Uredbe Vijeća (EZ) br. 1206/2001, s pomoću Europske pravosudne mreže u građanskim i trgovačkim stvarima, posebno središnjih tijela uspostavljenih na temelju ove Uredbe, sudaca i kontaktnih točaka Europske pravosudne mreže, a pravosudna i upravna tijela mogu odabrati traženje informacija s pomoću specijalizirane nevladine organizacije u tom području. (45)Ako je podnesen zahtjev potkrijepljen razlozima za izvješće o položaju djeteta, o bilo kojem postupku u tijeku ili donesenoj odluci koji/koja se odnosi na dijete, nadležna tijela države članice koja prima zahtjev trebala bi provesti zatraženo bez primjene dodatnih zahtjeva koji možda postoje u skladu s nacionalnim pravom. Zahtjev bi svakako trebao sadržavati opis postupka za koji su potrebne informacije i činjeničnog stanja koje je potaknulo pokretanje postupka. (46)Tijelo države članice koje razmatra odluku o roditeljskoj odgovornosti trebalo bi imati pravo od tijela druge države članice zatražiti informacije koje su bitne za zaštitu djeteta, ako je to potrebno da bi se zaštitili interesi djeteta. Ovisno o okolnostima, to može uključivati informacije o postupcima i odlukama koji se odnose na roditelja ili braću i sestre djeteta, ili na sposobnost roditelja da skrbi o djetetu ili ima kontakt s djetetom. (47)Ako osoba koja s djetetom ima de facto obiteljske veze, kako su utvrđene u sudskoj praksi Europskog suda za ljudska prava, boravi u jednoj državi članici i želi pokrenuti postupak za ostvarivanje prava na kontakt s djetetom u drugoj državi članici, u kojoj dijete ima uobičajeno boravište, ta bi osoba trebala moći izravno kontaktirati nadležna tijela u državi članici u kojoj boravi te dobiti utvrđenje o svojoj podobnosti da ostvaruje prava na kontakt s djetetom i o uvjetima za ostvarivanje kontakta, tako da se tim utvrđenjima može koristiti u postupku u državi članici koja ima nadležnost na temelju ove Uredbe. Te iste informacije trebala bi dati i nadležna tijela države članice u kojoj osoba koja traži prava na kontakt s djetetom boravi ako zahtjev podnesu tijela druge države članice koja ima nadležnost na temelju ove Uredbe. (48)Budući da je vrijeme vrlo bitno u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću, odgovor na sve zahtjeve na temelju članaka 64. i 65. trebalo bi dostaviti u roku od dva mjeseca. (49)Ako je tijelo neke države članice već donijelo odluku u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću ili razmatra takvu odluku, a provedba se treba odvijati u drugoj državi članici, to tijelo može zatražiti pomoć tijela te druge države članice u provedbi odluke. To bi se trebalo primjenjivati, primjerice, na odluke o odobravanju prava na kontakt s djetetom uz nadzor koje treba izvršiti u državi članici koja nije država u kojoj je tijelo koje je odobrilo kontakt smješteno ili na odluke koje uključuju bilo kakve druge popratne mjere nadležnih tijela u državi članici u kojoj odluku treba provesti. (50)Ako tijelo države članice razmatra smještaj djeteta u udomiteljsku obitelj ili u ustanovu u drugoj državi članici, prije smještaja trebalo bi provesti postupak savjetovanja u okviru središnjih tijela obiju država članica o kojima je riječ. Tijelo koje razmatra takav smještaj djeteta trebalo bi, prije nego što naloži smještaj, dobiti pristanak nadležnog tijela države članice u kojoj bi dijete trebalo biti smješteno. Budući da je smještaj djeteta najčešće hitna mjera, koja je potrebna kako bi se dijete uklonilo iz položaja u kojemu su njegovi interesi ugroženi, brzina je ključna za takve odluke. Kako bi se ubrzao postupak savjetovanja, ovom Uredbom iscrpno su predviđeni uvjeti za takav zahtjev i vremenski rok za odgovor države članice u kojoj bi dijete trebalo biti smješteno. Međutim, uvjeti za odobravanje ili odbijanje pristanka i dalje su regulirani nacionalnim pravom države članice koja prima zahtjev. (51)Svaki dugoročni smještaj djeteta u inozemstvu trebao bi biti u skladu s člankom 24. stavkom 3. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (pravo na održavanje osobnog kontakta s roditeljima) i odredbama Konvencije Ujedinjenih naroda o pravima djeteta, posebno člancima 8., 9. i 20. Pri razmatranju rješenja posebna bi se pažnja trebala obratiti kontinuitetu kojemu se teži u odgoju djeteta i djetetovu etničkom, vjerskom, kulturnom i jezičnom kontekstu. ê 2201/2003 uvodna izjava 26 (prilagođeno) (52)Komisija bi trebala objaviti i ažurirati popis  informacije o Õ sudovima i pravnim lijekovima koje joj dostavljaju države èlanice. ê 2201/2003 uvodna izjava 27 Mjere potrebne za primjenu ove Uredbe trebale bi biti donesene u skladu s Odlukom Vijeća 1999/468/EZ od 28. lipnja 1999. o utvrđivanju postupaka za izvršavanje provedbenih ovlasti dodijeljenih Komisiji . ò novo (53)Kako bi se osiguralo da su potvrde koje se trebaju upotrebljavati u vezi s priznavanjem ili izvršenjem odluka, autentičnih isprava i sporazuma na temelju ove Uredbe ažurirane, ovlast za donošenje akata u skladu s člankom 290. Ugovora o funkcioniranju Europske unije trebalo bi delegirati Komisiji u pogledu izmjena priloga I. – III. ovoj Uredbi. Posebno je važno da Komisija tijekom svojega pripremnog rada provede odgovarajuća savjetovanja, među ostalim na razini stručnjaka, te da se ta savjetovanja provedu u skladu s načelima utvrđenima u Međuinstitucijskom sporazumu o boljoj izradi zakonodavstva od 13. travnja 2016. U cilju osiguravanja ravnopravnog sudjelovanja u pripremi delegiranih akata, Vijeće prima sve dokumente istodobno kada i stručnjaci iz država članica te njihovi stručnjaci sustavno imaju pristup sastancima stručnih skupina Komisije koje pripremaju delegirane akte. ê 2201/2003 uvodna izjava 28 (prilagođeno)

Ova Uredba zamjenjuje Uredbu (EZ) br. 1347/2000 koja se time stavlja izvan snage. ê 2201/2003 uvodna izjava 29 (prilagođeno) (54)Za ispravno djelovanje ove Uredbe, Komisija bi trebala nadzirati  ocjenjivati Õ njezinu primjenu i predlagati potrebne izmjene. ê 2201/2003 uvodna izjava 30 (prilagođeno) ð novo (55)ð [U skladu s člankom 1., člankom 2. i člankom 4.a stavkom 1. Protokola br. 21 o stajalištu Ujedinjene Kraljevine i Irske s obzirom na područje slobode, sigurnosti i pravde, koji je priložen Ugovoru o Europskoj uniji i Ugovoru o funkcioniranju Europske unije, te ne dovodeći u pitanje članak 4. tog Protokola, Ujedinjena Kraljevina i Irska ne sudjeluju u donošenju ove Uredbe te ona za njih nije obvezujuća niti se na njih primjenjuje.] ï [Ujedinjena Kraljevina i Irska, U skladu s člankom 3.  i člankom 4.a stavkom 1. Õ Protokola  br. 21 Õ o stajalištu Ujedinjene Kraljevine i Irske  s obzirom na područje slobode, sigurnosti i pravde Õ , priloženog Ugovoru o Europskoj uniji i Ugovoru o osnivanju Europske zajednice  o funkcioniranju Europske unije Õ ,  Ujedinjena Kraljevina i Irska Õ poručile su da žele sudjelovati pri donošenju i primjeni ove Uredbe.] ê 2201/2003 uvodna izjava 31 (prilagođeno) (56)Danska, u skladu s člancima 1. i 2. Protokola  br. 22 Õ o stajalištu Danske, priloženog Ugovoru o Europskoj uniji i Ugovoru o osnivanju Europske zajednice  o funkcioniranju Europske unije Õ , ne sudjeluje pri donošenju ove Uredbe te stoga nije vezana njome ni obvezna primjenjivati je. ê 2201/2003 uvodna izjava 32 (prilagođeno) ð novo (57)Budući da ð zbog razlika u nacionalnim propisima kojima se reguliraju nadležnost te priznavanje i izvršenje odluka ï ciljevi ove Uredbe ne mogu biti dostatno postignuti djelovanjem država članica, nego ð zbog izravne primjenjivosti i obvezujuće prirode ove Uredbe ï mogu biti bolje postignuti na razini Zajednice  Unije Õ , Zajednica  Unija Õ može donijeti mjere u skladu s načelom supsidijarnosti iz članka 5. Ugovora  o Europskoj uniji Õ . U skladu s načelom proporcionalnosti utvrđenim u tome članku, ova Uredba ne prelazi ono što je potrebno za postizanje tih ciljeva, ê 2201/2003 uvodna izjava 33 (prilagođeno) Ova Uredba priznaje temeljna prava i poštuje načela Povelje o temeljnim pravima Europske unije. Ona posebno nastoji osigurati poštovanje temeljnih prava djeteta, opisanih u članku 24. Povelje o temeljnim pravima Europske unije. ê 2201/2003 (prilagođeno)

DONIJELO JE OVU UREDBU: POGLAVLJE I. PODRUČJE PRIMJENE I DEFINICIJE Članak 1. Područje primjene 1. Ova se Uredba primjenjuje, bez obzira na prirodu suda  pravosudnog ili upravnog tijela Õ , u građanskim stvarima koje se odnose na: (a)razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka; (b)dodjelu, izvršavanje, prijenos, ograničenje ili oduzimanje roditeljske odgovornosti. 2. Stvari iz stavka 1. točke (b) mogu se odnositi na  uključivati Õ : (a)pravo na roditeljsku skrb i pravo na kontakt s djetetom; (b)skrbništvo, odgajateljstvo i slične institute; (c) određivanje i dužnosti svake osobe ili tijela koja/koje brine o djetetu i njegovoj imovini, zastupa ga ili mu pomaže; (d)smještaj djeteta kod udomitelja ili u ustanovu; (e)mjere zaštite djeteta koje se odnose na upravljanje, čuvanje ili raspolaganje djetetovom imovinom. 3. Ova se Uredba ne primjenjuje na: (a)utvrđivanje ili osporavanje veze između roditelja i djeteta; (b)odluke o posvajanju, pripremne mjere za posvajanje ili poništavanje ili pobijanje posvajanja; (c)ime i prezime djeteta; (d)emancipaciju; (e)obveze uzdržavanja;

(f)određivanje upravitelja imovinom ili nasljeđivanje; (g)mjere poduzete kao rezultat kaznenih djela koja su počinila djeca. Članak 2. Definicije Za potrebe ove Uredbe  primjenjuju se sljedeće definicije Õ : 1. izraz „sud”  „tijelo” Õ označava  znači Õ sva tijela  svako pravosudno ili upravno tijelo Õ u državama članicama nadležno u stvarima koje pripadaju u područje primjene ove Uredbe, u skladu s odredbama članka 1.; 2. izraz „sudac” označava  znači Õ sudac ili službenik s ovlastima koje odgovaraju ovlastima suca u stvarima koje pripadaju u područje primjene ove Uredbe; 3. izraz „država članica” označava  znači Õ sve države članice, osim Danske; 4. izraz „sudska odluka” označava  znači Õ  rješenje, nalog ili presuda tijela države članice o Õ razvodu, zakonskoj rastavi ili poništaju braka te presudu koja se odnosi na  ili o Õ roditeljskoj odgovornosti, koju izriče sud države članice, bez obzira na to kako se naziva takva sudska odluka, uključujući i rješenje, nalog ili odluku; 5. izraz „država članica podrijetla” označava  znači Õ država članica u kojoj je donesena sudska odluka čije se izvršenje zahtijeva; 6. izraz „država članica izvršenja” označava  znači Õ država članica u kojoj se zahtijeva izvršenje sudske odluke; ò novo 7. „dijete” znači osoba mlađa od 18 godina; ê 2201/2003 (prilagođeno) ð novo 8. izraz „roditeljska odgovornost” označava  znači Õ prava i obveze koje se odnose na dijete ili njegovu imovinu, koja su sudskom odlukom dodijeljena fizičkoj ili pravnoj osobi  odlukom Õ , primjenom prava ili sporazumom s pravnim učinkom. Ovaj izraz uključuje i  , uključujući Õ prava roditeljske skrbi i odgoja djeteta te prava na kontakt s djetetom; 9. izraz „nositelj roditeljske odgovornosti” označava  znači Õ svaka osoba  , ustanova ili drugo tijelo Õ koja/koje ima roditeljsku odgovornost prema djetetu; 10. zraz „pravo na skrb” uključuje  znači Õ prava i obveze koji se odnose na roditeljsku skrb nad djetetom, a posebno na pravo određivanja djetetova boravišta  , uključujući situacije u kojima u skladu s odlukom, primjenom prava Õ  ili na temelju sporazuma koji ima pravni učinak u skladu s pravom države članice u kojoj dijete ima uobičajeno boravište Õ  jedan nositelj roditeljske odgovornosti ne može odlučiti o djetetovu boravištu bez pristanka drugog nositelja roditeljske odgovornosti Õ ;

11. izraz „pravo na kontakt” označava posebno  znači pravo na kontakt s djetetom, uključujući Õ pravo da se dijete, na ograničeno vrijeme, odvede na mjesto koje nije njegovo uobičajeno boravište; 12. izraz „nezakonito odvođenje ili zadržavanje” označava  znači Õ odvođenje ili zadržavanje djeteta u sljedećim slučajevima: (a) riječ je o kršenju prava na skrb stečenog sudskom odlukom ili primjenom prava ili sporazumom s pravnim učinkom u skladu s pravom države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije njegova odvođenja ili zadržavanja; i (b) pod uvjetom da su, u trenutku odvođenja ili zadržavanja prava na skrb bila su izvršavana, bilo zajednički ili samostalno, ili bi bila izvršavana da nije bilo odvođenja ili zadržavanja. Smatra se da se pravo na skrb zajednički koristi kada, u skladu sa sudskom odlukom ili primjenom prava, jedan nositelj roditeljske odgovornosti ne može odlučivati o djetetovu boravištu bez pristanka drugog nositelja roditeljske odgovornosti. POGLAVLJE II. NADLEŽNOST ODJELJAK 1. Razvod, zakonska rastava i poništaj braka Članak 3. Opća nadležnost 1. U predmetima koji se odnose na razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka, nadležna su sudovi  tijela Õ države članice: (a) na čijem području: –bračni drugovi imaju uobičajeno boravište, ili –su bračni drugovi imali zadnje uobičajeno boravište, ako jedan od njih i dalje ima isto boravište, ili –protustranka ima uobičajeno boravište, ili –u slučaju zajedničkog zahtjeva za pokretanje postupka, ima uobičajeno boravište bilo koji od bračnih drugova, ili –stranka koja podnosi zahtjev ima uobičajeno boravište, ako je on ili ona tamo imao/imala boravište najmanje godinu dana prije podnošenja zahtjeva, ili –stranka koja podnosi zahtjev ima uobičajeno boravište, ako je on ili ona tamo imao/imala boravište najmanje šest mjeseci prije podnošenja zahtjeva te je državljanin/državljanka države članice o kojoj je riječ ili, u slučaju da je riječ o Velikoj Britaniji ili Irskoj, tamo ima svoj domicil; (b) prema državljanstvu oba bračna druga ili, u slučaju Velike Britanije ili Irske, prema domicilu oba bračna druga. 2. Za potrebe ove Uredbe „domicil” označava isti pojam koji označava u pravnim sustavima Velike Britanije i Irske.

Članak 4. Protutužba Sud  Tijelo Õ pred kojim je postupak pokrenut na temelju članka 3. nadležno je za razmatranje protutužbe u onoj mjeri u kojoj ona ulazi u područje primjene ove Uredbe. Članak 5. Konverzija zakonske rastave u razvod Ničime ne dovodeći u pitanje odredbe članka 3., sud  tijelo Õ države članice koje je donijelo sudsku odluku o zakonskoj rastavi nadležno je i za konverziju te sudske odluke u razvod, ako je to predviđeno pravom države članice o kojoj je riječ. Članak 6. Supsidijarna nadležnost 1. Ako nijedno sud  tijelo Õ neke države članice nije nadležno u skladu s člancima 3., 4. i 5., nadležnost se utvrđuje, u svakoj državi članici, u skladu s pravom države članice o kojoj je riječ. Članak 6. Isključiva priroda nadležnosti u skladu s člancima 3., 4. i 5.  2. Stavak 1. ne primjenjuje se na protustranku Õ Protiv bračnog druga koja: (a) ima uobičajeno boravište na području države članice; ili (b) je državljanin neke države članice, ili, u slučaju Velike Britanije i Irske, ima domicil na državnom području jedne od navedenih država članica. može biti pokrenut postupak u drugoj državi članici samo u skladu s člancima 3., 4. i 5. 3. Protiv protustranke koja nema uobičajeno boravište  u određenoj državi članici Õ i nije državljanin države članice niti, u slučaju Velike Britanije i Irske, ima domicil na državnom području jedne od tih dviju država članica, svaki se državljanin države članice koji ima uobičajeno boravište na državnom području druge države članice, može, kao i državljani te države članice, pozivati na propise o nadležnosti koji se primjenjuju u toj državi  članici Õ . ODJELJAK 2. Roditeljska odgovornost Članak 7. Opća nadležnost

1. Sudovi  Tijela Õ države članice nadležna su u stvarima povezanima s roditeljskom odgovornošću prema djetetu koje ima uobičajeno boravište u državi članici u trenutku pokretanja postupka. ð Ako se dijete zakonito preseli iz jedne države članice u drugu te tamo stekne novo uobičajeno boravište, nadležna su tijela države članice u kojoj dijete ima novo uobičajeno boravište. ï 2. Stavak 1. podložan je primjeni odredaba članaka 8., 9. i 10. Članak 8. Ustaljivanje nadležnosti prema djetetovom prethodnom uobièajenom boravištu  za prava na kontakt s djetetom Õ 1. Ako se dijete zakonito preseli iz jedne u drugu državu članicu i tamo dobije novo uobičajeno boravište, sudovi  tijela Õ države članice djetetova prethodnog uobičajenog boravišta, iznimno od primjene članka 8., zadržavaju nadležnost i tijekom tromjesečnog razdoblja od  tri mjeseca nakon Õ preseljenja, u svrhe izmjene sudske  radi izmjene Õ odluke o pravu na kontakt donesene u toj državi članici prije djetetova preseljenja, ako nositelj  osoba kojoj je odlukom odobreno Õ pravo na kontakt s djetetom, na temelju sudske odluke o pravu na kontakt, i dalje ima svoje uobičajeno boravište u državi članici prethodnog djetetova uobičajenog boravišta. 2. Stavak 1. ne primjenjuje se ako je nositelj prava na kontakt iz stavka 1. prihvatio nadležnost sudova  tijela Õ države članice u kojoj dijete ima novo uobičajeno boravište sudjelujući u postupku pred tim sudovima  tijelima Õ i ne osporavajući pri tome njihovu nadležnost. Članak 9. Nadležnost u slučajevima otmice djeteta U slučaju nezakonitog odvođenja ili zadržavanja djeteta, sudovi  tijela Õ države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije nezakonitog odvođenja ili zadržavanja zadržavaju svoju nadležnost sve dok dijete ne dobije uobičajeno boravište u drugoj državi članici i: (a) dok svaka osoba, ustanova ili drugo tijelo s pravom na skrb ne pristane na odvođenje ili zadržavanje; ili (b) dok dijete u drugoj državi članici ne boravi najmanje godinu dana nakon što je osoba, ustanova ili drugo tijelo s pravom na skrb saznalo ili trebalo saznati gdje se dijete nalazi, a dijete se smjestilo u novoj sredini, i dok nije zadovoljen barem jedan od sljedećih uvjeta: i. u roku od godine dana nakon što je nositelj prava na skrb saznao ili trebao saznati gdje se dijete nalazi, nikakav zahtjev za predaju nije predan nadležnim tijelima države članice u koju je dijete odvedeno ili u kojoj je zadržano; ii. zahtjev za predaju koji je uložio nositelj prava na skrb povučen je, a nikakav novi zahtjev nije podnesen u roku iz točke i.; ò novo iii. zahtjev za predaju koji je uložio nositelj prava na skrb odbijen je zbog razloga koji nisu utvrđeni u članku 13. Haške konvencije iz 1980.; ê 2201/2003 (prilagođeno) ð novo

iv. zaključen je predmet pred sudom države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije nezakonitog odvođenja ili zadržavanja, u skladu s člankom 26. stavkom 3. drugim podstavkom; . v. sudska odluku o skrbi koja ne podrazumijeva predaju djeteta donesena je na  donijela su Õ sudovima  tijela Õ države članice u kojoj je dijete imalo uobičajeno boravište neposredno prije njegova nezakonitog odvođenja ili zadržavanja. Članak 10. Prorogacija nadležnosti  Izbor suda za dodatne i autonomne postupke Õ 1. Sudovi države članice nadležni prema odredbama članka 3. za rješavanje zahtjeva za razvod, zakonsku rastavu ili poništaj braka, nadležni su i za sve predmete koji se odnose na roditeljsku odgovornost povezanu s takvim zahtjevom ako  su ispunjeni sljedeći uvjeti Õ : (a) barem jedan od bračnih drugova ima roditeljsku odgovornost prema djetetu; i (b) bračni drugovi i nositelji roditeljske odgovornosti izričito su ili na neki drugi nedvosmislen način prihvatili nadležnost sudova ð najkasnije ï u trenutku pokretanja postupka pred sudom ð ili, ako je tako predviđeno pravom države članice, tijekom tog postupka; ï i  (c) nadležnošću Õ ako je to u  se štite Õ interesi djeteta. 2. Nadležnost dodijeljena u stavku 1. prestaje čim : (a) sudska odluka kojom se dopušta ili odbija  o Õ razvodu, zakonskoj rastavi ili poništaju braka postane pravomoćna;  ili Õ (b)  odluka Õ u onim predmetima u kojima je postupku koji se odnosi na roditeljsku odgovornost  postane pravomoćna, u predmetima u kojima je postupak Õ još u tijeku na dan  kada odluka Õ iz točke (a) , sudska odluka u tome postupku postane pravomoćna;  ili Õ (c) postupak iz točaka (a) i (b) bude završen iz nekog drugog razloga. 3. Sudovi države članice nadležni su za roditeljsku odgovornost u postupcima, osim onih iz stavka 1., ako  su ispunjeni sljedeći uvjeti Õ : (a) postoji bitna veza djeteta i te države članice, posebno zbog činjenice da jedan od nositelja roditeljske odgovornosti ima uobičajeno boravište u toj državi članici ili da je dijete državljanin te države članice; i (b) nadležnost sudova su izričito ili na neki drugi nedvosmislen način prihvatile sve stranke u postupku ð najkasnije ï u trenutku pokretanja postupka pred sudom, ð ili, ako je tako predviđeno pravom države članice, tijekom tog postupka; ï i  (c) nadležnošću Õ  se štite Õ interesi djeteta. ò novo 4. Nadležnost dodijeljena u stavku 3. prestaje čim u postupku bude donesena konačna odluka. 5. Ako sve stranke u postupku povezanom s roditeljskom odgovornošću prihvate nadležnost iz stavaka 1. ili 3. tijekom postupka, sporazum stranaka bit će zabilježen na sudu u skladu s pravom države članice u kojoj se sud nalazi.

ê 2201/2003 (prilagođeno) ð novo 6. Ako dijete ima uobičajeno boravište na području treće države koja nije potpisnica Haške konvencije od 19. listopada 1996. o nadležnosti, primjenjivome pravu, priznavanju, izvršenju i suradnji s obzirom na roditeljsku odgovornost i mjere za zaštitu djece  (Haška konvencija iz 1996.) Õ , smatra se da je nadležnost u skladu s ovim člankom u interesu djeteta, posebno ako se utvrdi da nije moguće vođenje postupka u trećoj državi o kojoj je riječ. Članak 11. Nadležnost na temelju nazočnosti djeteta 1. Ako se ne može utvrditi djetetovo uobičajeno boravište, a nadležnost se ne može utvrditi na temelju članka 10., nadležna su sudovi  tijela Õ države članice u kojoj se nalazi dijete. 2. Stavak 1. primjenjuje se i na djecu izbjeglice ili na djecu raseljenu na međunarodnoj razini zbog nemira u njihovoj zemlji. Članak 12. Privremene i zaštitne mjere 1. U žurnim predmetima odredbe ove Uredbe ne sprečavaju sudove  tijela Õ države članice ð u kojoj se nalazi dijete ili imovina djeteta nadležna su poduzeti ï da poduzmu takve privremene, uključujući i zaštitne mjere, u odnosu na osobe ð to dijete ï ili imovinu u toj državi, koje im omogućuje pravo te države članice čak i ako je, u skladu s ovom Uredbom, stvarno nadležan sud druge države članice. ò novo Ako je to potrebno radi zaštite interesa djeteta, tijelo koje je poduzelo zaštitne mjere obavješćuje tijelo države članice koja ima stvarnu nadležnost na temelju ove Uredbe izravno ili preko središnjeg tijela određenog u skladu s člankom 60. ê 2201/2003 (prilagođeno) ð novo 2. Mjere iz  poduzete u skladu sa Õ stavkom 1. prestaju se primjenjivati nakon što  čim Õ sud  tijelo Õ države članice koje je stvarno nadležno u skladu s ovom Uredbom poduzme mjere koje smatra prikladnima. Članak 13. Supsidijarna nadležnost

Ako nijedno sud  tijelo Õ države članice nije nadležno u skladu s člancima od 7. do 11., nadležnost se u svakoj državi članici utvrđuje prema zakonima te države članice. Članak 14. Prijenos nadležnosti na sud  državu članicu Õ koja je primjerenija za rješavanje predmeta 1. Iznimno, sudovi  tijela Õ države članice koja imaju stvarnu nadležnost mogu, ako smatraju da bi sud  tijelo Õ druge države članice, s kojom je dijete posebno povezano, moglo bolje rješavati predmet, ili neki posebni dio predmeta, i ako je to u interesu djeteta: (a) zastati s rješavanjem predmeta  postupkom Õ ili dijelom postupka predmeta i pozvati stranke da podnesu zahtjev sudu  nadležnom tijelu Õ te države članice u skladu sa stavkom 4.; ili (b) zahtijevati od suda  nadležnog tijela Õ druge države članice da se proglasi nadležnim u skladu sa stavkom 5. 2. Stavak 1. primjenjuje se: (a) na zahtjev stranke; ili (b) po službenoj dužnosti; ili (c) na zahtjev suda  tijela Õ druge države članice s kojom je dijete posebno povezano, u skladu sa stavkom 3. Prijenos po službenoj dužnosti ili na zahtjev suda  tijela Õ druge države članice mora prihvatiti barem jedna stranka. 3. Smatra se da je dijete posebno povezano s nekom državom članicom, kao što je spomenuto  kako je navedeno Õ u stavku 1., ako je ta država članica: (a) postala uobičajeno boravište djeteta nakon pokretanja postupka pred sudom  tijelom Õ iz stavka 1.; ili (b) bila prethodno uobičajeno boravište djeteta; ili (c) država čiji je dijete državljanin; ili (d) uobičajeno boravište nositelja roditeljske odgovornosti; ili (e) država u kojoj se nalazi imovina djeteta, a predmet se odnosi na upravljanje, čuvanje ili raspolaganje njegovom imovinom. 4. Sud  Tijelo Õ države članice koje je stvarno nadležno određuje vremenski rok za pokretanje postupka pred  tijelima Õ druge države članice u skladu sa stavkom 1. Ako u tome roku nije pokrenut postupak pred tim sudovima  tijelima Õ , sud  tijelo Õ pred kojim je pokrenut postupak nastavlja biti nadležno u skladu s člancima od 7. do 11. i člankom 13. 5. Sudovi  Tijela Õ te druge države članice mogu, ako to opravdavaju posebne okolnosti u predmetu, u svrhu zaštite interesa djeteta, prihvatiti nadležnost u roku od šest tjedana od  primitka zahtjeva Õ pokretanja postupka pred tim sudovima, u skladu sa stavkom 1. točkom (a) ili (b). U tom sluča