·predaja vlastitih državljana države članice opće je pravilo sa samo nekoliko iznimaka. One se odnose na izvršenje kazne zatvora u „matičnoj” državi članici pojedinca i primjenjuju jednako na sve stanovnike. Glavni je razlog tih iznimaka promicanje socijalne rehabilitacije tražene osobe,

Ograničenja pravosudne kontrole Suda Europske unije i provedbenih ovlasti Komisije u području policijske i pravosudne suradnje u kaznenim stvarima ukinuta su 1. prosinca 2014. nakon isteka petogodišnjeg prijelaznog razdoblja za bivše instrumente trećeg stupa na temelju Protokola br. 36 uz Ugovor o funkcioniranju Europske unije. Zbog toga je tumačenje Okvirne odluke dovelo do sve većeg broja zahtjeva za prethodnu odluku upućenih Sudu Europske unije. Stoga se broj upućivanja na prethodne odluke u vezi s Okvirnom odlukom naglo povećao, s ukupno 12 u 2014. na više od 50 do sredine 2020.

Komisija je izdala tri izvješća o provedbi Okvirne odluke. Vijeće je izdalo Priručnik o izdavanju europskog uhidbenog naloga radi pomoći stručnjacima 2008. i revidiralo ga 2010. Komisija je ažurirala Priručnik 2017. Od ožujka 2006. do travnja 2009. praktična primjena Okvirne odluke bila je predmet stručnog pregleda među državama članicama, s Komisijom kao promatračem, u kontekstu četvrtog kruga uzajamnih ocjenjivanja. Za određene aspekte Okvirne odluke trenutačno se provodi novi stručni pregled u okviru devetog kruga uzajamnih ocjenjivanja, u kojem se ocjenjuju odabrani praktični i operativni aspekti europskog uhidbenog naloga.

Okvirna odluka Vijeća od 13. lipnja 2002. o Europskom uhidbenom nalogu i postupcima predaje između država članica („Okvirna odluka”) prvi je pravni instrument EU-a o suradnji u kaznenim stvarima na temelju načela uzajamnog priznavanja. Okvirna odluka omogućila je učinkovitiji mehanizam kako bi se osiguralo da pojedinci koji žele izbjeći pravdi ne iskorištavaju otvorene granice te je pridonijela cilju EU-a da razvije i održi područje slobode, sigurnosti i pravde. Riječ je o raširenom instrumentu pravosudne suradnje u kaznenim stvarima u EU-u. Prema statističkim podacima iz 2018., procijenjeno je da prosječno 54,5 % traženih osoba pristane na predaju (u usporedbi sa 62,96 % u 2017.), dok postupak predaje u prosjeku traje 16,41 dan nakon uhićenja. Prosječno vrijeme predaje za one koji ne daju svoj pristanak iznosi približno 45,12 dana. To je posve drugačije od dugotrajnih postupaka izručenja koji su postojali u državama članicama prije Okvirne odluke.

Znatan broj država članica odredio je središnje tijelo u skladu s člankom 7. stavkom 1. To je u većini slučajeva bilo njihovo ministarstvo pravosuđa. Mali broj država članica odredio je više središnjih tijela (npr. tri središnja tijela: uz ministarstvo pravosuđa glavnog državnog odvjetnika i ravnateljstvo policije ili savezno ministarstvo unutarnjih poslova i saveznu upravu kriminalističke policije).

U skladu s člankom 6. sve države članice obavijestile su Glavno tajništvo Vijeća o pravosudnim tijelima nadležnima za izdavanje i izvršenje europskog uhidbenog naloga. To su općenito bila njihova pravosudna tijela nadležna za istragu i odlučivanje u kaznenim predmetima.

U ožujku 2020. osnovana je koordinacijska skupina za europski uhidbeni nalog. Cilj je koordinacijske skupine za europski uhidbeni nalog poboljšati brzu razmjenu informacija i suradnju različitih aktera koji sudjeluju u primjeni Okvirne odluke, odnosno stručnjaka i oblikovatelja politika iz država članica, Eurojusta, Europske pravosudne mreže, Glavnog tajništva Vijeća i Komisije. Razmjene u okviru skupine trebale bi dovesti do ujednačenije primjene Okvirne odluke.

3.4.1. Područje primjene i uvjeti za izdavanje europskog uhidbenog naloga (članak 2. stavak 1.)

Europski uhidbeni nalog može biti izdan u slučajevima počinjenja djela za koja je, u skladu s pravom države članice koja ga izdaje, propisana najviša kazna zatvora ili oduzimanje slobode od najmanje 12 mjeseci ili za koja je izrečena kazna zatvora ili je izdan nalog za oduzimanje slobode od najmanje četiri mjeseca.

Ta je odredba pravilno prenesena u većini država članica. Međutim, mali broj država članica nije izričito propisao diskrecijsko pravo za svoja nadležna pravosudna tijela koja izdaju uhidbeni nalog kako bi razmotrila je li, s obzirom na posebne okolnosti svakog predmeta, proporcionalno izdati europski uhidbeni nalog.

U nekoliko država članica predviđeno je uže područje primjene za razmatranje proporcionalnosti europskih uhidbenih naloga koje mogu izdati njihova pravosudna tijela (npr. uvođenjem viših pragova, zahtijevanjem da je još uvijek potrebno odslužiti četveromjesečnu kaznu ili zahtijevanjem da europski uhidbeni nalog mora biti u interesu pravde).

U Okvirnoj odluci nema odredbi o predaji za kaznena djela kažnjiva kaznom nižom od praga utvrđenog u članku 2. stavku 1. ako su ta djela dodatna uz glavna kaznena djela koja ispunjavaju taj prag. Neke države članice u takvim slučajevima u praksi dopuštaju predaju, a druge je ne dopuštaju.

Nadalje, neke su države članice izričito prilagodile područje primjene u skladu s Okvirnom odlukom Vijeća 2009/829/PUP o mjerama nadzora kao alternative privremenom pritvoru, tako da se europski uhidbeni nalog može izdati i u slučaju kad prag od 12 mjeseci nije ispunjen ako je prekršena mjera nadzora.

3.4.2. Zahtjevi u vezi sa sadržajem europskog uhidbenog naloga i prva razina pravosudne zaštite (članak 8. stavak 1.)

U članku 8. stavku 1. Okvirne odluke utvrđeni su zahtjevi u vezi sa sadržajem europskog uhidbenog naloga. To posebice uključuje:

-dokaz o izvršivoj sudskoj odluci (kao što je nacionalni uhidbeni nalog), koja mora biti različita od samog europskog uhidbenog naloga kako bi se zajamčila prva razina pravosudne zaštite,

-prirodu i pravni opis kaznenog djela,

-opis okolnosti u kojima je kazneno djelo počinjeno, uključujući vrijeme, mjesto i stupanj sudjelovanja tražene osobe u kaznenom djelu te izrečenu kaznu.

Gotovo sve države članice prenijele su članak 8. stavak 1. Okvirne odluke potpuno i pravilno, s relativno visokim brojem primjera doslovnog prenošenja članka 8. stavka 1. U jednoj državi članici propisano je da europski uhidbeni nalog mora biti popraćen dodatnim dokumentima (npr. preslikom mjerodavnih odredbi, izvješćem o činjenicama na kojima se europski uhidbeni nalog temelji, informacijama o izvoru dokaza).

3.5.Izravni kontakti između pravosudnog tijela koje izdaje uhidbeni nalog i pravosudnog tijela izvršenja (članak 10. stavak 5. i članak 15. stavak 2.)

U članku 10. stavku 5. predviđeno je da se sve poteškoće povezane sa slanjem ili vjerodostojnošću bilo koje isprave potrebne za izvršenje europskog uhidbenog naloga rješavaju u izravnim kontaktima između uključenih pravosudnih tijela ili, ako je potrebno, uključivanjem središnjih tijela država članica (usporediti odjeljak 3.1.). Više od polovine država članica pravilno je prenijelo članak 10. stavak 5.; međutim, u nekim državama članicama nije bilo moguće utvrditi odgovarajuće odredbe, a mali broj država članica prenio ga je samo djelomično (npr. upućivanjem samo na pitanja vjerodostojnosti, ali ne i slanja).

U skladu s člankom 15. stavkom 2., ako pravosudno tijelo izvršenja utvrdi da su informacije koje je dostavila država članica izdavateljica uhidbenog naloga nedostatne i ne omogućavaju donošenje odluke o predaji, ono mora zatražiti da se žurno dostave potrebne dopunske informacije. To se posebice odnosi na članke od 3. do 5. (Razlozi za neizvršavanje, usporediti odjeljak 3.8., i Jamstva, usporediti odjeljak 3.9.) i članak 8. (Sadržaj, usporediti odjeljak 3.4.2.) Okvirne odluke. Pravosudno tijelo izvršenja može odrediti rok za primitak tih informacija uzimajući u obzir potrebu poštovanja rokova iz članka 17. (usporediti odjeljak 3.13.). Velik broj država članica prenio je tu odredbu i uskladio se s njom. Neke države članice ne spominju izričito element žurnosti, ali utvrdile su obvezu određivanja rokova. Jedna država članica prenijela je odredbu kao neobveznu. Međutim, u dvjema državama članicama nije bilo moguće utvrditi odgovarajuće odredbe.

3.6.Izvršenje europskog uhidbenog naloga (članak 1. stavak 2.)

Pravosudno tijelo izvršenja ima opću dužnost izvršiti europski uhidbeni nalog na temelju načela uzajamnog priznavanja i u skladu s odredbama Okvirne odluke (članak 1. stavak 2.).

Manje od polovine država članica uključilo je izričito upućivanje na načelo uzajamnog priznavanja u svoja zakonodavstva. Dvije države članice upućuju na to načelo u mekom pravu. Nekoliko država članica umjesto toga upućuje na načelo reciprociteta. Kod nekih drugih nisu utvrđene nikakve posebne odredbe kojima se to prenosi. U slučajevima u kojima načelo uzajamnog priznavanja nije izričito spomenuto u nacionalnom zakonodavstvu kojim se prenosi Okvirna odluka, ono se može izvesti iz strukture zakonodavstva kojim se ta direktiva prenosi. Međutim, prenošenje razloga za neizvršenje posebice upućuje na to da se načelo uzajamnog priznavanja ne poštuje u potpunosti u znatnom broju država članica (usporediti odjeljak 3.8.).

3.7.Dvostruka kažnjivost (članak 2. stavci 2. i 4.)

3.7.1.Popis 32 kaznena djela koja dovode do predaje bez provjere dvostruke kažnjivosti (članak 2. stavak 2.)