Iako su dakle tim pristupom utvrđene varijacije u imovini i obvezama ukupne bilance nacionalnih bankarskih sustava, njime se moglo doći samo do ograničenih zaključaka, ponajprije zato što nije poznato kako bi se kreditne institucije ponašale da nisu imale pristup instrumentima dugoročnijeg refinanciranja središnjih banaka. Ukratko, ne postoji pouzdan protučinjenični scenarij o tome kako bi banke djelovale da nije bilo tih mjera. Tim se pristupom stoga ne može pružiti sveukupna procjena primjene i učinkovitosti LTRO mjera za pomoć. Središnja banka Ujedinjene Kraljevine zaključila je, primjerice, da je prilikom pokretanja programa financiranja zajmova situacija bila takva da je bilo izglednije smanjenje, a ne povećanje kreditiranja, ali to se nije moglo tvrditi sa sigurnošću .

Kako bi prevladala to ograničenje povezano sa zamjenjivosti, Komisija je pokušala razviti kvantitativniju analizu promjena u bilanci nacionalnih bankarskih sustava u razdoblju kada je pružena pomoć u financiranju. Međutim pokazalo se da se time nije uspjelo pružiti detaljnije i pouzdanije uvide u to kako su banke u europodručju stvarno primjenjivale LTRO mjere za pomoć u financiranju.

Dugoročnije operacije refinanciranja i slične mjere središnje banke za pomoć u financiranju koje Komisija ocjenjuje u ovom izvješću jesu operacije refinanciranja s niskim kamatnim stopama i iznimno dugim dospijećem, što obično podrazumijeva prihvaćanje šireg raspona priznatog kolaterala. Te su mjere poduzete u kontekstu snažnih onodobnih pritisaka na europskim tržištima bankovnog financiranja. Više banaka, osobito u ranjivijim zemljama, bilo je suočeno s ozbiljnim problemima likvidnosti zbog istovremenog znatno ograničenog pristupa međubankovnom tržištu financiranja i odljeva depozita stanovništva. To je dovelo do visokih troškova financiranja, visokih omjera kredita i depozita te povećanog likvidnosnog rizika. U tom je kontekstu cilj navedenih operacija bio bankama europodručja pružiti dugoročno financiranje. Vrlo je vjerojatno da bi bez pomoći u dugoročnijem financiranju banke u ranjivijim zemljama bile prisiljene na brže razduživanje. EBA i Komisija su mjere za pomoć u dugoročnijem financiranju definirale kao financiranje koje se bankama pruža izravno preko središnjih banaka ESSB-a s početnim ili planiranim dospijećem duljim od godinu dana.

Koristi od dugoročnijih operacija refinanciranja za banke

U mandatu Europskog parlamenta i Vijeća predviđeno je i ispitivanje toga jesu li i kako su dugoročnije operacije refinanciranja središnjih banaka ESSB-a dovele do koristi za banke. Ne uzimajući u obzir korist koju banke imaju od povećane likvidnosti koja dovodi do smanjenih prinosa novih obveznica, pitanje koristi od mjera za pomoć u dugoročnijem financiranju ovisi o tome kako su banke upotrijebile ta financijska sredstva. Kao što je već navedeno u pogledu vjerojatne koristi za realno gospodarstvo, nemoguće je donijeti konačne zaključke o upotrebi tih sredstava bez pouzdanog protučinjeničnog scenarija. Stoga se ne može sa sigurnošću utvrditi u kojoj mjeri su banke upotrijebile operacije refinanciranja središnjih banaka za špekulativno zaduživanje („carry-trades”, tj. upotreba povoljnih sredstava dostupnih preko navedenih operacija refinanciranja za kupnju državnih vrijednosnih papira s višim prinosom).

Ipak, neke koristi od dugoročnijih operacija refinanciranja mogu se otprilike procijeniti na temelju razlike stope financiranja, primjerice usporedbom troška financiranja mjere za pomoć (npr. 1 % godišnje za trogodišnje LTRO-e) s prinosom dužničkih vrijednosnih papira banke tijekom primjene LTRO-a. Međutim nije moguće procijeniti ukupnu dobit od operacija špekulativnog zaduživanja jer, kao što je već navedeno, nije moguće točno odrediti iznos sredstava iz dugoročnijih operacija refinanciranja koji je upotrijebljen za špekulativno zaduživanje. Treba napomenuti i da te operacije špekulativnog zaduživanja nisu bile bez rizika jer je bar neko vrijeme postojala realna mogućnost državnog bankrota.

Kako bi se maksimalno povećala dodjela financijskih sredstava za posebne „upotrebe” i izbjegao problem zamjenjivosti, mađarska središnja banka i središnja banka Ujedinjene Kraljevine provele su mjere potpore s individualiziranim značajkama, koje su ovisile o kreditnom ponašanju kreditne institucije. Konkretno, program financiranja zajmova Ujedinjene Kraljevine osmišljen je za poticanje kreditiranja nefinancijskog sektora gospodarstva povezivanjem cijene i količine dugoročnog povoljnog financiranja s rezultatima banke u kreditiranju tog sektora gospodarstva. Banke i stambene štedionice koje su sudjelovale u tom programu mogle su posuđivati do 5 % iznosa svojeg postojećeg kreditiranja nefinancijskom sektoru gospodarstva. Tome se mogao pridodati iznos neto povećanja kreditiranja tijekom referentnog razdoblja (od kraja lipnja 2012. do kraja prosinca 2013.). Nadalje, cijena financiranja u okviru programa financiranja zajmova varirala je ovisno o neto kreditiranju svake banke korisnice (u usporedbi s krajem lipnja 2012.) kako bi se banke potaknulo na to da kreditiraju nefinancijski sektor gospodarstva. Za banke koje su povećale svoje neto kreditiranje u odnosu na kraj lipnja 2012. svi su zajmovi iz programa financiranja zajmova bili po najnižoj dostupnoj stopi od 25 baznih bodova godišnje. Suprotno tome, banke koje su smanjile svoj iznos kredita morale su platiti dodatnih 25 baznih bodova (do maksimalnog iznosa od 150 baznih bodova) za svako smanjenje od jednog postotnog boda u svojem kreditiranju. Tim bi se sustavom poticaja mogla povećati vjerojatnost da se sredstvima posuđenima iz središnjih banaka poboljša kreditiranje čitavoga gospodarstva.

Slično tome, kod tromjesečnih ciljanih dugoročnijih operacija refinanciranja ESB-a (Targeted Long Term Refinancing Operations, TLTRO), koje ovdje nisu ocijenjene a bile su dostupne od rujna 2014. nadalje, primjenjuju se slične metode za povezivanje količine posuđivanja i količine kreditiranja nefinancijskog sektora gospodarstva . Za razliku od toga, kod dva trogodišnja LTRO-a s fiksnom stopom od 1 % nije bilo posebnih poticaja ni mehanizama kojima bi se financiranje središnje banke povezalo s bankovnim kreditiranjem privatnog sektora, odnosno velikih poduzeća, malih i srednjih poduzeća te kućanstava.

Zaključak

Člankom 161. stavkom 9. Direktive o kapitalnim zahtjevima („CRD”) Komisiju se poziva da zajedno s ovim izvješćem o primjeni dugoročnijih operacija refinanciranja i sličnih mjera za pomoć u financiranju koje središnje banke ESSB-a pružaju kreditnim institucijama i koristima od njih podnese, prema potrebi, zakonodavni prijedlog kojim bi se učinkovito smanjila mogućnost da banke oportunistički primjenjuju mjere potpore za likvidnost središnjih banaka. Međutim, zbog teoretskih i praktičnih ograničenja koja proizlaze iz zamjenjivosti izvora financiranja, nije moguće pouzdano utvrditi kako banke upotrebljavaju mjere za pomoć u financiranju ESSB-a. Time postaje nemoguće utvrditi i pouzdano izmjeriti koristi koje proizlaze iz mogućeg oportunističkog ponašanja kreditnih institucija olakšanog tom pomoći u financiranju. Zaključak je da ne postoji pouzdana empirijska osnova kojom bi se opravdao zakonodavni prijedlog Komisije Europskom parlamentu i Vijeću o toj temi. Konačno, Komisija uočava i pozdravlja činjenicu da se recentnijim programom ciljanih dugoročnijih operacija refinanciranja banke potiču na to da kreditiraju nefinancijski privatni sektor.