Tekst članka 13. stavka 1. DPPIV-a ukazuje na to da su države članice dužne osigurati da obje metode za utvrđivanje naknade štete iz te odredbe budu odražene u njihovim nacionalnim zakonodavstvima. Suprotno, primjerice, članku 13. stavku 2., one stoga nisu dvije mogućnosti za države članice; umjesto toga, podnositelj zahtjeva i, u konačnici, nadležno sudsko tijelo moraju odlučiti koju od ovih dviju metoda treba primijeniti kako bi se odredila naknada štete u pojedinom slučaju.

Iako to opće načelo nacionalnim sudskim tijelima služi kao osnova za nadoknadu troškova, ta su tijela pri izračunu stvarnih iznosa koji bi trebali biti dodijeljeni obično obvezana detaljnijim nacionalnim režimima u tom pitanju. Neki od tih nacionalnih režima nisu specifični za intelektualno vlasništvo, temelje se na sustavu određivanja paušalnih iznosa (gornje granice) i/ili se odnose na nacionalna pravila kojima se uređuju minimalni troškovi pomoći odvjetnika ili patentnih zastupnika. Kao rezultat toga, režimi država članica znatno se razlikuju u pogledu izračuna i naknade sudskih troškova te u pogledu postupaka kojima se uređuje to pitanje.

U skladu s člankom 14. Direktive opravdane i razmjerne sudske i ostale troškove koje je imala uspješna stranka u sporu snosi neuspješna stranka, osim ako to nije dopušteno zbog pravičnosti. Načelo naknade sudskih troškova iz članka 14. primjenjuje se na sve vrste pravnih postupaka obuhvaćenih Direktivom, odnosno na postupke zbog povrede prava intelektualnog vlasništva. Kako je pojasnio Sud EU-a, to također uključuje, na primjer, postupak za naknadu štete strankama koje su greškom podvrgnute određenim mjerama izvršenja u skladu s člankom 7. stavkom 4. i člankom 9. stavkom 7. Direktive , kao i postupak egzekvature za priznavanje i izvršenje presude kojom se žele ostvariti prava intelektualnog vlasništva. Postupci za poništenje nisu obuhvaćeni.

Kada je riječ o izboru između obje alternativne metode u određenom predmetu, tekst članka 13. stavka 1. upućuje na to da bi trebalo biti „primjereno” primijeniti metodu paušalnog iznosa iz točke (b) te odredbe. Uvodna izjava 26. Direktive daje primjer situacije kada je teško utvrditi iznos stvarno pretrpljene štete. Postoje izvješća o tome da u nekim predmetima u skladu s primjenjivim nacionalnim pravilima podnositelji zahtjeva mogu zatražiti samo izračun naknade štete u skladu s tom metodom ako upotreba metode iz točke (a) nije moguća. Takvo tumačenje prema mišljenju Komisije nije u skladu s Direktivom, s obzirom na to da je to u uvodnoj izjavi 26. navedeno samo kao primjer te se navodi da je upotreba druge metode teška, ali ne i nemoguća. Umjesto toga, s obzirom na uvodnu izjavu 17., opće zahtjeve iz članka 3., uključujući učinkovitost i razmjernost, kao i cilj omogućavanja naknade štete na temelju objektivnog kriterija, trebalo bi s obzirom na okolnosti svakog pojedinog slučaja utvrditi je li prikladno primijeniti metodu paušalnog iznosa.

Neka od sredstava utvrđenih u DPPIV-u trebaju se primjenjivati samo na povrede prava intelektualnog vlasništva koje su počinjene u komercijalne svrhe (članak 6. stavak 2. i članak 9. stavak 2.) ili se odnose na osobe koje nisu počinitelji povreda (članak 8. stavak 1. točke od (a) do (c)) i za koje je utvrđeno da posjeduju robu koja povrjeđuje pravo ili se na komercijalnoj razini koriste uslugama koje povrjeđuju pravo ili na komercijalnoj razini pružaju usluge koje su korištene u aktivnostima koje povrjeđuju pravo.

Osim toga, člankom 14. DPPIV-a predviđeno je da sudski troškovi koje snosi neuspješna stranka moraju biti „razmjerni”. U tom je pogledu Sud EU-a utvrdio da, iako zahtjev razmjernosti ne podrazumijeva da neuspješna stranka mora nužno u cijelosti nadoknaditi troškove druge stranke, to ipak znači da bi uspješna stranka u sporu trebala imati pravo na nadoknadu barem znatnog i primjerenog dijela svojih opravdanih troškova. Prema tome, nacionalnim zakonodavstvom kojim se utvrđuje apsolutna granica troškova za usluge odvjetnika mora se osigurati da ta granica odražava stvarne naknade za usluge odvjetnika u području intelektualnog vlasništva. No takvim se zakonodavstvom mora osigurati i da neuspješna stranka snosi barem znatan i primjeren dio opravdanih troškova koje je stvarno imala uspješna stranka u sporu.

Komisija smatra da postoje osnove za prihvaćanje sličnog pristupa pri tumačenju i primjeni članka 6. stavka 1. DPPIV-a. Iako bi podnositelj zahtjeva trebao što detaljnije navesti informacije koje traži, obvezu kojom se to propisuje trebalo bi tumačiti u razumnim granicama te s obzirom na posebnosti pojedinog slučaja. Prema mišljenju Komisije, to znači da se, iako podnositelj zahtjeva u načelu treba u svojem zahtjevu navesti pojedine dokaze, člankom 6. stavkom 1. ne sprečava da u pojedinim slučajevima podnositelj zahtjeva navede konkretnu kategoriju dokaza, pod uvjetom da razina specifikacije omogućuje suprotnoj stranci da identificira konkretne dokaze pod njezinom kontrolom i nadležnom sudskom tijelu da odluči o zahtjevu za otkrivanje informacija.

Iako je određeni stupanj specifikacije nedvojbeno potreban, zahtijevanje prevelikog broja detalja dovodi u pitanje učinkovitost mjera otkrivanja predviđenih člankom 6. stavkom 1. i izaziva zabrinutost u pogledu razmjernosti zahtjeva utvrđenih na nacionalnoj razini. To dovodi u pitanje i „poštenu i pravičnu” narav takvih zahtjeva te bi moglo upotrebu mjera iz Direktive učiniti pretjerano složenom. S obzirom na to, detaljni nacionalni zahtjevi ove vrste mogli bi biti u suprotnosti s člankom 6. stavkom 1. u vezi s obvezama utvrđenima u članku 3. Direktive.

Nadalje, postoje teškoće s razumijevanjem na što se odnosi dokazi koji su pod kontrolom suprotne stranke. Točnije, pojavile su se nedoumice u razmatranju treba li se pojam „kontrola” odnositi samo na posjedovanje dokaza ili bi se trebao shvaćati u širem smislu koji bi obuhvaćao čak i zahtjev suprotnoj stranci da poduzme razumnu potragu.

Iako Komisija smatra kako se ne čini da se u članku 6. stavku 1. pruža jasna osnova za zahtjev stranci da aktivno traži dokaze u posjedu trećih strana izvan njezine kontrole u cilju predočavanja takvih dokaza, napominje da se upotrebom riječi „kontrola” ukazuje da nije nužno da stranka stvarno bude u posjedu dokaza. Stoga bi, prema mišljenju Komisije, članak 6. stavak 1., kada je to opravdano, mogao biti osnova za obvezu stranke da provede temeljitu potragu za dokazima unutar svoje organizacije (uključujući odvojene pravne subjekte pod njezinom kontrolom), pod uvjetom da je podnositelj zahtjeva odgovarajuće potkrijepio i specificirao zahtjev za predmetne dokaze, da obveza ne prelazi ono što je razmjerno i nije nepotrebno skupa te da su, prema potrebi, osigurane mjere zaštite od zlouporabe.

Svaki zahtjev za predočenje dokaza u skladu s člankom 6. stavkom 1. DPPIV-a trebao bi biti odgovarajuće potkrijepljen i specificiran te ograničen na ono što je razmjerno u odnosu na posebne okolnosti slučaja. Međutim, taj zahtjev ne treba isključiti mogućnost da se od stranke na koju se primjenjuje ta mjera u određenim slučajevima zahtijeva da predoči konkretne kategorije dokaza ili da provede temeljitu potragu za dokazima unutar svoje organizacije.

4.Osiguravanje zaštite povjerljivih informacija

Mogućnost ishođenja mjera navedenih u članku 6. stavcima 1. i 2., članku 7. stavku 1. te članku 8. stavcima 1. i 2. DPPIV-a podložna je zaštiti povjerljivih informacija. To je ograničenje posebno važno kada dokumenti označeni kao dokaz ili informacije koje će se potencijalno predočiti sadržavaju poslovne tajne ili druge poslovno osjetljive informacije stranke koja je predmet tih mjera.

U pogledu zahtjeva za informacije u skladu s člankom 8. izviješćeno je da činjenica da određene vrste informacija mogu podlijegati različitim režimima povjerljivosti u različitim državama članicama može uzrokovati dodatne probleme za nositelje prava. Oni nastaju zbog toga što nije jasno mogu li informacije koje su zakonito pribavljene u jednoj zemlji upotrebljavati u drugoj zemlji gdje se na povjerljivost takvih informacija primjenjuju stroža pravila.

Zahtjevi za predočenje dokaza u skladu s člankom 6., osiguravanje mjera za očuvanje dokaza u skladu s člankom 7. te pružanje informacija u skladu s člankom 8. trebali bi iz razloga proporcionalnosti biti relevantni za dokazivanje navoda iznesenih u predmetnom sudskom postupku. Međutim, čak i ako će neke od informacija u posjedu suprotne stranke biti ključne za dokazivanje navodne povrede prava ili njezina opsega ili posljedica, specifična priroda tih informacija u određenim bi slučajevima mogla još uvijek imati toliko veliku poslovnu vrijednost da ih se ne bi trebalo otkriti podnositelju zahtjeva. Na temelju povratnih informacija iz postupka evaluacije proizlazi da sudska tijela mogu imati teškoća u odmjeravanju tih suprotstavljenih interesa, posebno kada su stranke tržišni natjecatelji.

Komisija u tom pogledu primjećuje da u navedenim člancima nije predviđeno da se takve povjerljive informacije ne mogu upotrijebiti kao dokaz u postupku. Naprotiv, njima se predviđa da informacije moraju biti zaštićene. U nekim su državama članicama uvedene mjere kojima se osigurava da se povjerljive informacije otkrivaju samo sudu ili trećoj strani obvezanoj posebnim pravilima o povjerljivosti. Nadalje, u članku 60. stavku 3. Sporazuma o Jedinstvenom sudu za patente predviđeno je da Jedinstveni sud za patente naredi pretragu prostorija koju provodi osoba koju je imenovao taj sud. Iako podnositelj zahtjeva ne može biti prisutan tijekom te pretrage, može ga predstavljati neovisni stručnjak čije ime mora biti navedeno u nalogu.

Prema mišljenju Komisije nadležna sudska tijela trebala bi biti u mogućnosti odlučiti, u skladu s detaljnim pravilima nacionalnog prava te na vlastitu inicijativu ili na zahtjev stranke u postupku, o odgovarajućim načinima zaštite povjerljivih informacija kada mjere predviđene člancima 6., 7. ili 8. mogu utjecati na takve informacije. Iako se to izričito ne zahtijeva u navedenim odredbama, ona smatra da bi ti načini mogli uključivati, kada je to opravdano, mogućnost predočavanja takvih informacija samo nadležnim sudskim tijelima ili neovisnoj i nepristranoj trećoj strani koja je imenovana kako bi pomagala u postupku ili pretragama radi opisa ili oduzimanja te podliježe odgovarajućim obvezama u pogledu povjerljivosti. Svi bi ti načini trebali osigurati da se informacije ne otkrivaju podnositelju zahtjeva, drugoj stranci u postupku ili javnosti, uz dužno poštovanje prava na obranu podnositelja zahtjeva ili drugih stranaka.

U djelo bi trebalo provesti obvezu zaštite povjerljivih informacija utvrđenu u člancima 6., 7. i 8. DPPIV-a odgovarajućim sredstvima koja predviđaju nužne zaštitne mjere. Takva odgovarajuća sredstva mogla bi uključivati predočavanje povjerljivih informacija samo nadležnim sudskim tijelima ili pretragu prostorija u cilju opisa ili oduzimanja koju provode samo neovisne i nepristrane treće strane.

5.Važnost jamčevine

DPPIV propisuje da mjere za očuvanje dokaza (članak 7. stavak 2.) i privremene mjere (članak 9. stavak 6.) mogu podlijegati polaganju odgovarajuće jamčevine ili odgovarajućeg jamstva podnositelja zahtjeva kako bi se osigurala naknada za bilo koju štetu pretrpljenu od strane tuženika. Takva jamčevina ili jamstva važan su instrument ne samo za naknadu takve povrede ex post, prema potrebi, već i radi sprečavanja moguće zlouporabe mjera predviđenih DPPIV-om. U tom se pogledu posebnim obvezama predviđenima člankom 7. stavkom 2. i člankom 9. stavkom 6. provodi opća obveza iz članka 3. stavka 2., odnosno da se mjere, postupci i pravna sredstva predviđena Direktivom moraju primjenjivati na način kojim se osiguravaju mjere zaštite od njihove zlouporabe.

Međutim, člankom 3. stavkom 2. propisuje se i da mjere, postupci i pravna sredstva moraju biti učinkoviti i razmjerni i moraju odvraćati od povrede te, u skladu s člankom 3. stavkom 1., moraju biti pošteni i pravični te ne smiju biti nepotrebno skupi. Time se naglašava da iako se zlouporaba mora sprečavati, sredstva koja se pritom upotrebljavaju ne smiju biti u suprotnosti s potonjim zahtjevima. To znači, primjerice, da jamčevina koju treba položiti za potrebe ishođenja privremenih mjera ne bi trebala biti utvrđena na razini zbog koje podnositelji zahtjeva u praksi više neće tražiti predmetne privremene mjere. To je osobito važno za MSP-ove jer su troškovi građanskih postupaka, uz rizik od gubitka spora zbog čega bi morali platiti troškove obiju stranki, glavni odvraćajući čimbenik u provedbi prava intelektualnog vlasništva u građanskim postupcima .

Zahtijevanje od podnositelja zahtjeva da položi odgovarajuću jamčevinu ili odgovarajuće jamstvo kao preduvjet za izdavanje privremenih mjera i mjera predostrožnosti u skladu s člancima 7. i 9. DPPIV-a može biti odgovarajuće sredstvo za sprečavanje zlouporaba takvih mjera. Pri razmatranju može li se jamčevina ili odgovarajuće jamstvo smatrati primjerenim u određenom slučaju, trebalo bi, među ostalim, voditi računa o gospodarskom kapacitetu podnositelja zahtjeva i mogućim posljedicama za učinkovitost mjera čije se donošenje traži, osobito za MSP-ove.

6.Mogućnosti i koristi povezane sa zaštitnim podneskom

U članku 7. stavku 1. DPPIV-a predviđa se mogućnost da se u odgovarajućim slučajevima izdaju mjere za očuvanje dokaza bez prethodnog saslušanja druge stranke (odnosno ex parte), osobito kada bi svako odlaganje moglo uzrokovati nepopravljivu štetu nositelju prava ili kada postoji očita opasnost od uništenja dokaza. Slično tome, kako je predviđeno člankom 9. stavkom 4. DPPIV-a privremene mjere i mjere predostrožnosti mogu se izdavati ex parte, osobito kada bi svako odlaganje moglo uzrokovati nepopravljivu štetu nositelju prava. U takvim se slučajevima zbog hitnosti i/ili potrebe da se tuženik ne obavijesti unaprijed odluka o mjerama donosi jednostrano te bez prethodne obavijesti i saslušanja. Stoga tuženiku nije data mogućnost da iznese argumente u svoju obranu, čak i ako može pretrpjeti moguće teške posljedice donesenih mjera.

Člancima 7. i 9. predviđa se niz zaštitnih mjera, osobito činjenica da se takvi ex parte sudski nalozi mogu izdavati samo na posebnim osnovama, da se nakon njihova izvršenja tuženika mora bez odlaganja obavijestiti o njima te da podliježu sudskom preispitivanju ex post, tijekom kojeg je moguće saslušanje tuženika. Bez obzira na to, činjenica je da takve ex parte mjere znatno utječu na tuženikovo temeljno pravo da ga se sasluša te da se sam brani na sudu, što je dio temeljnog prava na pravično suđenje . Ograničenja prava na saslušanje stoga bi u načelu trebalo nametati samo u skladu s navedenim člancima uz osiguravanje nužnih zaštitnih mjera te u mjeri u kojoj su ta ograničenja nužna kako bi se zajamčila prava na zaštitu intelektualnog vlasništva te na učinkovitu sudsku zaštitu podnositelja zahtjeva koja su ujedno i temeljna prava zajamčena Poveljom.

Kako bi se postigla pravedna ravnoteža između tih suprotstavljenih interesa i temeljnih prava, neke države članice (Belgija, Francuska, Njemačka, Nizozemska i Španjolska) te članak 207. Sporazuma o Jedinstvenom sudu za patente predviđaju instrument zaštitnog podneska, koji je poznat i kao zaštitno pismo ili zaštitni nalog. Tuženik koji se boji tužbe zbog povrede prava intelektualnog vlasništva (jer je, primjerice, primio upozoravajuće pismo nositelja prava) zaštitnim podneskom unaprijed obavješćuje nadležna sudska tijela (odnosno i prije podnošenja zahtjeva) zašto moguća tužba zbog povrede prema tuženiku nije utemeljena. Glavna je svrha zaštitnog podneska pružiti sudskim tijelima što više relevantnih informacija, bez saslušanja tuženika nakon što je podnesen zahtjev za izdavanje prethodnog sudskog naloga, a prije donošenja odluke o tom zahtjevu.

Iako nije izričito predviđen DPPIV-om, instrument zaštitnog podneska može se smatrati dobrim instrumentom kojim se na pošten i razmjeran način pomaže uravnotežiti različite suprotstavljene interese i temeljna prava povezana s mogućnošću izdavanja ex parte mjera predviđenih člankom 7. stavkom 1. i člankom 9. stavkom 4. DPPIV-a.

IV.OSIGURAVANJE UČINKOVITE PROVEDBE PRAVA INTELEKTUALNOG VLASNIŠTVA, MEĐU OSTALIM I U DIGITALNOM KONTEKSTU