Direktivom Vijeća 96/82/EZ o kontroli opasnosti od teških nesreća koje uključuju opasne tvari („Direktiva Seveso II”) pruža se relevantan okvir za mjere upravljanja rizikom kako bi se spriječile teške nesreće i ograničile njihove posljedice. Direktiva Seveso II u međuvremenu je zamijenjena Direktivom 2012/18/EU („Direktiva Seveso III”) koju su države članice morale prenijeti do 31. svibnja 2015.

Teške nesreće koje uključuju opasne tvari znatna su prijetnja ljudima i okolišu. Takve nesreće uzrokuju i znatne gospodarske gubitke i ometaju održivi rast. Istovremeno je upotreba velike količine opasnih tvari neizbježna u određenim sektorima industrije koji su ključni za suvremeno industrijalizirano društvo. Kako bi se smanjili povezani rizici, potrebne su mjere za sprječavanje teških nesreća te je potrebno osigurati primjerenu pripravnost i odgovor ako do takvih nesreća ipak dođe.

Kako je prikazano na slici 2 ., može se primijetiti polagano, ali stalno povećanje broja objekata obuhvaćenih Direktivom. To se mora promatrati u kontekstu triju krugova proširenja tijekom tog razdoblja (2004., 2007. i 2013.), u kojima se stalno povećavalo znanje o opasnim tvarima te su se poboljšavali gospodarski rast i provedba. O podacima o objektima niže razine izvješćivalo se samo od izvještajnog razdoblja 2009. – 2011.

Države članice izvijestile su da se ukupno 11 297 objekata nalazi unutar područja primjene Direktive Seveso II. To je 983 objekta više nego 2011. (10 314 objekata), a većina su objekti niže razine (756), dok su ostali objekti više razine (227). Iako su gotovo sve države članice izvijestile o povećanju broja objekata, znatan je udio tog povećanja zabilježen u Njemačkoj (+ 859 objekata). Iz dostupnih podataka nije jasno zašto je došlo do povećanja (mogući su razlozi, na primjer, gospodarsko širenje, bolja provedba ili strože razvrstavanje opasnih tvari).

U poglavlju 2. ovog izvješća daje se sažetak informacija koje su dostavile države članice na osnovi upitnika koji je bio usmjeren na prethodno utvrđena problematična područja. Cilj je tog sažetka procijeniti razinu provedbe i utvrditi sve nedostatke koje treba riješiti. U poglavlju 3. to je dopunjeno podacima o nesrećama koji su dobiveni analizom baze podataka eMARS, kojom upravlja Ured za opasnost od velikih nesreća Zajedničkog istraživačkog centra Europske komisije, na temelju informacija koje su dostavile države članice. U poglavlju 4. slijede zaključci i daljnji koraci.

Informacije o mjerama sigurnosti i potrebnom ponašanju u slučaju nesreće moraju se redovito pružati osobama koje može pogoditi teška nesreća bez da to moraju zatražiti. Direktivom se ne utvrđuje tko je za to odgovoran i kako se te informacije pružaju. Pet godina najdulje je razdoblje između ponavljanja tih informacija javnosti, tj. dvije godine dulje od izvještajnog razdoblja. Stoga, ako te informacije nisu pružene tijekom izvještajnog razdoblja, ne znači automatski da zahtjevi nisu ispunjeni.

Države članice općenito su tijekom posljednjih izvještajnih razdoblja ostvarile određeni napredak pri osiguravanju ispitivanja vanjskih planova u slučaju opasnosti, ali u prosjeku nije ostvaren znatan napredak u usporedbi s prethodnim izvještajnim razdobljem, iako su prisutne velike fluktuacije. U izvještajnom razdoblju 2006. – 2008. pregledano je i ispitano 60 % planova za objekte više razine. U razdoblju 2009. – 2011. taj se udio povećao na 73 % i dosegnuo 75 % do kraja 2014. Čini se da to pokazuje da države članice postaju učinkovitije u ispitivanju vanjskih planova u slučaju opasnosti, ali još su potrebni veliki napori kako bi se dosegnuo cilj od 100 %.

U slučajevima malog broja vanjskih planova u slučaju opasnosti razlozi su se znatno razlikovali. Jedna država članica navela je da šest njezinih regionalnih tijela nije donijelo vanjske planove u slučaju opasnosti. Međutim, nije bilo naznaka o tome na koliko od njezinih 25 objekata to utječe pa nije bilo moguće kvantificirati podatke. Druga država članica navela je da je razvijen jedinstveni vanjski plan u slučaju opasnosti za cijelu zemlju koji nije specifičan za svaku lokaciju, a iz dostavljenih informacija nije bilo jasno kako je plan ispitan. U daljnjem postupanju Komisije ta je država članica navela da se u međuvremenu stanje promijenilo i da su pojedinačni vanjski planovi izrađeni i ispitani nakon 2014.

Mogu postojati opravdani razlozi zbog kojih nije dostupan vanjski plan u slučaju opasnosti, na primjer u slučaju novih objekata ili ako je došlo do velikih promjena neposredno prije kraja izvještajnog razdoblja. Međutim, nekoliko država članica izvijestilo je o iznimno velikom udjelu objekata (tj. iznad prosječnih 8 %) bez vanjskih planova u slučaju opasnosti.

Većina država članica ostvarila je u posljednjim izvještajnim razdobljima znatan napredak u osiguranju izrade vanjskih planova u slučaju opasnosti, ali u prosjeku nije ostvaren daljnji napredak u usporedbi s posljednjim izvještajnim razdobljem. Do kraja izvještajnog razdoblja 407 objekata više razine nije bilo obuhvaćeno vanjskim planom u slučaju opasnosti, što čini 8 % ukupnog broja objekata više razine na razini EU-a (2010.: 7 %).

Ranijim procjenama primjene Direktive Seveso II nisu utvrđeni sustavni nedostaci gospodarskih subjekata u pripremi izvješća o sigurnosti i unutarnjih planova u slučaju opasnosti. Stoga to pitanje više nije bilo uvršteno u upitnik tijekom izvještajnog razdoblja 2011. – 2014.

Prosječno je 81 % objekata više razine pružalo informacije, a deset država članica izvijestilo je da su tijekom izvještajnog razdoblja pružene informacije za sve objekte više razine. To je smanjenje u usporedbi s 87 % u prethodnom izvještajnom razdoblju, ali kako je prethodno navedeno, iz toga se ne može zaključiti da zahtjevi nisu ispunjeni.

Većina država članica navela je da se te informacije pružaju u obliku letaka, uz koje se upotrebljavaju i druga sredstva komunikacije (npr. web-mjesta, javni sastanci). Pet država članica izvijestilo je da se informacije objavljuju samo na internetu, pa je moguće da ne dopiru do svih osoba koje može pogoditi nesreća. Iako neke od tih država članica na zahtjev pružaju informacije i nadležnim tijelima ili u prostorima operatora, to možda nije u skladu s načelom „bez da to moraju tražiti”. Važno je napomenuti i da u slučaju nesreće sve veći broj država članica upotrebljava mobilna rješenja, kao što su aplikacije za upozorenja, SMS-poruke ili društveni mediji, kako bi upozorile sve osobe na pogođenom području i dale im informacije o potrebnom sigurnom ponašanju.

Razlozi koji su navedeni za nepružanje informacija znatno su se razlikovali, npr. nedostatak dostupnih informacija; informacije su pružene prije trenutačnog izvještajnog razdoblja i otada nije bilo potrebno ažuriranje; određeni su objekti novi ili su postali objekti više razine tek pred kraj izvještajnog razdoblja pa su se informacije pripremale. Određene države članice navele su da imaju objekte kod kojih se ne javljaju rizici izvan lokacije objekta. Nekoliko država članica navelo je da su postale svjesne stanja zbog izvješćivanja i da će to dodatno istražiti.

2.3.Inspekcijski nadzor

Direktivom Seveso II od država članica zahtijeva se da uspostave sustav inspekcijskog nadzora i program inspekcijskog nadzora za sve objekte. U objektima više razine inspekcijski nadzor provodi se svakih dvanaest mjeseci, osim ako se primjenjuje sustavno ocjenjivanje. Deset država članica izvijestilo je da primjenjuju takav sustav.

Na slici 6 . prikazano je stanje država članica u kojima nema sustavnog ocjenjivanja., tj. u kojima se u objektima više razine inspekcijski nadzor mora provoditi jednom godišnje. Iako je 12 od 18 država članica dosegnulo ili gotovo dosegnulo cilj, u određenim državama članicama postoje znatni nedostaci. Oni se mogu objasniti: proračunskim ili organizacijskim ograničenjima, nedostatkom relevantnih informacija koje pružaju nadležna regionalna tijela, primjenom mješovitog sustava u okviru kojega bi objekti u načelu podlijegali godišnjim inspekcijama (stoga su uključeni u sliku 6 .), ali tijela mogu smanjiti učestalost na svakih 18 mjeseci.

Kako je prikazano na slici 7 ., ukupno je u 86 % objekata više razine najmanje jednom tijekom izvještajnog razdoblja proveden inspekcijski nadzor. Iako se iz slike 6 . može zaključiti da određene države članice imaju poteškoća s ostvarivanjem svojih godišnjih ciljeva, iz slike 7 ., koja uključuje i države članice koje primjenjuju sustavno ocjenjivanje, može se zaključiti da se u većini država članica u objektima više razine inspekcijski nadzor provodi barem u redovitim vremenskim razmacima. Nadalje, to je napredak u odnosu na ranija izvještajna razdoblja (2006. – 2008.: 66 %, 2009. – 2011.: 65 %).

Direktiva Seveso II ne uključuje zahtjev učestalosti za inspekcijski nadzor objekata niže razine. Sve su države članice izvijestile da su tijekom izvještajnog razdoblja provodile inspekcijski nadzor i u objektima niže razine. Međutim, sa 77 % ukupna stopa inspekcijskog nadzora niža je od stope za objekte više razine. Države članice nisu navele razloge niskih stopa inspekcijskog nadzora u objektima niže razine, ali može se pretpostaviti da su slični razlozima koji su navedeni za objekte više razine. S pozitivne strane, to je znatan napredak u odnosu na 42 % objekata u kojima je u prethodnom izvještajnom razdoblju, 2009. – 2011., proveden inspekcijski nadzor.

Iako je ostvaren znatan napredak u odnosu na ranija izvještajna razdoblja te se broj inspekcija povećava ( slika 9 .), stanje inspekcijskog nadzora još uvijek nije potpuno zadovoljavajuće u nekoliko država članica. Međutim, može se pretpostaviti da je uočena stopa usklađenosti objekata sa zahtjevima Direktive Seveso II djelomično posljedica strogog sustava inspekcijskog nadzora koji se zahtijeva Direktivom.

Kako bi se stanje dodatno poboljšalo, Direktivom Seveso III uvedeni su jasniji zahtjevi za inspekcijski nadzor kojima se, među ostalim, uspostavljaju rokovi i za objekte niže razine (najmanje jednom u tri godine), pojašnjavaju odredbe o planovima inspekcijskog nadzora i sustavnim ocjenjivanjima te obveza izvanrednih inspekcija, npr. nakon ozbiljnih pritužbi ili jedva izbjegnutih nesreća.