EUROPSKA KOMISIJA Bruxelles, 25.5.2016. SWD(2016) 163 final RADNI DOKUMENT SLUŽBI KOMISIJE SMJERNICE ZA PROVEDBU/PRIMJENU DIREKTIVE 2005/29/EZ O NEPOŠTENOJ POSLOVNOJ PRAKSI Priložen dokumentu KOMUNIKACIJA KOMISIJE EUROPSKOM PARLAMENTU, VIJEĆU, EUROPSKOM GOSPODARSKOM I SOCIJALNOM ODBORU I ODBORU REGIJA Sveobuhvatan pristup poticanju prekogranične e-trgovine za europske građane i poduzeća {COM(2016) 320 final}



Sadržaj UVOD 1. Područje primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi 1.1 Poslovne prakse obuhvaćene područjem primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi 1.1.1 Poslijeprodajne prakse, uključujući aktivnosti naplate dugova 1.1.2 Trgovci koji kupuju proizvode od potrošača 1.2 Poslovne prakse izvan područja primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi 1.2.1 Poslovne prakse koje ne utječu na gospodarske interese potrošača 1.2.2 Poslovne prakse koje se odnose na transakcije između poslovnih subjekata ili koje štete samo gospodarskim interesima konkurenata 1.3 Potpuno usklađivanje 1.3.1 Promotivne prodaje i sniženja cijena 1.3.2 Iznimke od potpunog usklađivanja 1.4 Međudjelovanje između Direktive i drugog prava EU-a 1.4.1 Povezanost s drugim zakonodavstvom EU-a 1.4.2 Učinak na provedbu 1.4.3 Informacije uspostavljene drugim pravom EU-a kao „bitne” informacije 1.4.4 Međudjelovanje s Direktivom o pravima potrošača 1.4.5 Međudjelovanje s Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima

1.4.6 Međudjelovanje s Direktivom o zavaravajućem i komparativnom oglašavanju 1.4.7 Međudjelovanje s Direktivom o uslugama 1.4.8 Međudjelovanje s Direktivom o elektroničkoj trgovini 1.4.9 Međudjelovanje s Direktivom o audiovizualnim medijskim uslugama 1.4.10 Međudjelovanje s Direktivom o zaštiti podataka i Direktivom o privatnosti i elektroničkim komunikacijama 1.4.11 Međudjelovanje s člancima 101. i 102. UFEU-a (pravila o tržišnom natjecanju) 1.4.12 Međudjelovanje s Poveljom Europske unije o temeljnim pravima 1.4.13 Međudjelovanje s člancima od 34. do 36. UFEU-a 1.5 Odnos između Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi i samoregulacije 1.6 Primjena Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi na trgovce s poslovnim nastanom u trećim zemljama 2. Opći pojmovi 2.1 Pojam „trgovac” 2.2 Pojam poslovne prakse 2.3 Pojam „odluke o poslu” 2.4 „Bitno narušavanje gospodarskog ponašanja potrošača” 2.5 „Prosječni potrošač” 2.6 Ranjivi potrošači 2.6.1 Kriteriji ranjivosti u članku 5. stavku 3. 2.6.2 Zahtjev „predvidljivosti” 2.7 Poziv na kupnju – pojam

3. Odredbe Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi 3.1 Funkcioniranje Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi – dijagram Direktive 3.2 Opća odredba – zahtjevi u pogledu profesionalne pažnje 3.3 Zavaravajuće radnje 3.3.1 Općenite zavaravajuće informacije 3.3.2 Zbunjujuće stavljanje na tržište 3.3.3 Nepoštivanje pravila postupanja 3.4 Zavaravajuća izostavljanja 3.4.1 Bitne informacije 3.4.2 Skriveno oglašavanje / neupućivanje na poslovnu namjeru 3.4.3 Pružanje bitnih informacija na nejasan način 3.4.4 Činjenični kontekst i ograničenja upotrijebljenog sredstva priopćavanja 3.4.5 Bitne informacije u pozivima na kupnju – članak 7. stavak 4. 3.4.6 Besplatna probna razdoblja i zamke za odabir pretplate 3.4.7 Navođenje određenih informacija na drugom jeziku 3.4.8 Planirano zastarijevanje 3.5 Agresivna poslovna praksa 4. Crna lista poslovnih praksi (Prilog I.) 4.1 Proizvodi koje se ne može zakonito prodavati – zabranjena poslovna praksa br. 9. 4.2 Piramidalni sustav – zabranjena poslovna praksa br. 14.

4.3 Proizvodi koji liječe bolesti, disfunkcionalnosti i malformacije – zabranjena poslovna praksa br. 17. 4.4 Upotreba riječi „besplatno” – zabranjena poslovna praksa br. 20. 4.5 Ustrajno oglašavanje alatom na daljinu – zabranjena praksa br. 26. 4.6 Izravno navođenje djece – zabranjena praksa br. 28. 4.7 Nagrade – zabranjena poslovna praksa br. 31. 5. Primjena Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi na određene sektore 5.1 Tvrdnje o prihvatljivosti za okoliš 5.1.1 Međudjelovanje s ostalim zakonodavstvom EU-a u pogledu tvrdnji o prihvatljivosti za okoliš 5.1.2 Glavna načela: članci 6., 7. i 12. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi koji se primjenjuju na tvrdnje o prihvatljivosti za okoliš 5.1.3 Primjena članka 6. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi na tvrdnje o prihvatljivosti za okoliš 5.1.4 Primjena članka 7. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi na tvrdnje o prihvatljivosti za okoliš 5.1.5 Primjena članka 12. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi na tvrdnje o prihvatljivosti za okoliš 5.1.6 Primjena Priloga I. na tvrdnje o prihvatljivosti za okoliš 5.1.7 Usporedba tvrdnji o prihvatljivosti za okoliš 5.2 Internetski sektor 5.2.1 Internetske platforme 5.2.2 Primjenjivost Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi na internetske platforme 5.2.3 Platforme za elektroničku trgovinu (mjesta za trgovinu) 5.2.4 Trgovine aplikacijama 5.2.5 Ekonomija suradnje

5.2.6 Tražilice 5.2.7 Alati za usporedbu 5.2.8 Alati za korisničke recenzije 5.2.9 Društveni mediji 5.2.10 Platforme za grupnu kupovinu 5.2.11 Dinamično određivanje cijena 5.2.12 Cjenovna diskriminacija 5.2.13 Određivanje cijena prilagođenih potrebama potrošača 5.2.14 Upotreba tehnika za utvrđivanje geografske lokacije 5.3 Sektor putovanja i prijevoza 5.3.1 Međusektorska pitanja 5.3.2 Putovanja u paket aranžmanima 5.3.3 Ugovori o pravu na vremenski ograničenu uporabu nekretnine 5.3.4 Pitanja koja se posebno odnose na zračni prijevoz 5.3.5 Pitanja koja se posebno odnose na iznajmljivanje automobila 5.4 Financijske usluge i nekretnine 5.4.1 Međusektorska pitanja 5.4.2 Pitanja koja se posebno odnose na nekretnine 5.4.3 Pitanja koja se posebno odnose na financijske usluge Prilog I.: Sudska praksa Suda u pogledu Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi (kronološkim redoslijedom)





UVOD Ovim se smjernicama nastoji olakšati pravilna primjena Direktive 2005/29/EZ o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovnog subjekta u odnosu prema potrošaču na unutarnjem tržištu (Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi). U njima se pojašnjavaju ključni pojmovi i odredbe Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi te se navode praktični primjeri iz sudske prakse Suda Europske unije (dalje u tekstu: „Sud”) i nacionalnih sudova te iz prakse uprava u pogledu primjene te Direktive. Nastavljaju se na verziju smjernica iz 2009. i zamjenjuju je. Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi središnji je dio zakonodavstva EU-a kojim se uređuju nepoštene poslovne prakse u transakcijama između poslovnih subjekata i potrošača. Primjenjuje se na sve poslovne prakse koje se koriste prije (odnosno tijekom aktivnosti oglašavanja ili stavljanja proizvoda na tržište), tijekom i nakon odvijanja transakcije između poslovnog subjekta i potrošača. U Komunikaciji iz 2013. o primjeni Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi i u popratnom Izvješću ukazano je na potrebu za intenzivnijom provedbom odredaba Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. Radi lakše provedbe i osiguranja pravne sigurnosti, u ovim su smjernicama istaknuta pitanja zajednička svim državama članicama. To uključuje teme poput: ·povezanosti Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi i drugog zakonodavstva EU-a, ·sve brojnije sudske prakse Suda i nacionalnih sudova, ·načina na koje se Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi može primijeniti na nove i nadolazeće poslovne modele, posebno u internetskom sektoru. Ove su smjernice povezane s Komunikacijom Komisije o „sveobuhvatnom pristupu poticanju prekogranične e-trgovine za europske građane i poduzeća” (COM(2016)320), a posebno njezinim odjeljkom 6. Sastavile su ih službe Komisije te one nužno ne odražavaju stavove Europske komisije. Namijenjene su olakšavanju provedbe Direktive 2005/29/EZ o nepoštenoj poslovnoj praksi. Međutim, same smjernice nisu pravno obvezujuće. Za tumačenje prava trebala bi biti mjerodavna isključivo Direktiva 2005/29/EZ te drugi primjenjivi zakonodavni akti ili načela. Samo je Sud Europske unije nadležan za vjerodostojno tumačenje prava Unije. Kako bi se utvrdilo je li poslovna praksa nepoštena u okviru Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi potrebno je, osim u slučaju praksi navedenih u Prilogu I. Direktivi, provesti ocjenu za svaki pojedini slučaj. Države članice ovlaštene su za provedbu tih ocjena. Izvornik ovih smjernica je na engleskom jeziku. U slučaju bilo koje jezične nejasnoće ili dvojbe, molimo vas da provjerite verziju na engleskom jeziku, koja je dostupna na adresi: http://ec.europa.eu/justice/consumer-marketing/files/ucp_guidance_en.pdf ." 1.Područje primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi Članak 3. stavak 1. Ova se Direktiva primjenjuje na nepoštenu poslovnu praksu prema potrošaču, kako je utvrđena u članku 5., prije, tijekom i nakon posla u vezi s proizvodom. Direktiva je horizontalne prirode i njome se štite gospodarski interesi potrošača. Njezine su odredbe temeljene na načelima i odnose se na velik broj praksi te su dovoljno široke kako bi se njima obuhvatili proizvodi, usluge i prodajne metode koji se brzo razvijaju. 1.1Poslovne prakse obuhvaćene područjem primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi Članak 2. točka (d) „Poslovna praksa poslovnog subjekta prema potrošaču” (dalje u tekstu: poslovna praksa) znači svaka radnja, izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja, tržišno komuniciranje uključujući oglašavanje i stavljanje proizvoda na tržište koje izvrši trgovac, a u izravnoj je vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima. Članak 2. točka (c) „Proizvod” znači svu robu ili usluge uključujući nepokretnu imovinu, prava i obveze.

Ovaj se odjeljak prije svega odnosi na primjere poslovne prakse za koje nije na prvi pogled očigledno da su obuhvaćeni područjem primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi te ih je potrebno dodatno pojasniti. Primjena Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi na internetske poslovne modele opisana je u poglavlju 5.2. 1.1.1Poslijeprodajne prakse, uključujući aktivnosti naplate dugova Na temelju članka 3. stavka 1., poslovne prakse javljaju se tijekom faza stavljanja proizvoda na tržište i dobavljanja, ali i nakon obavljene transakcije. Uvodnom izjavom 13. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi upućuje se i na nepoštenu poslovnu praksu koja se javlja izvan bilo kojeg ugovornog odnosa trgovca i potrošača, kao i na onu koja slijedi sklapanje ugovora i javlja se tijekom njegovog izvršenja. Na primjer: · trgovac koji potrošaču nameće zahtjevne ili nerazmjerne neugovorne prepreke kako bi ga spriječio da promijeni pružatelja usluga: talijansko tijelo nadležno za tržišno natjecanje (AGCM) novčano je kaznilo telekomunikacijsko poduzeće zbog odgađanja i sprječavanja prelaska svojih potrošača drugom pružatelju usluga. Neka su nacionalna tijela izjavila da bi, bez obzira na to je li trgovac ustupio tražbinu trećoj strani, aktivnosti naplate dugova trebalo smatrati poslijeprodajnim poslovnim praksama jer je naplata duga izravno povezana s prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima. Ne postoje objektivni razlozi za razlikovanje te ocjene na temelju toga izdvaja li je trgovac drugim specijaliziranim agencijama ili ne. Na to se ukazuje i u točki 25. Priloga I. u skladu s kojom se osobno posjećivanje potrošača u njegovu domu, ne uzimajući u obzir zamolbu potrošača da se napusti njegov dom ili da se više ne posjećuje, osim u slučaju i u mjeri u kojoj je to opravdano radi nacionalnim propisima predviđenog ispunjenja ugovorne obveze smatra nepoštenim u svim okolnostima. Na primjer: ·slovački je sud smatrao da je obavješćivanje potrošača koji ne izvršava svoje financijske obveze o tome da će ta činjenica biti objavljena u lokalnim medijima uz njegovo ime agresivna poslovna praksa, ·talijansko tijelo nadležno za tržišno natjecanje (AGCM) poduzelo je mjere protiv subjekta za naplatu dugova koji se koristio logotipom, nazivom i dokumentima sličnima onima kojima se koriste službene talijanske agencije. Trgovac je potrošačima dao pogrešan dojam da provodi službene sudske naloge kako bi prisilio potrošače da plate dugove iako zapravo te ovlasti imaju isključivo javna tijela, ·poljsko tijelo (UOKiK) smatralo je naplatu dugova poslijeprodajnom poslovnom praksom iz područja primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi te je novčano kaznilo agenciju za naplatu dugova zbog zavaravanja potrošača dužnika u pogledu opsega i ozbiljnosti štetnih posljedica s kojima će se suočiti ako ne podmire svoj dug bez odlaganja. Agencija za naplatu dugova isto tako nije pravilno obavijestila potrošače o točnoj ugovornoj osnovi dugova i podvrgnula ih je nepotrebnom psihološkom pritisku. 1.1.2Trgovci koji kupuju proizvode od potrošača Određeni bi trgovci mogli u okviru svojih profesionalnih aktivnosti kupovati proizvode od potrošača. To su na primjer trgovci rabljenim vozilima, trgovci antikvitetima i trgovci rabljenom robom na malo. U skladu s definicijom iz Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, poslovne su prakse samo one koje su u izravnoj vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima. Obrnuta situacija, u kojoj trgovci otkupljuju proizvode od potrošača, nije obuhvaćena područjem primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. Međutim, postoje slučajevi u kojima je moguće utvrditi povezanost između prodaje potrošačeva proizvoda trgovcu i promocije, prodaje ili dobavljanja (različitog) proizvoda potrošaču. Na primjer, u trgovini motornim vozilima česti su ugovori o zamjeni prema načelu „staro za novo”. Trgovac otkupljuje rabljeno vozilo od potrošača koji zatim kupuje vozilo od trgovca. U takvim bi se slučajevima otkup koji vrši trgovac mogao smatrati dijelom naknade koju plaća potrošač za dio transakcije između poslovnog subjekta i potrošača. Ugovori o zamjeni prema načelu „staro za novo” očito spadaju u područje primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. Na primjer: · Ured Ujedinjene Kraljevine za zaštitu tržišnog natjecanja, sada: tijelo za tržišno natjecanje i tržišta (CMA) istražio je praksu poduzeća specijaliziranih za otkup rabljenih automobila od potrošača, uzimajući u obzir činjenicu da je ta radnja obuhvaćena područjem primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. Točnije, to je tijelo iz Ujedinjene Kraljevine poduzelo mjere protiv jednog poduzeća za otkup rabljenih vozila na temelju činjenice da bi njegove internetske evaluacije mogle biti zavaravajuće.

Otkup i daljnja prodaja zlata mogla bi u određenim okolnostima biti obuhvaćena Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi. Na primjer, moglo bi se smatrati da trgovac koji potrošačima nudi stručnu procjenu njihova zlata prije otkupa pruža uslugu potrošačima. U takvim se slučajevima primjenjuje Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi te zbog toga trgovac ne bi smio davati zavaravajuće informacije o stvarnoj vrijednosti zlata ili o cijeni ponuđene usluge (npr. ispuštati „upravne naknade”). Na primjer: ·trgovac koji je stručnjak za kinesko lončarstvo kaže potrošaču da vaza iz razdoblja dinastije Ming koju mu potrošač želi prodati nije autentična. Ako to nije istina, tu bi se izjavu vjerojatno moglo smatrati zavaravajućom radnjom. 1.2 Poslovne prakse izvan područja primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi 1.2.1Poslovne prakse koje ne utječu na gospodarske interese potrošača Članak 1. Svrha je ove Direktive da doprinese urednom funkcioniranju unutarnjeg tržišta i postigne visok stupanj zaštite potrošača putem usklađivanja zakona i drugih propisa država članica o nepoštenoj poslovnoj praksi koja šteti gospodarskim interesima potrošača. Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi nisu obuhvaćena nacionalna pravila namijenjena zaštiti interesa koji nisu gospodarske prirode. Stoga Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi nema učinak na mogućnost država članica da utvrde pravila kojima se uređuju poslovne prakse zbog zdravstvenih i sigurnosnih razloga ili razloga u pogledu zaštite okoliša. Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi nisu obuhvaćena ni nacionalna pravila o stavljanju proizvoda na tržište i oglašavanju temeljena na „ukusu i pristojnosti”. U skladu s uvodnom izjavom 7., Ova se Direktiva [...] ne odnosi na zakonske zahtjeve vezane uz ukus i pristojnost, koji se uvelike razlikuju među državama članicama. [...] Države članice bi slijedom toga i nadalje trebale moći zabraniti poslovnu praksu na svojem državnom području u skladu s pravom Zajednice, zbog ukusa i pristojnosti, čak i ako takva praksa ne ograničava potrošačevu slobodu izbora. […] Stoga u kontekstu poslovnih praksi Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi nisu obuhvaćena nacionalna pravila u pogledu zaštite ljudskog dostojanstva, sprječavanja rodne, rasne i vjerske diskriminacije ili prikazivanja golotinje, nasilja i antisocijalnog ponašanja. Na primjer: ·Sud je pojasnio da se Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi ne primjenjuje na nacionalnu odredbu kojom se trgovca sprječava da svoju prodavaonicu drži otvorenom sedam dana u tjednu time što se od njega zahtijeva da odabere jedan dan u tjednu kad će prodavaonica biti zatvorena jer se tom posebnom odredbom ne nastoje ostvariti ciljevi u pogledu zaštite potrošača. S druge strane, nacionalna pravila čiji je cilj zaštita gospodarskih interesa potrošača, uz druge interese, obuhvaćena su njezinim područjem primjene. Na primjer: ·nacionalna pravila kojima se zabranjuju prodaje s nagradama: Sud je pojasnio da se Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi isključuje opća nacionalna zabrana prodaja s nagradama koja je namijenjena postizanju zaštite potrošača i drugih ciljeva (poput pluralizma medija). ·Nacionalna pravila kojima se dopušta najava rasprodaje samo uz dopuštenje nadležnog regionalnog upravnog tijela: Sud je istaknuo da je sud koji je uputio zahtjev izričito prihvatio činjenicu da je takva odredba, koja je bila u pitanju u tom slučaju, bila usmjerena na zaštitu potrošača, a ne samo na zaštitu konkurenata i drugih subjekata na tržištu. Stoga je Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi bila primjenjiva. 1.2.2Poslovne prakse koje se odnose na transakcije između poslovnih subjekata ili koje štete samo gospodarskim interesima konkurenata Uvodna izjava 6. Ova Direktiva [...] ne obuhvaća niti utječe na nacionalne zakone u području nepoštene poslovne prakse koja nanosi štetu jedino interesima konkurenata na tržištu ili se odnosi na poslove između trgovaca; vodeći u potpunosti računa o načelu supsidijarnosti, države članice će, ako tako odluče, i nadalje moći uređivati takvu praksu u skladu s pravom Zajednice [...].

Poslovne prakse među poslovnim subjektima („B2B”) nisu obuhvaćene područjem primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. One su djelomično uređene Direktivom o zavaravajućem i komparativnom oglašavanju. Države članice mogu i u okviru svojeg nacionalnog zakonodavstva proširiti zaštitu koja se dodjeljuje u okviru Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi na poslovne prakse među poslovnim subjektima. Područjem primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi nisu obuhvaćene samo mjere kojima se štite isključivo interesi konkurenata. Ako se nacionalnim mjerama uređuje praksa s dvojnim ciljem zaštite potrošača i konkurenata, te su nacionalne mjere obuhvaćene Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi. U pogledu razlike između interesa potrošača i konkurenata, Sud smatra da: 39. […] Kako je vidljivo iz uvodne izjave 6. [Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi], iz područja njezine primjene isključeno je samo nacionalno zakonodavstvo o nepoštenim poslovnim praksama koje štete ‚samo’ gospodarskim interesima konkurenata ili se odnose na transakcije među trgovcima. 40. […] to očito nije tako u slučaju nacionalnih odredaba [koje] se odnose izričito na zaštitu potrošača, a ne samo na zaštitu konkurenata i drugih sudionika na tržištu. Nacionalna tijela i sudovi moraju odlučiti je li nacionalna odredba namijenjena zaštiti interesa potrošača. Sud je istaknuo da: 29. Dakle, na sudu koji je uputio zahtjev, a ne na Sudu, jest da ustanovi je li stvarna svrha nacionalnih odredbi [...] o najavama sniženja cijena u pogledu potrošača, ostvarivanje zaštite potrošača kako bi ocijenio mogu li takve odredbe spadati u područje primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi [...]. Sud je utvrdio i da je Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi protivna nacionalnoj odredbi o zabrani prodaje s gubitkom samo ako se tom odredbom nastoje zaštititi potrošači. U pogledu nacionalnih pravila kojima se zabranjuje snižavanje cijena u razdoblju prije rasprodaja, Sud je pojasnio da takva zabrana nije u skladu s Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi ako se njome želi zaštititi gospodarske interese potrošača. Međutim, isto je tako utvrdio da nacionalna odredba nije obuhvaćena područjem primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi ako je, kako je tvrdio sud koji je uputio zahtjev, usmjerena isključivo na uređivanje odnosa među konkurentima i ne odnosi se na zaštitu potrošača. 1.3Potpuno usklađivanje Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi temelji se na načelu potpunog usklađivanja. Kako bi se uklonile prepreke unutarnjem tržištu i povećala pravna sigurnost za potrošače i poduzeća, na razini EU-a uspostavljen je jedinstveni pravni okvir za usklađivanje nacionalnih pravila. Sud je to dodatno pojasnio. Smatrao je da se Direktivom potpuno usklađuju ta pravila na razini Zajednice. U skladu s tim, [...] države članice ne mogu donijeti stroža pravila od onih predviđenih Direktivom, čak ni kako bi postigle višu razinu zaštite potrošača. Stoga je utvrđeno da se Direktivom isključuje nacionalna opća zabrana kombiniranih ponuda. 1.3.1Promotivne prodaje i sniženja cijena Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi obuhvaćene su poslovne prakse poput kombiniranih ili vezanih ponuda, popusta, sniženja cijena, promotivne prodaje, komercijalnih nagradnih igara, natjecanja i vaučera. U Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi uključeno je nekoliko odredaba o promidžbenim praksama (npr. članak 6. točka (d) o postojanju posebne cjenovne prednosti, Prilog I. točka 5. o oglašavanju radi namamljivanja, točka 7. o posebnim ponudama, točke 19. i 31. o nagradnim igrama i promocijama te točka 20. o ponudi besplatnih proizvoda). Sud je pojasnio da pravila kojima se zahtijeva da se uz sniženje cijene navede referentna cijena i trajanje promidžbe nisu u skladu s Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi: 61. Stoga takva nacionalna odredba koja općenito zabranjuje prakse koje nisu predviđene u Prilogu I. Direktivi 2005/29, a da se pritom ne provodi pojedinačna analiza ‚nepoštenosti’ tih praksi u vezi s kriterijima iz članaka 5. do 9. te direktive, suprotna je sadržaju članka 4. te direktive i cilju potpunog usklađivanja koji ima navedena direktiva, čak i kada ta odredba ima za cilj osigurati viši stupanj zaštite potrošača [...]

Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi od trgovaca se izričito ne zahtijeva da navedu sniženja cijena na određeni način ili da navedu razloge sniženja cijena. Za svaki bi pojedinačni slučaj trebalo ocijeniti je li djelovanje trgovca bilo suprotno Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi. S obzirom na Direktivu o isticanju cijena postavljena su i pitanja u pogledu promidžbe cijena i činjenice da se Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi nastoji ostvariti potpuna usklađenost. Svrha je te Direktive od trgovaca zahtijevati isticanje maloprodajne cijene, jedinične cijene i mjera proizvoda kako bi se potrošačima omogućilo uspoređivanje cijena. U pogledu politika utvrđivanja cijena povezanih s promidžbenim kampanjama istaknuto je da se ciljevi Direktive mogu ostvariti samo uvođenjem strožih zahtjeva o načinu isticanja cijene od onih iz Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. Sud je utvrdio da: 59. [...] cilj Direktive 98/6 nije zaštita potrošača u području naznačivanja cijena, načelno ili kada se radi o ekonomskoj stvarnosti oglašavanja sniženja cijena, već zaštita u materiji naznačivanja cijena proizvoda pozivanjem na različite vrste mjernih jedinica. Sud je nadalje zaključio da se zadržavanje strožih nacionalnih odredaba o sniženjima cijena ne može opravdati na temelju Direktive o isticanju cijena. 1.3.2Iznimke od potpunog usklađivanja Člankom 3. stavcima 5. i 6. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi utvrđeno je privremeno odstupanje od potpunog usklađivanja u trajanju od šest godina, počevši od 12. lipnja 2007. To se odnosilo na nacionalne odredbe kojima se provode direktive koje sadržavaju odredbe o minimalnom usklađivanju. U Izvješću Komisije o provedbi Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi 2013. zaključeno je da nema potrebe za daljnjim produljenjem tog odstupanja. Stoga se od 12. lipnja 2013. članak 3. stavak 5. i članak 3. stavak 6. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi više ne primjenjuju. Uvodnom izjavom 14. pojašnjava se da se potpunim usklađivanjem ne sprječava države članice da u nacionalnom pravu utvrde glavna obilježja pojedinih proizvoda kod kojih bi ispuštanje obilježja pri pozivu na kupnju bilo bitno. Pojašnjava se i da Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi ne dovodi u pitanje odredbe postojećeg prava EU-a koje državama članicama izričito pruža izbor između nekoliko zakonodavnih mogućnosti zaštite potrošača u području poslovne prakse. Člankom 3. stavkom 9. ograničava se narav potpunog usklađivanja Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi navodeći sljedeće: U vezi s ‚financijskim uslugama’ [...] kao i u vezi s nepokretnom imovinom, države članice mogu uvesti zahtjeve koji su u području koje ona usklađuje stroži ili detaljniji od ove Direktive. Stoga države članice mogu u tim sektorima uvesti pravila koja izlaze iz okvira odredaba Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, uz uvjet da su u skladu s drugim pravom EU-a. U poglavlju 5.4. posebno je opisan način primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi na financijske usluge i nepokretnu imovinu. 1.4 Međudjelovanje između Direktive i drugog prava EU-a Članak 3. stavak 4. U slučaju proturječja između odredaba ove Direktive i drugih pravila Zajednice o specifičnim aspektima nepoštene poslovne prakse, pravila Zajednice imaju prednost i primjenjuju se na te specifičnosti. Uvodna izjava 10. Potrebno je osigurati da odnos između ove Direktive i postojećeg prava Zajednice bude koherentan, posebno kada se detaljne odredbe o nepoštenoj poslovnoj praksi primjenjuju na specifične sektore. [...] U skladu s tim ova se Direktiva primjenjuje jedino ako ne postoje specifične odredbe prava Zajednice koje uređuju određene aspekte poslovne prakse, kao što su obveze informiranja i pravila o načinu na koji se informacija predstavlja potrošaču. Direktiva osigurava zaštitu potrošača kada ne postoji specifično sektorsko zakonodavstvo na razini Zajednice i sprečava da trgovci stvore pogrešni dojam o prirodi proizvoda. To je posebno važno za složene proizvode s visokom razinom rizika za potrošače, kao što su određeni proizvodi financijskih usluga. Posljedično, ova Direktiva nadopunjuje pravnu stečevinu Zajednice koja se primjenjuje na poslovnu praksu štetnu za gospodarske interese potrošača. Zbog svojeg je općenitog područja primjene Direktiva primjenjiva na brojne poslovne prakse koje su uređene i drugim općim zakonodavstvom EU-a ili onim specifičnim za određeni sektor. 1.4.1Povezanost s drugim zakonodavstvom EU-a Članak 3. stavak 4. i uvodna izjava 10. ključni su dijelovi Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. Njima se pojašnjava da Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi nadopunjuje ostalo zakonodavstvo EU-a („pravila Zajednice”) kojim se uređuju specifični aspekti nepoštene poslovne prakse. Stoga Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi djeluje poput „sigurnosne mreže” kojom se osigurava mogućnost zadržavanja zajedničkog visokog stupnja zaštite potrošača od nepoštene poslovne prakse u svim sektorima, uključujući nadopunjivanjem i ispunjavanjem praznina u drugom pravu EU-a. Ako se zakonodavstvo specifično za sektor ili drugo pravo EU-a koje je na snazi i njegove odredbe preklapaju s odredbama Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, prednost imaju odgovarajuće odredbe lex specialis.

U članku 3. stavku 4. Direktive pojašnjava se da u slučaju proturječja između odredaba ove Direktive i drugih pravila Zajednice o specifičnim aspektima nepoštene poslovne prakse, pravila Zajednice imaju prednost i primjenjuju se na te specifičnosti. Članak 3. stavak 4. u vezi s uvodnom izjavom 10. znači da odredba prava EU-a ima prednost nad Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi ako su ispunjena sljedeća tri uvjeta: Øima status prava EU-a, Ønjome se uređuje specifičan aspekt poslovne prakse i Ødolazi do proturječja između dviju odredaba ili se sadržaj odredbe drugog prava EU-a preklapa sa sadržajem relevantne odredbe Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, na primjer predmetno postupanje uređuje se na detaljniji način i/ili odredba je primjenjiva na specifični sektor. Na primjer: ·člankom 12. Direktive o hipotekarnim kreditima u načelu se zabranjuju prakse vezanja u kojima se ugovor o kreditu za hipoteku prodaje s drugim financijskim proizvodom i nije raspoloživ zasebno. Ta je zabrana sama po sebi proturječna Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi jer bi se prakse vezanja smatralo nepoštenima i prema Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi zabranilo tek nakon ocjene pojedinačnog slučaja. Njezin članak 12. ima prednost nad općim pravilima Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. Stoga su prakse vezanja u smislu članka 12. Direktive o hipotekarnim kreditima zabranjene kao takve. Ako su ispunjena sva tri navedena uvjeta, Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi neće se primjenjivati na specifičan aspekt poslovne prakse koja je uređena, na primjer, pravilom specifičnim za sektor. Ipak, Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi ostaje relevantna za procjenu drugih mogućih aspekata poslovne prakse koji nisu obuhvaćeni odredbama specifičnima za sektor poput, na primjer, agresivnog ponašanja trgovca. Na primjer: ·potrošač želi promijeniti pružatelja telekomunikacijskih usluga, no da bi to učinio mora ispuniti određeni obrazac, što od njega zahtijeva njegov trenutačni pružatelj usluga. Međutim, taj obrazac nije dostupan na internetu, a pružatelj usluge ne odgovara na poruke e-pošte / telefonske pozive potrošača. To ponašanje nije zabranjeno člankom 30. Direktive o univerzalnoj usluzi , u kojem se navodi samo to da pretplatnici pri prijenosu mogu zadržati svoj broj telefona i da će se prijenos broja provesti brzo te da neće biti preskup. Međutim, može ga se ocijeniti na temelju članka 8. i članka 9. točke (d) Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, u kojima se nerazmjerne neugovorne prepreke za prelazak smatraju agresivnom poslovnom praksom . Iz toga slijedi da se primjena Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi općenito ne isključuje samo zato što je na snazi drugo zakonodavstvo EU-a kojim se uređuju specifični aspekti nepoštene poslovne prakse. Na primjer: ·u spojenim predmetima C-544/13 i C-545/13 Sud je istaknuo sljedeće : (...) sud koji je uputio zahtjev u biti pita može li se, u slučaju da se na lijekove za humanu primjenu [...] primjenjuje Direktiva 2001/83, na prakse oglašavanja u vezi s tim lijekovima [...] također primijeniti Direktiva 2005/29. (...) Kao što je Sud već utvrdio, Direktivu 2005/29 obilježava vrlo široko područje primjene ratione materiae koje se proteže na svu poslovnu praksu koja je u izravnoj vezi s promocijom, prodajom ili opskrbom proizvoda potrošačima. (…) (...) treba odgovoriti tako da čak i u slučaju da lijekovi za humanu primjenu, kao što su oni o kojima je riječ u glavnom postupku, ulaze u područje primjene Direktive 2001/83, na prakse oglašavanja u vezi s tim lijekovima također se može primijeniti Direktiva 2005/29, ukoliko su ispunjeni uvjeti za primjenu te direktive. Stoga se Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi uobičajeno može primjenjivati zajedno s pravilima EU-a specifičnima za sektor, pri čemu se detaljnijim zahtjevima utvrđenima na temelju drugih pravila EU-a uobičajeno nadopunjuju općeniti zahtjevi iz Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, posebno kako bi se spriječilo trgovce da pružaju informacije koje se zahtijeva zakonodavstvom specifičnim za sektor na zavaravajući ili agresivan način, osim ako je taj aspekt posebno uređen pravilima specifičnima za sektor. Na primjer: ·motorna vozila podliježu potpuno usklađenim zahtjevima EU-a kojima se definiraju granice emisija onečišćujućih tvari i postupci za ispitivanje emisija onečišćujućih tvari i CO2, kao i potrošnja goriva (vidjeti Uredbu 715/2007/EZ). Kako bi se potrošačima pomoglo pri odabiru vozila s niskom potrošnjom goriva, Direktivom 1999/94/EZ posebno se zahtijeva da informacije o službenoj potrošnji goriva i emisijama CO2 budu dostupne mogućim kupcima novih osobnih vozila ponuđenih na prodaju ili leasing u EU-u. U suprotnom te uz agresivno ponašanje u pogledu stavljanja proizvoda na tržište, poput agresivnih načina prodaje, moglo bi se utvrditi da je relevantni trgovac prekršio odredbe Direktive 1999/94/EZ i Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi . 1.4.2Učinak na provedbu Članak 11. 1. Države članice osiguravaju postojanje prikladnih i učinkovitih sredstava za borbu protiv nepoštene poslovne prakse, s ciljem provedbe usklađenosti s odredbama ove Direktive u interesu potrošača.

Na temelju članka 11., kako bi se osigurala pravilna provedba propisa EU-a o zaštiti potrošača, države članice trebale bi osigurati usklađeno djelovanje različitih tijela nadležnih za provedbu u dobroj vjeri. U državama članicama u kojima su različita tijela nadležna za provedbu Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi i zakonodavstva specifičnog za sektor, tijela bi trebala blisko surađivati kako bi osigurala dosljednost dokaza iz njihovih istraga istog trgovca i/ili poslovne prakse. 1.4.3Informacije uspostavljene drugim pravom EU-a kao „bitne” informacije Članak 7. stavak 5. 5. Zahtjevi u pogledu informiranja utvrđeni pravom Zajednice u području tržišnog komuniciranja, uključujući oglašavanje ili stavljanje proizvoda na tržište, čiji je netaksativni popis sadržan u Prilogu II., smatraju se bitnima. Zahtjevi u pogledu informiranja utvrđeni pravom Zajednice u području tržišnog komuniciranja uključeni su u niz zakonodavnih akata EU-a specifičnih za sektor. Na primjer: Øokoliš (npr. Direktiva o označivanju energetske učinkovitosti, Direktiva o ekološkom dizajnu, Direktiva o ekonomičnosti potrošnje goriva), Øfinancijske usluge (npr. Direktiva o tržištima financijskih instrumenata, Direktiva o platnim uslugama, Direktiva o potrošačkim kreditima, Direktiva o hipotekarnim kreditima, Direktiva o računima za plaćanje, Uredba o dokumentima s ključnim informacijama za PRIIP-ove), Øzdravlje (npr. Direktiva 2001/83/EZ), Øtelekomunikacije (npr. Direktiva o univerzalnoj usluzi), Øprijevoz (npr. Uredba o zračnom prijevozu, Uredba o pravima putnika). Ti će zahtjevi u pogledu informiranja često biti detaljniji od onih iz Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. Člankom 7. stavkom 5. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi pojašnjava se kako se takvi zahtjevi u pogledu informiranja „smatraju bitnima”. Pojam „bitnih informacija” u smislu Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi opisan je u odjeljku 3.4.1. Na primjer: ·člankom 23. Uredbe o zračnom prijevozu zahtijeva se od svih zračnih prijevoznika, njihovih zastupnika ili drugih prodavača karata da pri ponudi karata za let raščlane konačnu cijenu po komponentama (npr. tarifa zračnog prijevoza, porezi, pristojbe na zračnoj luci te ostale pristojbe i prirezi poput onih koji se odnose na sigurnost i gorivo). To su bitne informacije u smislu članka 7. stavka 5. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. Uvodnom izjavom 15. predviđa se da države članice imaju mogućnost zadržati ili dodati nove zahtjeve u vezi s informacijama u ugovornom pravu ako je to dopušteno odredbama o minimalnom usklađivanju iz postojećih pravnih instrumenata EU-a. Na primjer: ·države članice mogu uvesti dodatne predugovorne zahtjeve za prodaju u poslovnim prostorima, koji podliježu odredbi o minimalnom usklađivanju iz članka 5. stavka 4. Direktive o pravima potrošača. 1.4.4Međudjelovanje s Direktivom o pravima potrošača Primjena Direktive o pravima potrošača počela je 13. lipnja 2014. Primjenjuje se na sve ugovore između poduzeća i potrošača, uključujući ugovore sklopljene izvan poslovnih prostorija, ugovore na daljinu i ugovore sklopljene u poslovnim prostorijama. Njome se isto tako usklađuju zahtjevi u pogledu predugovornih informacija za ugovore na daljinu i ugovore sklopljene izvan poslovnih prostorija, istodobno omogućujući državama članicama da donesu ili zadrže dodatne zahtjeve u pogledu predugovornih informacija za ugovore sklopljene u poslovnim prostorijama (članak 5. stavak 4.). Ta odredba o minimalnom usklađivanju ima posljedice za poslovne prakse obuhvaćene potpuno usklađenom Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi.

Doista, na temelju članka 5. stavka 4. Direktive o pravima potrošača države članice mogu donijeti ili zadržati zahtjeve u pogledu predugovornih informacija koji izlaze iz okvira Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi ako se ti nacionalni zahtjevi primjenjuju samo na prodaju u poslovnim prostorijama i odnose samo na zahtjeve u pogledu predugovornih informacija, za razliku od oglašavanja i stavljanja proizvoda na tržište. Na primjer: ·nacionalni zahtjev kojim se od trgovaca koji posluju u tradicionalnim trgovinama zahtijeva da tijekom akcijske prodaje pored promotivne cijene navedu prethodnu cijenu izlazio bi iz okvira Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. Međutim, u skladu s člankom 5. stavkom 4. Direktive o pravima potrošača taj bi se zahtjev moglo smatrati dopustivim zahtjevom u pogledu informiranja ako se primjenjuje samo na prodaju u poslovnim prostorijama i u predugovornoj fazi.



Te se direktive međusobno nadopunjuju. Na primjer: ·prodaja po inerciji: točkom 21. Priloga I. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi zabranjuje se praksa uvrštavanja u promidžbene materijale računa ili sličnog dokumenta kojim se kod potrošača stvara lažan dojam da je već naručio oglašavani proizvod. Direktiva o pravima potrošača nadopunjuje Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi u pogledu posljedica takve prakse. Njezinim se člankom 27. pojašnjava da je u slučaju prodaje po inerciji „potrošač oslobođen obveze osiguravanja bilo kakve naknade” te da se u takvim slučajevima „izostanak reakcije kupca (...) ne smatra pristankom”. Kad je riječ o „pozivima na kupnju”, u Direktivi o pravima potrošača navode se detaljniji zahtjevi u pogledu predugovornih informacija od zahtjeva za informiranje navedenih u članku 7. stavku 4. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. Poziv na kupnju u okviru Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi odnosi se i na informacije pružene u fazi stavljanja proizvoda na tržište (oglašavanje) i na one pružene prije sklapanja ugovora. U potonjem slučaju dolazi do preklapanja zahtjeva u pogledu informiranja iz članka 7. stavka 4. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi i zahtjeva u pogledu predugovornih informacija iz Direktive o pravima potrošača. Razlika između predugovornih informacija i poziva na kupnju dodatno je pojašnjena u odjeljku 2.7. S obzirom na opširniju narav zahtjeva u pogledu informiranja iz Direktive o pravima potrošača, usklađenost sa zahtjevima Direktive o pravima potrošača za predugovornu fazu trebala bi značiti i usklađenost s člankom 7 stavkom 4. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi u pogledu sadržaja informacija. Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi i dalje će biti primjenjiva za ocjenu zavaravajućih ili agresivnih poslovnih praksi trgovca u smislu oblika i prikaza tih informacija potrošaču. 1.4.5Međudjelovanje s Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima Direktiva o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima primjenjuje se na sve ugovore između poduzeća i potrošača o kojima se nisu unaprijed vodili pojedinačni pregovori (npr. unaprijed formulirane standardne odredbe). Za razliku od Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, kršenja Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima imaju ugovorne posljedice: na temelju članka 6. stavka 1. te Direktive, nepošteni uvjeti u potrošačkim ugovorima ne smiju biti „obvezujući za potrošača”. Sud je pojasnio određene elemente odnosa između tih direktiva u predmetu Pereničová i Perenič koji se odnosio na ugovor o kreditu u kojem je navedena efektivna kamatna stopa bila niža od stvarne stope. Sud je zaključio da su takve pogrešne informacije navedene u uvjetima ugovora „zavaravajuće” u smislu Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi ako uzrokuju ili bi mogle uzrokovati da prosječni potrošač donese odluku o poslu koju inače ne bi donio. Utvrđivanje takve poslovne prakse nepoštenom jedan je od čimbenika koje se može navesti pri ocjeni nepoštenosti uvjeta u ugovorima u okviru Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima. Međutim, utvrdi li se tako, to ne utječe izravno na valjanost ugovora u okviru članka 6. stavka 1. te Direktive. U Ujedinjenoj Kraljevini, u predmetu Ured za zaštitu tržišnog natjecanja protiv Ashbourne Management Services, utvrđeno je da je uključivanje nepoštenog uvjeta u ugovor bilo protivno Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi i da je bilo nepošteno tražiti njegovo provođenje zahtijevanjem iznosa plativih u skladu s tim uvjetom. Tijela za zaštitu potrošača u samo nekoliko država članica imaju slične ovlasti u pogledu nepoštenih poslovnih praksi i nepoštenih uvjeta u ugovorima kako bi mogla zabraniti upotrebu standardnih uvjeta ugovora o kojima nisu vođeni pregovori, a koje smatraju nepoštenima, bez pokretanja sudskog postupka protiv trgovca. 1.4.6Međudjelovanje s Direktivom o zavaravajućem i komparativnom oglašavanju Direktivom o zavaravajućem i komparativnom oglašavanju obuhvaćeni su odnosi među poslovnim subjektima. Međutim, na temelju njezinih pravila u pogledu komparativnog oglašavanja i dalje se može općenito ocijeniti, uzimajući u obzir potpuno usklađene kriterije, je li komparativno oglašavanje zakonito i u transakcijama između poslovnog subjekta i potrošača. U skladu s člankom 6. stavkom 2. točkom (a) Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi zavaravajuća je praksa ona kojom se, uključujući komparativnim oglašavanjem, dovodi do zabune s proizvodima, zaštitnim znakovima, zaštićenim imenima ili drugim razlikovnim znakovima konkurenta na tržištu. Istodobno, na temelju članka 4. točke (a) Direktive o zavaravajućem i komparativnom oglašavanju, komparativno oglašavanje nije dopušteno ako je zavaravajuće u smislu članaka 6. i 7. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi.

Stoga se u te dvije direktive nalaze međusobna upućivanja jedne na drugu. Budući da se odnose i na transakcije između poslovnih subjekata i potrošača i transakcije između poslovnih subjekata, uvjeti za ocjenu zakonitosti komparativnog oglašavanja utvrđeni u članku 4. Direktive o zavaravajućem i komparativnom oglašavanju prilično su široki te uključuju i određene aspekte nepoštenog tržišnog natjecanja (npr. ocrnjivanje robnih žigova). Stoga će se Direktivom o zavaravajućem i komparativnom oglašavanju ili omogućiti uvjeti za takvu procjenu u okviru Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi za transakcije između poslovnih subjekata i potrošača ili nametnuti dodatni zahtjevi relevantni za trgovce, uglavnom konkurente, u transakcijama između poslovnih subjekata. Za one države članice koje su proširile primjenu svih (Austrija i Švedska) ili dijela (Danska, Francuska, Italija) odredaba sadržanih u Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi na transakcije između poslovnih subjekata, odredbe iz Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, kako su prenesene u nacionalno zakonodavstvo, u praksi će zamijeniti relevantne odredbe Direktive o zavaravajućem i komparativnom oglašavanju u odnosima među poslovnim subjektima. Važno je napomenuti da su neke zemlje (Belgija) donijele posebna pravila za transakcije između poslovnih subjekata. 1.4.7Međudjelovanje s Direktivom o uslugama Za razliku od zakonodavstva specifičnog za sektor, Direktiva o uslugama ima široko područje primjene. Primjenjuje se na općenite usluge kako su definirane u Ugovoru o funkcioniranju Europske unije, uz određene iznimke. Stoga ona ne može biti lex specialis za Direktivu o nepoštenim poslovnim praksama u smislu članka 3. stavka 4. U skladu s time, zahtjevi u pogledu informiranja iz članka 22. Direktive o uslugama primjenjuju se samo kao dodatak informacijama potrebnima za pozive na kupnju u okviru članka 7. stavka 4. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. 1.4.8Međudjelovanje s Direktivom o elektroničkoj trgovini Direktiva o elektroničkoj trgovini primjenjuje se na usluge informacijskog društva, u koje mogu biti uključene usluge koje pružaju operateri internetskih stranica i platformi kojima se omogućuje potrošačima da kupe robu ili uslugu. Člankom 5. Direktive o elektroničkoj trgovini utvrđuju se zahtjevi u pogledu općih informacija za pružatelje usluga, dok se člankom 6. utvrđuju informacije koje se pružaju u okviru komercijalnih priopćenja. Popisi stavki iz tih dvaju članaka minimalni su popisi. Člankom 6. posebno se od država članica zahtijeva da osiguraju da trgovci jasno identificiraju promotivne ponude, kao što su popusti, nagrade i pokloni, ako su dozvoljeni u državama članicama u kojima davatelj usluga ima poslovni nastan te uvjete sudjelovanja u takvim promotivnim ponudama. Međudjelovanje Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi i Direktive o elektroničkoj trgovini dodatno je opisano u odjeljku 5.2.2. o „Primjenjivosti Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi na internetske platforme”. 1.4.9Međudjelovanje s Direktivom o audiovizualnim medijskim uslugama Direktiva o audiovizualnim medijskim uslugama primjenjuje se na linearne i nelinearne audiovizualne medijske usluge (odnosno televizijsko emitiranje i audiovizualne medijske usluge na zahtjev), koje mogu uključivati audiovizualnu komercijalnu komunikaciju kojom se izravno ili neizravno promiče roba ili usluge (npr. televizijsko oglašavanje, pokroviteljstvo, teletrgovina ili plasman proizvoda). Člankom 5. Direktive o audiovizualnim medijskim uslugama utvrđuju se zahtjevi u pogledu općih informacija za pružatelje usluga, dok se člankom 9. utvrđuju zahtjevi koje mora ispunjavati sva audiovizualna komercijalna komunikacija. Člankom 10. odnosno 11. utvrđuju se uvjeti koje moraju ispuniti pokroviteljstvo i plasman proizvoda u audiovizualnim medijskim uslugama. Direktivom o audiovizualnim medijskim uslugama predviđaju se i drugi stroži kriteriji koji se primjenjuju samo na televizijsko oglašavanje i teletrgovinu (poglavlje VII. o televizijskom oglašavanju i teletrgovini). Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi primjenjuje se na nepoštene poslovne prakse koje se javljaju unutar audiovizualnih medijskih usluga poput zavaravajućih i agresivnih praksi, u mjeri u kojoj nisu obuhvaćene prethodno navedenim odredbama. 1.4.10Međudjelovanje s Direktivom o zaštiti podataka i Direktivom o privatnosti i elektroničkim komunikacijama Zaštita osobnih podataka temeljno je pravo u skladu s člankom 8. Povelje Europske unije o temeljnim pravima. Članak 8. stavak 2. Povelje sadržava ključna načela za zaštitu podataka (poštena obrada, suglasnost ili legitiman cilj propisan zakonom, pravo na pristup i ispravljanje). Člankom 8. stavkom 3. Povelje zahtijeva se da poštovanje pravila o zaštiti podataka podliježe nadzoru neovisnog tijela.

Direktivom o zaštiti podataka uređuje se zaštita osobnih podataka i slobodni protok takvih podataka. Pravila o zaštiti podataka provode nacionalna nadzorna tijela i nacionalni sudovi. Direktiva o privatnosti i elektroničkim komunikacijama nadopunjuje Direktivu o zaštiti podataka u pogledu obrade osobnih podataka u sektoru elektroničke komunikacije jer je njome omogućeno slobodno kretanje takvih podataka u okviru usluga elektroničke komunikacije. Točnije, Direktivom o privatnosti i elektroničkim komunikacijama zahtijeva se pristanak korisnika ako se upotrebljavaju „kolačići” ili drugi načini pristupanja i pohranjivanja informacija na uređaju pojedinca (npr. tabletu ili pametnom telefonu). Direktiva o zaštiti osobnih podataka primjenjuje se na obradu „osobnih podataka”. Osobni podaci znači svi podaci vezani uz identificiranu fizičku osobu ili osobu koja se može identificirati („osoba na koju se podaci odnose”). Osoba koja se može identificirati je osoba koju se može izravno ili neizravno identificirati, posebice uz pomoć identifikacijskog broja ili jednog ili više čimbenika svojstvenih za njezin fizički, fiziološki, mentalni, ekonomski, kulturni ili socijalni identitet. Osoba ili organizacija koja utvrđuje svrhe obrade osobnih podataka je nadzornik podataka (članak 2. točka (a)). Nadzornik podataka mora poštovati sve pravne obveze u okviru pravila o zaštiti podataka. Obrada, uključujući prikupljanje i pohranu osobnih podataka, mora biti poštena i zakonita. Jedan je aspekt obrade podataka taj da se osobi na koju se odnose podaci omoguće relevantne informacije, uključujući: Øidentitet nadzornika podataka i njegovog zastupnika, ako postoji, Øsvrhe te obrade, Øsve dodatne informacije, kao što su: 1. vrste osobnih podataka koji se obrađuju; 2. primatelji ili vrste primatelja; 3. postojanje prava na pristup podacima i prava na ispravljanje podataka koji se odnose na tu osobu; 4. podatak o tome hoće li osobni podaci biti pruženi trećim stranama i 5. informacije o tome jesu li odgovori na pitanja obvezni ili dobrovoljni te moguće posljedice u slučaju da se ne odgovori na pitanja, informacije o postojanju prava na pristup podacima i prava na ispravljanje vlastitih osobnih podataka; ako su takvi daljnji podaci potrebni, uzimajući u obzir posebne okolnosti u kojima se podaci prikupljaju, za osiguravanje poštene obrade u odnosu na osobu čiji se podaci obrađuju. Za poštenu i zakonitu obradu osobnih podataka važno je da se poštuju načela zaštite podataka i da se najmanje jedna od šest osnova za zakonitu obradu primjenjuje na bilo koju aktivnost obrade. Jedan od tih kriterija je pristanak pojedinca. Drugi će se kriteriji primjenjivati prema potrebi, ovisno o okolnostima i namjenama obrade. U skladu s načelima zaštite podataka osobni podaci: Øprikupljaju se s točno utvrđenom i zakonitom namjenom i ne obrađuju se dodatno na način koji je nespojiv s tom namjenom, Øprikladni su, relevantni i nisu pretjerani za tu namjenu, Øtočni su, a oni koji nisu točni brišu se ili ispravljaju,

Øne čuvaju se duže nego što je potrebno. Poslovne strukture temeljene na podacima počinju prevladavati na internetu. Prije svega internetske platforme koje analiziraju, obrađuju i prodaju podatke povezane s preferencijama potrošača i drugim sadržajem koji stvaraju korisnici. To i oglašavanje često predstavljaju njihov glavni izvor prihoda. Prikupljanje i obrada osobnih podataka u tim situacijama moraju biti u skladu s prethodno navedenim pravnim zahtjevima na temelju Direktive o zaštiti podataka. Pojedinci moraju imati mogućnost ostvarivanja svojih prava u pogledu takve obrade. Ta su prava sljedeća: Øpravo pristupa osobnim podacima, Øpravo da se usprotive obradi (npr. u slučaju izravnog stavljanja proizvoda na tržište), Øpravo na brisanje podataka koji se na njih odnose. Na primjer: · poduzeće za razvoj aplikacija koje odlučuje o prikupljanju i obradi osobnih podataka je „nadzornik podataka” u okviru Direktive o zaštiti podataka. Stoga poduzeće za razvoj aplikacija mora obavijestiti potrošače barem o vrsti osobnih podataka koji se obrađuju, tko ih obrađuje i u koju svrhu. Smatrat će se da poduzeće za razvoj aplikacija koje obrađuje osobne podatke u svrhe koje nisu u skladu sa svrhama o kojima je obaviješten potrošač krši odredbe Direktive o zaštiti podataka. Poduzeće za razvoj aplikacija isto tako mora ispunjavati svoje obveze na temelju Direktive o privatnosti i elektroničkim komunikacijama i osigurati da je prethodno dobiven pristanak potrošača ako se upotrebljavaju „kolačići” ili drugi načini pristupanja i pohranjivanja informacija na uređaju pojedinca (npr. pametnom telefonu). Od 25. svibnja 2018. Direktivu 95/46/EZ zamijenit će Opća uredba o zaštiti podataka donesena 2016. Novim se pravilima jačaju postojeća pravila i pojedincima daje više kontrole u pogledu njihovih osobnih podataka. To posebno uključuje: Øutvrđivanje jedinstvenog paneuropskog zakona za zaštitu podataka: osobe na koje se podaci odnose, javna tijela i poduzeća morat će se baviti samo jednom Uredbom umjesto 28 nacionalnih zakona, Øjednostavniji pristup vlastitim osobnim podacima: pojedinci će dobivati više informacija, uz postojeće zahtjeve, u pogledu načina na koji se obrađuju njihovi osobni podaci, a te će im se informacije pružati na jednostavan i razumljiv način, Øpravo na obavijest u slučaju, na primjer, hakiranja osobnih podataka: primjerice, poduzeća i organizacije moraju obavijestiti nacionalno tijelo nadležno za zaštitu podataka o ozbiljnim povredama osobnih podataka što je ranije moguće kako bi korisnici mogli poduzeti potrebne mjere. Prekrši li trgovac Direktivu o zaštiti podataka ili Direktivu o privatnosti i elektroničkim komunikacijama to samo po sebi neće uvijek značiti da i praksa predstavlja povredu Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. Međutim, ta bi kršenja pravila o zaštiti podataka trebalo uzeti u obzir pri ocjeni sveukupne nepoštenosti poslovnih praksi na temelju Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, posebno u slučaju da trgovac obrađuje podatke potrošača istodobno kršeći zahtjeve u pogledu zaštite podataka, odnosno za potrebe izravnog stavljanja proizvoda na tržište ili bilo koje druge komercijalne svrhe poput profiliranja, personalizacije cijena ili aplikacija za velike količine podataka. Sa stajališta Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, prvo pitanje koje je potrebno razmotriti odnosi se na transparentnost poslovne prakse. U skladu s člancima 6. i 7. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, trgovci ne bi smjeli zavaravati potrošače u pogledu aspekata koji bi mogli imati učinak na njihove odluke o poslu. Točnije, člankom 7. stavkom 2. i točkom 22. Priloga I. sprječava se trgovce od sakrivanja poslovne namjere svoje poslovne prakse. Zahtjev o informiranju potrošača o zaštiti podataka u pogledu obrade osobnih podataka, koji nije ograničen samo u odnosu na tržišno komuniciranje, može se smatrati bitnim (članak 7. stavak 5.) Osobni podaci, preferencije potrošača i drugi sadržaj koji stvaraju korisnici imaju de facto gospodarsku vrijednost i prodaje ih se trećim stranama.

Stoga, u skladu s člankom 7. stavkom 2. i točkom 22. Priloga I. Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi, ako trgovac ne obavijesti potrošača da će se podaci koje mora dostaviti trgovcu kako bi pristupio usluzi upotrijebiti u komercijalne svrhe, to bi se moglo smatrati zavaravajućim izostavljanjem bitnih informacija. Ovisno o okolnostima, to bi se moglo smatrati i kršenjem zahtjeva EU-a u pogledu zaštite podataka o pružanju potrebnih informacija dotičnom pojedincu u odnosu na svrhe obrade osobnih podataka. 1.4.11Međudjelovanje s člancima 101. i 102. UFEU-a (pravila o tržišnom natjecanju) Uredbom 1/2003 omogućen je pravni okvir za provedbu pravila o tržišnom natjecanju utvrđenih u člancima 101. i 102. UFEU-a. Člankom 101. stavkom 1. UFEU-a u određenim se okolnostima zabranjuju sporazumi među poduzetnicima, odluke udruženja poduzetnika i usklađeno djelovanje, poput utvrđivanja kupovnih ili prodajnih cijena ili drugih trgovinskih uvjeta, koji imaju za cilj ili utječu na sprječavanje, ograničavanje ili narušavanje tržišnog natjecanja u EU-u. Ključna je značajka ta da je usklađeno djelovanje dvaju ili više poduzetnika s protutržišnim ciljem ili učinkom zabranjeno i ništavo. Člankom 102. UFEU-a u određenim se okolnostima zabranjuje zloporaba vladajućeg položaja jednog poduzetnika ili više njih. Ključna je značajka tog članka zabrana zloporabe čak i time da samo jedan poduzetnik bude na vladajućem položaju. Takva bi se zloporaba mogla sastojati, primjerice, od primjene nejednakih uvjeta na istovrsne poslove s ostalim trgovinskim partnerima, čime ih se stavlja u nepovoljan položaj u odnosu na konkurenciju, ili neposrednog ili posrednog određivanja nepravednih kupovnih ili prodajnih cijena. Iako su te prakse u određenim okolnostima zabranjene u okviru pravila o tržišnom natjecanju, ne smatra ih se automatski nepoštenima u okviru Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. Međutim, kršenje pravila o tržišnom natjecanju trebalo bi uzeti u obzir pri procjeni njihove nepoštenosti u okviru Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. U tim situacijama relevantna je opća odredba iz članka 5. stavka 2. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. 1.4.12Međudjelovanje s Poveljom Europske unije o temeljnim pravima U skladu s njezinim člankom 51. stavkom 1. Povelja EU-a o temeljnim pravima primjenjuje se države članice kad provode pravo Unije, što znači da se primjenjuje i kad provode odredbe Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. Povelja, među ostalim, sadržava odredbe o zaštiti osobnih podataka (članak 8.), pravima djeteta (članak 24.), zaštiti potrošača (članak 38.) i pravu na djelotvoran pravni lijek i na pošteno suđenje (članak 47.). Sud je istaknuo važnost članka 47. Povelje o pristupu pravosuđu u pogledu pravnih lijekova dostupnih potrošačima u vezi s pravima potrošača dodijeljenima na temelju direktiva EU-a. Načelo djelotvornosti, kako na njega upućuje Sud, znači da se nacionalnim postupovnim pravilima ne može u praksi otežavati ili sprječavati potrošače od ostvarivanja prava koja su im dodijeljena pravom EU-a . 1.4.13Međudjelovanje s člancima od 34. do 36. UFEU-a Nacionalnu mjeru u području koje je bilo predmet iscrpnog usklađivanja na razini EU-a potrebno je procijeniti uzimajući u obzir odredbe te mjere za usklađivanje, a ne onih iz Ugovora o funkcioniranju Europske unije (UFEU). Stoga, ako je nacionalna mjera obuhvaćena područjem primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi (razmatrano u prethodnim odjeljcima 1.1. i 1.2.), trebalo bi je procijeniti u odnosu na Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi, a ne u odnosu na UFEU. Nacionalne mjere koje nisu obuhvaćene ni područjem primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi ni bilo kojim drugim instrumentom sekundarnog prava EU-a za usklađivanje potrebno je procijeniti u odnosu na članke od 34. do 36. UFEU-a. Zabranom mjera koje imaju učinak istovrijedan količinskim ograničenjima utvrđenima u članku 34. UFEU-a obuhvaćena su sva pravila trgovanja koja provode države članice, a kojima se može izravno ili neizravno, stvarno ili potencijalno, ometati trgovinu unutar Unije. Sud se opširno bavio pitanjem kada se nacionalnim pravilom može ometati trgovinu unutar Unije. Posebno, u predmetu Keck sud je smatrao da se nacionalnim odredbama kojima se ograničuju ili zabranjuju određeni načini prodaje ne ometa izravno ili neizravno, stvarno ili potencijalno, trgovinu među državama članicama sve dok se, kao prvo, te odredbe primjenjuju na sve relevantne trgovce koji djeluju na području države članice i, kao drugo, na isti način, na pravnoj i činjeničnoj razini, stavljanje na tržište domaćih proizvoda i proizvoda iz drugih država članica. Sud u popis načina prodaje uključuje mjere u pogledu uvjeta i načina stavljanja proizvoda na tržište, mjere u pogledu vremena prodaje robe, mjere u pogledu mjesta prodaje robe ili ograničenja u odnosu na to tko može prodavati robu i mjere u pogledu kontrole cijena. Neki od primjera načina prodaje navedeni u sudskoj praksi Suda, posebno nacionalne odredbe kojima se uređuju uvjeti i načini stavljanja proizvoda na tržište, bili bi obuhvaćeni područjem primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi ako ih se može smatrati poslovnom praksom poslovnog subjekta prema potrošaču namijenjenom zaštiti gospodarskih interesa potrošača. Brojne poslovne prakse koje nisu obuhvaćene područjem primjene Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi ili drugim sekundarnim pravom EU-a moglo bi se smatrati načinima prodaje u okviru predmeta Keck. Takvi načini prodaje obuhvaćeni su područjem primjene članka 34. UFEU-a ako se njima na pravnoj i činjeničnoj razini uvodi diskriminacija na osnovi podrijetla proizvoda. Do diskriminacije na pravnoj osnovi dolazi kad su mjere očito diskriminacijske, dok je diskriminacija na činjeničnoj osnovi složenija. Takve je mjere potrebno procijeniti zasebno za svaki pojedini slučaj. Ako se mjerom ili nacionalnom praksom krši članak 34. UFEU-a, u načelu je moguće opravdati to kršenje na temelju članka 36. UFEU-a ili na temelju jednog od glavnih zahtjeva u pogledu javnog interesa koje priznaje Sud. Opravdanost ograničenja slobodnog kretanja robe na temelju jednog od tih razloga moraju dokazati nadležna nacionalna tijela. Osim toga, država članica mora dokazati da je njezino zakonodavstvo potrebno za učinkovitu zaštitu javnih interesa na koje se poziva. Kako bi bile dopustive, te odredbe moraju biti proporcionalne cilju koji se nastoji ostvariti, a cilj se ne smije moći ostvariti mjerama koje su manje stroge od trgovine unutar EU-a.

Nedavno je Sud smatrao da je za utvrđivanje proporcionalnosti predmetnog ograničenja važno provjeriti i jesu li mjere koje su u tom kontekstu provedene bile prekomjerne u odnosu na ono što je potrebno za ostvarivanje određenog cilja. Drugim riječima, potrebno je utvrditi postoje li alternativne mjere kojima bi se isto tako mogao ostvariti taj cilj, a istodobno imaju manje ograničavajući učinak na trgovinu unutar Zajednice. Nadalje, Sud je smatrao da bi trebalo imati na umu činjenicu da se u tom kontekstu može smatrati da je ograničavajuća mjera u skladu sa zahtjevima prava Europske unije samo ako se u njoj stvarno odražava nastojanje osiguravanja postizanja cilja koji se nastoji postići na dosljedan i sustavan način. 1.5Odnos između Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi i samoregulacije Članak 2. točka (f) „pravila postupanja” znači sporazum odnosno niz pravila koja ne nameće zakon ili drugi propis države članice, a koja definiraju ponašanje trgovaca koji pristaju obvezati se pravilima u vezi s jednom ili više poslovnih praksi odnosno poslovnih sektora; Članak 10. Kodeksi ponašanja Ova Direktiva ne isključuje kontrolu od strane nositelja pravila postupanja, koju države članice mogu podupirati, nad nepoštenom poslovnom praksom i obraćanjem osoba odnosno organizacija iz članka 11. takvim tijelima ako su postupci pred takvim tijelima dodatni, uz sudske ili upravne postupke iz tog članka. Obraćanje takvim kontrolnim tijelima nikad se ne smatra ekvivalentnim odricanjem od sredstava sudskog odnosno upravnog rješavanja kako je predviđeno u članku 11. U Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi prepoznata je važnost mehanizama samoregulacije i pojašnjena uloga koju u provedbi mogu imati nositelji pravila i tijela za samoregulaciju. Države članice mogu poticati nositelje pravila da, uz provedbu Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, provjeravaju postoje li nepoštene poslovne prakse. Kad su pravila samoregulacije stroga, a nositelji pravila ih rigorozno primjenjuju, njima se zaista može smanjiti potreba za radnjama administrativne ili pravosudne provedbe. Nadalje, ako su standardi visoki, a subjekti u industriji ih u velikoj mjeri poštuju, takva bi pravila mogla biti korisna referentna točka za nacionalna tijela i sudove pri procjeni nepoštenosti određene poslovne prakse. Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi sadržava nekoliko odredaba kojima se sprječava trgovce od nedopuštenog iskorištavanja povjerenja koje bi potrošači mogli imati u pravila za samoregulaciju. To je opisano u odjeljku 3.3.3. o neusklađenosti s pravilima postupanja. Kako bi se unaprijedila usklađenost s Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi, Europska komisija je 2012. pokrenula dva postupka dijaloga među više dionika u koje su uključeni predstavnici industrije, nevladine organizacije i nacionalna tijela. Višedionička skupina za tvrdnje o prihvatljivosti za okoliš i višedionička skupina o alatima za usporedbu pružile su korisne informacije koje se dodatno razmatraju u odjeljku 5.1. o tvrdnjama o prihvatljivosti za okoliš i odjeljku 5.2.6. o alatima za usporedbu. Nadalje, te su skupine sastavile: Ø„Kriterije usklađenosti u vezi s tvrdnjama o prihvatljivosti za okoliš”: savjete više dionika kojima se pomaže trgovcima u primjeni Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi u pogledu tvrdnji o prihvatljivosti za okoliš, Øpopis ključnih načela alata za usporedbu. Ti su dokumenti, koji nisu pravno obvezujući, dostupni na poveznici: http://ec.europa.eu/consumers/consumer_rights/unfair-trade/unfair-practices . Dionici uključeni u te višedioničke skupine obvezali su se širiti, promicati i provoditi kriterije/načela i/ili podupirati njihovu provedbu. 1.6Primjena Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi na trgovce s poslovnim nastanom u trećim zemljama Primjenjivost Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi na trgovce izvan EU-a uređena je Uredbom br. 864/2007 o pravu koje se primjenjuje na izvanugovorne obveze („Rim II”). Ta se Uredba, „u slučajevima koji uključuju sukob zakona, primjenjuje na izvanugovorne obveze u građanskim i trgovačkim stvarima.” Uredba Rim II primjenjiva je u građanskim ili trgovačkim sporovima. Članak 6. stavak 1. Uredbe Rim II: Pravo koje se primjenjuje na izvanugovornu obvezu nastalu zbog nelojalne konkurencije je pravo one države u kojoj je došlo do štetnog djelovanja na odnose između konkurenata ili skupne interese potrošača ili postoji vjerojatnost štetnog djelovanja.

Kad su ispunjeni uvjeti iz članka 6. stavka 1. Uredbe Rim II, npr. ako je zavaravajuće oglašavanje usmjereno na potrošače iz EU-a i time se šteti kolektivnim interesima potrošača u EU-u, primjenjivat će se Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi.



2.Opći pojmovi 2.1Pojam „trgovac” Članak 2. točka (b) „trgovac” znači svaka fizička ili pravna osoba koja, u poslovnoj praksi na koju se odnosi ova Direktiva, djeluje u svrhe vezane uz njezinu trgovačku odnosno poslovnu djelatnost, obrt ili slobodno zanimanje, kao i svaka osoba koja djeluje u ime ili za račun trgovca. Tom su definicijom obuhvaćeni ne samo trgovci koji djeluju za svoj račun, već i osobe, uključujući potrošače, koje djeluju „u ime” ili „za račun” drugog trgovca. Na primjer: ·latvijski je sud smatrao da se poduzeće koje je stavljalo oglase u medije u ime i interesu drugog poduzeća koje je bilo pružatelj usluga smatralo trgovcem u smislu nacionalnih odredaba kojima se prenosi Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi. ·Nacionalna nadležna tijela za zaštitu potrošača koja djeluju unutar europske mreže za suradnju u području zaštite potrošača poduzela su zajedničke provedbene mjere u pogledu internetskih igara u kojima se nudi kupovina unutar aplikacije. Ona su objasnila da bi se, premda je prvenstveno poduzeće za razvoj aplikacija odgovorno za sadržaj aplikacije, i trgovine aplikacijama mogle smatrati odgovornima za sprječavanje izravnog navođenja djece u okviru igara na njihovim platformama. Stoga na temelju članka 2. točke (b) u vezi s relevantnim nacionalnim zakonodavstvom o odgovornosti i sankcijama, trgovac se može smatrati zajednički odgovornim s drugim trgovcem za povrede Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi koje je potonji počinio u njegovo ime. Moguće su situacije u kojima bi pojedinci koji se čine kao potrošači koji prodaju proizvode drugim potrošačima zapravo mogli biti trgovci ili djelovati u ime trgovaca („skrivena prodaja potrošaču”). Za svaki bi pojedinačni slučaj trebalo procijeniti smatra li se prodavač „trgovcem” ili potrošačem. Različiti bi kriteriji mogli biti relevantni, kao na primjer: Øje li prodavač imao namjeru ostvariti dobit, uključujući činjenicu da je možda primio naknadu ili drugu vrstu kompenzacije za djelovanje u ime određenog trgovca, Øbroj, iznos i učestalost transakcija, Øprodajni promet prodavača, Økupuje li prodavač proizvode kako bi ih preprodao. Na primjer, na osobe čija je glavna djelatnost internetska prodaja proizvoda na učestaloj osnovi i kupnja proizvoda radi njihove preprodaje po većoj cijeni mogla bi se odnositi definicija trgovca. Organizacije s dobrotvornim ili etičkim ciljevima mogu se smatrati trgovcima na temelju Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi ako sudjeluju u poslovnoj djelatnosti (npr. prodaji proizvoda koji zadovoljavaju određene etičke standarde) prema potrošačima. Ako nastupaju kao trgovci, trebali bi biti poštovati Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi u pogledu svojih poslovnih djelatnosti. Na primjer, informacije o podrijetlu proizvoda ili njegovim etičkim obilježjima ne bi smjele biti zavaravajuće.

Činjenica da je organizacija ustrojena kao „neprofitna” nije bitna za procjenu smatra li se ona trgovcem. Isto se primjenjuje na javna tijela, koja se ovisno o okolnostima isto tako mogu smatrati trgovcem pri obavljanju poslovnih djelatnosti. Na primjer: ·općina koja na tržište stavlja karte po sniženim cijenama za izložbu koju ona organizira mogla bi biti obuhvaćena definicijom trgovca iz Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi. U predmetu BKK Mobil Oil, Sud je potvrdio da se javnopravno tijelo čiji je zadatak od javnog interesa, kao što je upravljanje fondom javnog zdravstvenog osiguranja, može smatrati „trgovcem” s obzirom na to da: zakonodavac EU-a osobito je široko utvrdio pojam ‚trgovac’, koji se odnosi na svaku ‚fizičku ili pravnu osobu’ koja obavlja dohodovnu djelatnost te iz njegova područja primjene nisu isključena tijela koja obavljaju zadaće od javnog interesa ili subjekti koja su uređena javnim pravom. Sud je zaključio i da: [...] Osiguranici BKK-a, koje je očito potrebno smatrati potrošačima u smislu Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, moguće je navesti na krivi trag s pomoću zavaravajućih informacija koje širi to tijelo, čime im se onemogućuje donošenje utemeljenih odluka […] te ih se navodi na donošenje odluke koju ne bi bili donijeli bez takvih informacija, kako je predviđeno u članku 6. stavku 1. te Direktive. U tim je okolnostima nevažno jesu li predmetno tijelo ili određeni zadatak javni ili privatni. Točnije, na temelju točke 22. Priloga I. Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi („crna lista”) zabranjuje se sljedeća praksa: točka 22. Priloga I. Lažna tvrdnja odnosno stvaranje dojma da trgovac ne djeluje u okviru svoje poslovne djelatnosti, odnosno djelatnosti slobodnog zanimanja ili lažno predstavljanje trgovca kao potrošača. Na primjer: ·web-mjesto hotela s pozitivnim ocjenama koje su navodno napisali potrošači, a ustvari ih je napisao vlasnik hotela. 2.2Pojam poslovne prakse Članak 2. točka (d) poslovna praksa poslovnog subjekta prema potrošaču znači svaka radnja, izostavljanje, tijek postupanja ili zastupanja, tržišno komuniciranje uključujući oglašavanje i stavljanje proizvoda na tržište koje izvrši trgovac, a u izravnoj je vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima; Sud smatra da se jedini kriterij u članku 2. točki (d) Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi odnosi na to da praksa trgovca mora biti u izravnoj vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima. Poslovna praksa može biti „u izravnoj vezi” s promocijom proizvoda, na primjer, putem dostavljanja informacija o dostupnosti proizvoda po povoljnoj cijeni u određenom vremenskom razdoblju. Na temelju trenutačno dostupne sudske prakse, teško je utvrditi kad točno poslovna praksa više nije „u izravnoj vezi” s promocijom proizvoda. Međutim, na primjer, ako trgovac proda kartu grada koja ne sadržava promidžbene poruke, a potrošač potom upotrijebi tu kartu kako bi pronašao put do određene trgovine, bilo bi nerazumno smatrati prodaju te karte poslovnom praksom „u izravnoj vezi” s promocijom proizvoda u predmetnoj trgovini. Sud je naveo da Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi obuhvaća aktivnosti trgovca slijedom poslovne transakcije čiji je predmet bilo koja roba ili usluga, nastavno na sklapanje ugovora ili tijekom njegova izvršenja.

Na temelju toga Sud je zaključio: […] činjenica da je do postupanja dotičnog trgovca došlo samo jednom i da je ono utjecalo na samo jednog potrošača nema nikakve važnosti u ovom kontekstu. Naime, ni definicije navedene u članku 2. točkama (c) i (d), članku 3. stavku 1. i članku 6. stavku 1. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi ni ta direktiva promatrana u cijelosti ne sadrže naznaku da bi činjenje ili propuštanje trgovca trebali biti repetitivni ili se ticati više od jednog potrošača. […] dostavljanje potrošaču od strane trgovca pogrešne informacije, poput one o kojoj je riječ u glavnom postupku, treba smatrati ‚zavaravajućom poslovnom praksom’ u smislu te direktive bez obzira na to što se to obavještavanje ticalo samo jednog potrošača. 2.3Pojam „odluke o poslu” Članak 2. točka (k) „odluka o poslu” znači svaka odluka koju donosi potrošač, bilo da se ona tiče načina i uvjeta kupnje, plaćanja u cijelosti ili djelomično, zadržavanja proizvoda ili raspolaganja proizvodom, odnosno izvršenja prava iz ugovora vezano uz proizvod, kao i odluči li djelovati ili suzdržati se od djelovanja. Općim odredbama Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi (članci od 5. do 9.) obuhvaćene su nepoštene, zavaravajuće i agresivne poslovne prakse kojima se može narušiti gospodarsko ponašanje potrošača, što potrošača navodi na donošenje odluke o poslu koju inače ne bi donio. Jezičnom formulacijom upotrijebljenom u članku 2. točki (k) upućuje se na to da je definiciju potrebno tumačiti u širokom smislu te da bi pojam odluke o poslu trebao obuhvatiti široki raspon odluka koje donosi potrošač u pogledu proizvoda. Sud smatra da „odluka o poslu” uključuje ne samo odluku o kupnji proizvoda, već i odluke koje su neposredno vezane s time, posebno ona o ulasku u trgovinu. „Budući da se poslovna praksa u glavnom postupku odnosi na informacije o dostupnosti proizvoda po povoljnoj cijeni u određenom vremenskom razdoblju, potrebno je utvrditi mogu li se pripremne radnje za eventualnu kupnju proizvoda, kao što je dolazak potrošača do trgovine ili činjenica njegova ulaska u trgovinu, smatrati da predstavljaju odluku o poslu u smislu navedene direktive. […] odluka o poslu je ‚svaka odluka koju donosi potrošač, a tiče se načina i uvjeta kupnje’. Taj pojam, dakle, uključuje ne samo odluku o kupnji proizvoda, već i odluku koja je neposredno vezana s time, a to je ona o ulasku u trgovinu. […] Članak 2. točku (k) te direktive treba tumačiti tako da pojam ‚odluka o poslu’ znači svaka odluka koja je u neposrednoj vezi s onom o kupnji proizvoda.” U tom smislu, pojam odluke o poslu uključuje i odluke prije kupnje i nakon kupnje. Postoji široki raspon odluka o poslu koje potrošač može donijeti u pogledu proizvoda ili usluge osim odluke o kupnji. Te odluke o poslu mogu dovesti do aktivnosti koje nemaju nikakve pravne posljedice u okviru nacionalnog ugovornog prava te ih je moguće donijeti u bilo kojem vremenu od trenutka kad je potrošač prvi put bio izložen promidžbi do kraja životnog vijeka proizvoda ili konačne upotrebe usluge. Brojne odluke prije kupnje mogle bi se smatrati odlukama o poslu. Na primjer: ·odluka o odlasku u prodajno mjesto ili trgovinu zbog trgovačke ponude, ·odluka o pristanku na prodajnu prezentaciju koju drži trgovac, ·odluka o pregledu web-mjesta zbog trgovačke ponude.



Brojne odluke nakon kupnje donesene nakon kupnje proizvoda ili pretplate na uslugu mogu se smatrati odlukama o poslu.

Na primjer: ·odluka o odustanku od ugovora o uslugama ili njegovu prekidu, ·odluka o prelasku na drugog pružatelja usluga. U pogledu zavaravajućih praksi koje su provele treće strane, člankom 14. Direktive o elektroničkoj trgovini utvrđeno je pod kojim uvjetima određene internetske platforme nisu odgovorne za takve nezakonite informacije trećih strana pohranjene na platformi, kada djeluju kao posrednik u smještaju informacija na poslužitelju (engl. hosting) u smislu te odredbe. Sa stajališta Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, odlučujuće je smatra li se relevantni internetski posrednik trgovcem te je li on sudjelovao ili ne u poslovnoj praksi poslovnog subjekta prema potrošaču u izravnoj vezi s promocijom, prodajom ili dobavljanjem proizvoda potrošačima. Samo ako se taj internetski posrednik smatra trgovcem i sudjeluje u takvim poslovnim praksama te to čini na način koji je zabranjen na temelju Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi moguće je utvrditi njegovo kršenje navedene Direktive. U pogledu toga posrednik se ne može pozvati na izuzeće od odgovornosti iz članka 14. Direktive o elektroničkoj trgovini ako se te prakse odnose na djelatnosti posrednika, a ne na pohranjene informacije, i ako je posrednik u posjedu takvih informacija ili ima kontrolu nad njima. Brojni potrošači prvo traže proizvode s pomoću tražilica ili alata za usporedbu ili proučavajući internetske ocjene korisnika te se potom upućuju na web-mjesta trgovaca koji imaju najbolje ponude kako bi zapravo obavili kupnju. Na primjer: ·ako trgovac koji nudi internetski alat za usporedbu na odgovarajući način ne obznani način plaćanja potrošačima, to bi se moglo smatrati nepoštenom poslovnom praksom, neovisno o tome nudi li pružatelj alata za usporedbu proizvode koje potrošač uspoređuje izravno za kupnju ili to čine prodavatelji koji su treće strane. U tom slučaju, netransparentna poslovna praksa pružatelja alata za usporedbu mogla bi navesti potrošača na donošenje odluke o poslu koju inače ne bi donio. Nadalje, nepoštena poslovna praksa usmjerena na jednog potrošača mogla bi dovesti do odluke o poslu drugoga potrošača, koju potonji inače ne bi donio. Na primjer: ·poslovne prakse trgovca koji nudi internetske ocjene korisnika u okviru kojih trgovac pregledava negativne ocjene mogle bi predstavljati zavaravajuću radnju ili izostavljanje premda se relevantna odluka o poslu odnosi na potrošača različitog od onoga prisiljenog na uklanjanje negativne ocjene ili spriječenog u njezinoj objavi. U toj situaciji trgovčevo stvaranje lažnog ili zavaravajućeg sveukupnog dojma o prirodi stranice s ocjenama ili načina na koji ona djeluje moglo bi dovesti do toga da prosječni potrošač koji čita internetske ocjene donese odluku o stupanju u kontakt s uvrštenim trgovcem (te potom o sklapanju ugovora s njim) koju inače ne bi donio, da je znao su negativne ocjene bile zatajene. O poslovnim praksama povezanima s tražilicama, alatima za usporedbu i ocjenama korisnika dodatno se raspravlja u poglavlju 5.2. „Internetski sektor”. 2.4„Bitno narušavanje gospodarskog ponašanja potrošača” Općim odredbama Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi (članci od 5. do 9.) obuhvaćene su nepoštene, zavaravajuće i agresivne poslovne prakse kojima se može narušiti gospodarsko ponašanje potrošača. U tim su odredbama upotrijebljene ponešto drukčije jezične formulacije pri izražavanju tih uvjeta. U skladu s člankom 5. stavkom 2. Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi poslovna je praksa nepoštena ako je u suprotnosti sa zahtjevima u pogledu profesionalne pažnje i ako bitno narušava ili je vjerojatno da će narušiti gospodarsko ponašanje prosječnog potrošača. Međutim, člancima 6., 7. i 8. zabranjuje se zavaravajuća ili agresivna poslovna praksa ako ona navodi ili je vjerojatno da će prosječnog potrošača navesti na donošenje odluke o poslu koju inače ne bi donio. Uvjet da se poslovnom praksom mora moći narušiti gospodarsko ponašanje potrošača kako bi se smatrala nepoštenom drukčije je formuliran u članku 5. stavku 2. nego u člancima 6., 7. i 8. U početku bi ta navodna proturječnost mogla predstavljati problem pri tumačenju. Međutim, članak 5. stavak 2. trebao bi se čitati u vezi s člankom 2. točkom (e) koja glasi: članak 2. točka (e) „bitno narušavanje gospodarskog ponašanja potrošača” znači korištenje poslovne prakse s ciljem bitnog narušavanja potrošačeve sposobnosti da donese informiranu odluku, što potrošača navodi na donošenje odluke o transakciji koju inače ne bi donio; Stoga, na temelju članka 5. stavka 2., ono što određuje narušava li bitno poslovna praksa gospodarsko ponašanje prosječnog potrošača ili je vjerojatno da će ga narušiti je navodi li ili je vjerojatno da će navesti potrošača da donese odluku o poslu koju inače ne bi donio.

To je procjena jednaka onoj koju je potrebno provesti u skladu s člancima 6., 7. i 8. Iz toga proizlazi da je jezična formulacija članka 5. stavka 2. različita od jezične formulacije potonjih članaka, dok je uvjet u pogledu bitnog narušavanja ponašanja potrošača istovjetan. Širokim pojmom odluke o poslu koji je utvrdio Sud (vidjeti odjeljak 2.3.) omogućena je primjena Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi na niz slučajeva u kojima nepošteno ponašanje trgovca nije navelo potrošača na stupanje u transakciju ili sklapanje ugovora o uslugama. Poslovna se praksa može smatrati nepoštenom ne samo ako je vjerojatno da će prosječnog potrošača navesti na kupnju određenog proizvoda ili ne, nego i ako je vjerojatno da će potrošača navesti, na primjer, na: Øulazak u trgovinu, Øprovođenje više vremena na internetu u okviru postupka rezervacije, Ødonošenje odluke o neprelasku na drugog pružatelja usluga ili drugi proizvod. U Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi ispitivanje bitnosti narušavanja nije ograničeno na ocjenu je li gospodarsko ponašanje potrošača (odnosno njegova odluka o poslu) zapravo narušeno. Njime se isto tako zahtijeva procjena vjerojatnosti da će poslovna praksa imati (odnosno biti u mogućnosti imati) takav učinak na prosječnog potrošača. Nacionalna provedbena tijela stoga bi trebala istražiti činjenice i okolnosti pojedinačnog slučaja (odnosno in concreto) te isto tako procijeniti „vjerojatnost” učinka te prakse na odluku o poslu prosječnog potrošača (odnosno in abstracto). Na primjer: ·u promidžbenom se oglasu tvrdilo da je novi model automobila „najsigurniji automobil na svijetu”. Pri odluci o tome je li ta tvrdnja utjecala na bilo kojeg potrošača u pogledu donošenja utemeljene odluke o poslu, švedski je sud utvrdio da je bila dovoljna vjerojatnost da promidžba zainteresira prosječne potrošače i potakne potrošače na daljnje djelovanje (npr. posjet trgovini ili web-mjestu kako bi stekli dodatne informacije o proizvodu) da bi se ta odluka smatrala odlukom o poslu. 2.5„Prosječni potrošač” Uvodna izjava 18. Primjereno je od nepoštene poslovne prakse zaštititi sve potrošače. Međutim, Sud je, u presudama u slučajevima povezanima s oglašavanjem otkako je na snazi Direktiva 84/450/EEZ, utvrdio da je nužno ispitati učinak na zamišljenog tipičnog potrošača. U skladu s načelom proporcionalnosti, a kako bi omogućila učinkovitu primjenu zaštite koju predviđa, ova Direktiva kao mjerilo postavlja prosječnog potrošača koji je u razumnoj mjeri obaviješten, pažljiv i oprezan, uzimajući u obzir socijalne, kulturne i jezične čimbenike, kao što to tumači Sud, no ona sadržava i odredbe čiji je cilj spriječiti iskorištavanje potrošača kojega njegova obilježja čine posebno ranjivim u odnosu na nepoštenu poslovnu praksu. Ako je poslovna praksa posebno usmjerena na određenu skupinu potrošača kao što su djeca, poželjno je da se učinak prakse ocjenjuje sa stajališta prosječnog člana skupine... Test prosječnog kupca nije statistički test. Nacionalni sudovi i druga tijela morat će izvršavati pravo vlastitog prosuđivanja uzimajući u obzir praksu Suda kako bi utvrdili tipičnu reakciju prosječnog potrošača u danom slučaju. Kako je navedeno u uvodnoj izjavi 18. i detaljno objašnjeno u člancima od 5. do 9., mjerilo za ocjenu učinka poslovne prakse navedeno u Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi je pojam „prosječnog potrošača”, kako ga je ranije utvrdio Sud: ...kako bi se utvrdilo jesu li određeni opis, žig ili promidžbeni opis ili izjava zavaravajući, potrebno je uzeti u obzir pretpostavljena očekivanja prosječnog potrošača koji je u razumnoj mjeri obaviješten, pažljiv i oprezan . Taj je pojam zaista utvrdio Sud prije nego što je on naveden u Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi. Potom je on kodificiran Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi kako bi se uspostavili zajednički kriteriji za nacionalna tijela i sudove u cilju povećanja pravne sigurnosti i smanjenja mogućnosti različitih ocjena. U sudskoj je praksi Suda prosječni potrošač u razumnoj mjeri kritičan, svjestan i oprezan u pogledu svojeg tržišnog djelovanja. Na primjer: ·„potrošač koji je u razumnoj mjeri oprezan” neće vjerovati da veličina promidžbene oznake na pakiranju odgovara promidžbenom povećanju veličine toga proizvoda. Prosječni potrošač robi s oznakom „dermatološki testirano” obično neće pripisivati ljekovita svojstva koja ta roba ne posjeduje. Na temelju Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, prosječni potrošač u svakom slučaju nije netko kome je potrebna samo niska razina zaštite jer je on uvijek u mogućnosti doći u posjed dostupnih informacija te mudro postupati u skladu s njima. S druge strane, kako je naglašeno u uvodnoj izjavi 18., test se temelji na načelu proporcionalnosti. U Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi taj je pojam prihvaćen kako bi se uspostavila pravilna ravnoteža između potrebe za zaštitom potrošača i promicanjem slobodne trgovine u otvoreno konkurentno tržište. Stoga bi se pojam prosječnog potrošača na temelju Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi trebao uvijek tumačiti imajući u vidu članak 114. Ugovora, kojim se predviđa visoka razina zaštite potrošača. Istodobno se Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi temelji na ideji da bi, na primjer, nacionalna mjera kojom se zabranjuju tvrdnje koje bi mogle zavarati samo vrlo lakovjernog, naivnog ili brzopletog potrošača (npr. „napuhano oglašavanje” ) mogla biti neproporcionalna i stvoriti neopravdanu prepreku trgovini. Kako je izričito navedeno u uvodnoj izjavi 18., test prosječnog kupca nije statistički test. To znači da bi nacionalna nadležna tijela i sudovi trebali moći utvrditi može li se praksom zavarati prosječnog potrošača koji primjenjuje vlastite sposobnosti prosuđivanja uzimajući u obzir opća pretpostavljena očekivanja potrošača, bez naručivanja stručnog izvješća ili ispitivanja mišljenja potrošača . Na primjer: ·u odluci Visokog suda pravde Ujedinjene Kraljevine navedeno je da se pojam „prosječni potrošač” odnosi na „potrošače koji se na razuman način brinu o sebi, a ne na neupućen, bezbrižan ili nepromišljen način”. Visoki sud pravde isto je tako zaključio da se ne može pretpostaviti da će prosječni potrošač čitati sitno tiskana slova na promidžbenim materijalima, ·u Njemačkoj je viši pokrajinski sud Oberlandesgericht Karlsruhe utvrdio da se osobe oštećena vida isto tako mogu smatrati prosječnim potrošačima te da se ispis informacija jako sitnim slovima može smatrati zavaravajućom poslovnom praksom. Sličnu je odluku donijela i slovačka tržišna inspekcija, ·u Mađarskoj je Visoki okružni žalbeni sud utvrdio da potrošač koji razumno djeluje nije sumnjičav i obično vjeruje da su pružene informacije istinite i točne. Potrošač koji razumno djeluje nije obvezan dodatno zahtijevati cjelokupni točni sadržaj poruke koja mu je dostavljena, osim ako je pošiljatelj poruke znatno skrenuo njegovu pažnju ili ga uputio na takvu obvezu u sadržaju poruke.

Člankom 5. stavkom 2. točkom (b) Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi dodatno se utvrđuje test prosječnog potrošača kada se radi o interesima određene skupine potrošača. Kad je praksa usmjerena na određenu skupinu potrošača, njezin bi se učinak trebao procijeniti s gledišta prosječnog člana relevantne skupine. Članak 5. stavak 2. 2. Poslovna praksa je nepoštena: (…) (b) ako bitno narušava ili je vjerojatno da će narušiti gospodarsko ponašanje prosječnog potrošača do kojeg dopire odnosno kojem je namijenjena, u odnosu na proizvod, odnosno gospodarsko ponašanje prosječnog člana skupine ako je poslovna praksa usmjerena određenoj skupini potrošača. Na primjer: ·u predmetu koji se odnosi na zavaravajuće oglašavanje dječjih pelena, odnosno impliciranje poveznice između alergija i pelena trgovca, švedski Trgovački sud utvrdio je da su prosječni potrošači roditelji s malenom djecom, koji nisu posebno upoznati s alergijama. Nalazi studije Europske komisije o ranjivosti potrošača na ključnim tržištima U okviru nedavne studije o ranjivosti potrošača istraženi su pojmovi „prosječnog” i „ranjivog” potrošača, kako ga je utvrdio Sud, s posebnim naglaskom na Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi. Studijom je ispitan način na koji su se ti pravni pojmovi shvatili u državama članicama te je utvrđeno da, premda su se njima koristili u velikom broju slučajeva, određena razina odstupanja u njihovom tumačenju postoji. Nadalje, studijom je ispitan pojam prosječnog potrošača na dva načina: u odnosu na pokazatelje razvijene u okviru studije kako bi se utvrdio pojam ranjivosti potrošača te u odnosu na definiciju prosječnog potrošača u Direktivi o nepoštenoj poslovnoj praksi, odnosno definiciju u kojoj je navedeno da je prosječni potrošač u razumnoj mjeri „obaviješten”, „pažljiv” i „oprezan”. U pogledu pitanja je li prosječni potrošač „obaviješten”, studija je pokazala da prosječni potrošač, što je razvidno iz prosječnih odgovora potrošača po pokazatelju, smatra da je prilično obaviješten o cijenama, tvrdi da čita obavijesti pružatelja internetskih, bankarskih i energetskih usluga (ali priznaje da ih je samo letimice pregledao ili preletio) te navodi da se ne oslanja isključivo na informacije iz oglasa. U pogledu pojma „pažljivosti” i „opreznosti”, studijom je utvrđeno da prosječni potrošač sebe smatra prilično opreznim u odnošenju s ljudima i pri donošenju odluka te ne pretjerano voljnim za preuzimanje rizika i ne smatra da se u oglasima navode objektivne činjenice. Prosječni je potrošač isto tako bio sposoban ispravno utvrditi značenje pojmova kao što su kilovatsat, megabajt po sekundi i kamatne stope te ispravno odgovoriti na pitanja kojima su se mjerile osnovne računalne sposobnosti i lakovjernost. Većina navedenih pokazatelja odražava prosjek koji se, za razliku od objektivnih mjerila, temelji na podacima koje su iznijeli sami potrošači u pogledu pojmova „obaviještenosti”, „pažljivosti” i „opreznosti” te ih je stoga potrebno oprezno tumačiti, s obzirom na to da su na njih vjerojatno mogli utjecati, barem djelomično, sklonosti u ponašanju, kao što je prekomjerno povjerenje potrošača . To se temelji na činjenici da kada su mu predstavljene složene ponude u okviru bihevioralnih pokusa, prosječni potrošač zapravo nije bio sposoban odabrati najbolju ponudu u okviru pokusa koji su odražavali trenutačne oglašivačke prakse u energetskom sektoru (složeno određivanje cijena), internetskom sektoru (gomilanje ponuda) te diljem sektora („primamljive” početne kamatne stope niže od kamatnih stopa na tržištu koje će biti na snazi samo kratkoročno, nakon čega će postupno rasti). Nadalje, prosječni potrošač navodi da nikada ne uspoređuje ponude banaka i pružatelja energetskih usluga te da nailazi na poteškoće pri usporedbi ponuda takvih pružatelja usluga. Prosječni se potrošač isto tako u određenoj mjeri osjeća ranjivo zbog osobnih obilježja, kao što su zdravstveni problemi, dob, pripadanje manjinskoj skupini itd. Sveukupno, većina pokazatelja upućuje na dosljednu sliku prosječnog potrošača u 28 država članica EU-a, ali su uočene razlike među državama. Na primjer, 69 % potrošača u Bugarskoj smatra da je „vrlo” ili „prilično” teško uspoređivati ponude energetskih usluga, dok u Njemačkoj to isto smatra 35 % potrošača. U Danskoj, 63 % potrošača smatra da je „vrlo” ili „prilično” teško uspoređivati bankovne usluge, dok u Ujedinjenoj Kraljevini to isto smatra 33 % potrošača. Ti nalazi upućuju na činjenicu da obilježja prosječnog potrošača ovise o situaciji u kojoj se on nalazi i načina na koji se ta obilježja mjere. Nalazi ove studije stoga mogu služiti kao smjernica za shvaćanje prosječnog potrošača, a nalazi po državama mogu se pronaći u završnom izvješću. Pri izradi svojih promidžbenih poruka trgovci bi, povremeno i u skladu s posebnom prirodom određenog predmetnog proizvoda, trebali u obzir uzeti određena socijalna, jezična i kulturna obilježja svojstvena ciljnim prosječnim potrošačima proizvoda. U određenim slučajevima takva socijalna, jezična i kulturna obilježja, koja isto tako mogu biti svojstvena određenoj državi članici, mogu stoga i biti opravdanje za različito tumačenje poruke priopćene u okviru poslovne prakse nadležnog provedbenog tijela ili suda. U predmetu koji se odnosi na zavaravajuće oglašavanje kozmetičkih proizvoda Sud je utvrdio da: „Kako bi se taj test primijenio na ovaj predmet, potrebno je u vidu imati nekoliko razmatranja. Odnosno, potrebno je utvrditi može li se socijalnim, kulturnim ili jezičnim čimbenicima opravdati pojam „lifting” upotrijebljen u vezi s kremom za učvršćivanje, koji njemačkom [prosječnom] potrošaču znači nešto drukčije nego potrošačima u drugim državama članicama, ili jesu li upute za upotrebu same po sebi dostatne za razjašnjavanje da su njezini učinci kratkotrajni te za otklanjanje mogućnosti drukčijeg zaključka koji bi mogao proizići iz riječi „lifting”” . Nadalje, Sud je naveo da: „zabrana oglašavanja zbog zavaravajuće prirode žiga u načelu nije isključena činjenicom da se istovjetni žig ne smatra zavaravajućim u drugim državama članicama. […] moguće je da zbog jezičnih, kulturnih i socijalnih razlika među državama članicama žig koji nije odgovoran za zavaravanje potrošača u jednoj državi članici može za to biti odgovoran u drugoj.” Stoga bi na temelju testa prosječnog potrošača i unatoč potpunom usklađivanju koje se uvodi Direktivom o nepoštenoj poslovnoj praksi, u teoriji moglo biti opravdano od stranog trgovca zahtijevati dostavljanje dodatnih informacija na socijalnoj, kulturnoj ili jezičnoj osnovi. Drugim riječima, ispuštanje takvih informacija moglo bi potrošače u zemlji odredišta navesti na krivi trag, za razliku od onih u državi podrijetla. 2.6Ranjivi potrošači Članak 5. stavak 3. 3. Poslovna praksa, za koju je vjerojatno da će bitno narušiti gospodarsko ponašanje samo jasno prepoznatljive skupine potrošača koji su u odnosu na praksu odnosno predmetni proizvod posebno ranjivi zbog duševne ili tjelesne nemoći, dobi ili lakovjernosti, na način koji bi trgovac u razumnoj mjeri mogao predvidjeti, ocjenjuju se sa stajališta prosječnog člana te skupine. To ne dovodi u pitanje uobičajen i zakonit način oglašavanja uz pomoć preuveličanih izjava koje ne treba shvaćati doslovno. Uvodna izjava 19. Ako određena obilježja kao što su dob, tjelesna odnosno duševna nemoć ili lakovjernost potrošače čine posebno podložnima nekoj poslovnoj praksi odnosno proizvodu, te bi se određenom praksom moglo narušiti gospodarsko ponašanje jedino takvih potrošača na način koji trgovac u razumnoj mjeri može predvidjeti, primjereno je osigurati da ti potrošači budu na primjereni način zaštićeni, i to ocjenjujući tu praksu sa stajališta prosječnog člana te skupine. Direktiva o nepoštenoj poslovnoj praksi temelji se na ideji da, premda je primjereno od nepoštene poslovne prakse zaštititi sve vrste potrošača, potrošačima koji se smatraju članovima jedne od skupina navedenih u članku 5. stavku 3. potrebno je osigurati viši stupanj zaštite nego „prosječnom potrošaču” na kojega se upućuje u članku 5. stavku 2. U uvodnoj se izjavi 19. dodatno objašnjava tumačenje članka 5. stavka 3.: premda se čini da je u članku 5. stavku 3. navedeno da se potrošači smatraju ranjivima isključivo zbog njihove duševne ili tjelesne nemoći, dobi ili lakovjernosti, u uvodnoj je izjavi 19. sadržan nepotpun popis obilježja koja potrošače čine „posebno podložnima”. Na primjer: ·u predmetu koji uključuje ispuštanje bitnih informacija kreditne institucije, mađarsko tijelo nadležno za tržišno natjecanje zaključilo je da su potrošači koje su kreditne institucije odbile zbog niske kupovne moći bili posebno podložni određenoj ponudi.

Nalazi studije Europske komisije o ranjivosti potrošača na ključnim tržištima : Razmatrajući različite postojeće definicije i shvaćanja pojma ranjivosti potrošača, studijom je utvrđena široka definicija u okviru koje veća podložnost oglašivačkim praksama predstavlja jednu od pet „dimenzija” ranjivosti potrošača. U studiji je „ranjivi potrošač” definiran kao: potrošač koji, zbog sociodemografskih obilježja, bihevioralnih obilježja, osobne situacije ili tržišnog okruženja: oima veće izglede doživjeti negativne ishode na tržištu, oima ograničenu mogućnost za maksimalno povećanje svoje dobrobiti, oima poteškoća pri pribavljanju ili prikupljanju informacija, oje u manjoj mogućnosti kupovati, odabirati ili pristupati odgovarajućim proizvodima ili oje podložniji određenim oglašivačkim praksama. Sa stajališta Direktive o nepoštenoj poslovnoj praksi, posljednja je „dimenzija” najvažnija, s obzirom na to da su u članku 5. stavku 3. ranjivi potrošači definirani kao potrošači koji su u odnosu na praksu odnosno predmetni proizvod posebno ranjivi (...). Većina potrošača pokazuje znakove ranjivosti u okviru barem jedne dimenzije, dok trećina potrošača pokazuje znakove ranjivosti u više dimenzija. Manje od petine ispitanih potrošača nije pokazivalo znakove ranjivosti. S obzirom na to da je ranjivost potrošača višedimenzionalna, isto vrijedi i za osobna obilježja u pogledu vjerojatnosti ranjivosti potrošača. Na primjer, obilježja kao što su dob i spol mogu povećati ranjivost u okviru nekih dimenzija, ali ne i u okviru drugih. 2.6.1Kriteriji ranjivosti u članku 5. stavku 3. Nemoć (duševna ili tjelesna) uključuje osjetilne poteškoće, ograničenu pokretljivost i druge vrste invaliditeta. Na primjer: ·talijansko tijelo AGCM zaključilo je da je oglašavanje kojim su se proizvodi na zavaravajući način predstavili kao proizvodi kojima je moguće izliječiti ozbiljne bolesti posebno ozbiljno jer bi ono moglo navesti ranjive potrošače, kao što su osobe pogođene ozbiljnom bolešću, na donošenje odluke o poslu koju inače ne bi donijele. U tom je pogledu potrebno napomenuti da je EU 2010. ratificirao Konvenciju Ujedinjenih naroda o pravima osoba s invaliditetom . U prvim zaključnim napomenama Odbora UN-a iz listopada 2015. sadržana je preporuka da bi EU „trebao poduzeti odgovarajuće mjere kako bi se zajamčilo da sve osobe s invaliditetom kojima je oduzeta njihova pravna sposobnost mogu uživati sva prava utvrđena ugovorima EU-a i zakonodavstvom EU-a, uključujući (...) potrošačka prava (...)”. U pogledu dobi, moglo bi biti primjereno razmotriti poslovnu praksu sa stajališta potrošača različitih dobnih skupina. Komisijinom je studijom o ranjivosti potrošača utvrđeno da dob može, u nekim slučajevima, biti uzrok ranjivosti potrošača. Na primjer, u usporedbi s potrošačima u srednjoj dobnoj skupini (34 – 44 godine), za mlade je potrošače (16 – 24 godine): ·manje vjerojatno da će nešto poduzeti ako se susretnu s problemom, ·vjerojatnije da će preplatiti usluge jer ne mogu upotrebljavati određene načine plaćanja. S druge strane, studijom je utvrđeno da je starijim potrošačima (65 – 74 godine i stariji od 75 godina) na ključnim tržištima teže nego potrošačima u srednjoj dobnoj skupini (33 – 44 godine) uspoređivati ponude i odabirati ponude. Stariji ljudi mogu biti ranjiviji u pogledu određenih praksi zbog njihove dobi. Agresivne metode terenske prodaje možda neće utjecati na prosječnog potrošača, ali će vjerojatno zastrašiti određene skupine potrošača, posebno starije osobe, koje mogu biti ranjivije u pogledu agresivne prodaje. Nalazi studije Europske komisije o učinku internetskog marketinga na djecu: ·djeca se susreću s poteškoćama pri prepoznavanju internetskog oglašavanja te u svjesnoj obrani od oglašivačkog nagovaranja, a takve prakse utječu na njihove izbore i ponašanje, ·učinci oglasa ugrađenih u računalne igre na stvarno ponašanje može se jasno dokumentirati. Bihevioralnim pokusom kojim se istraživao učinak oglasa ugrađenih u računalne igre (u ovom slučaju unutar računalnih igrica u kojima se oglašavaju određene marke proizvoda) utvrđeno je da igranje računalne igre u okviru koje se promiču prehrambeni proizvodi visoke energetske vrijednosti prouzročilo povećani unos grickalica visoke energetske vrijednosti u odnosu na djecu koja igraju računalnu igricu u okviru koje se promiču neprehrambeni proizvodi, ·bihevioralnim pokusom kojim se ispituje učinak navođenja na kupnje unutar igara utvrđeno je da takve poruke utječu na ponašanje djece potrošača te je određeni broj djece izjavio da su obavili kupnju dodatnih značajki ne znajući da ih je potrebno platiti. Brojnoj je djeci bilo teško donijeti odluku kad bi ih se navodilo na kupnju unutar aplikacija, ·ranjivost djece ovisi o nekoliko čimbenika, uključujući i medij putem kojeg