Tijekom posljednjeg desetljeća Unija i njezine države članice uložile su znatne napore u smanjenje rizika u bankarskom sektoru . Široki raspon mjera koje su uvedene nakon financijske krize doveo je do: 1. znatnog i konkretnog jačanja solventnosti banaka, njihove financijske poluge i likvidnosnih pozicija; 2. znatnog poboljšanja upravljanja u bankarskom sektoru i nadzora nad njim; te 3. znatnog povećanja mogućnosti sanacije banaka. Prosječne stope osnovnog kapitala banaka europodručja pod izravnim nadzorom jedinstvenog nadzornog mehanizma ostale su stabilne te su u četvrtom tromjesečju 2018. iznosile 15,54 %, u usporedbi s 15,63 % u četvrtom tromjesečju 2017. Te jače kapitalne pozicije odražavaju se i u višim omjerima financijske poluge. Prosječni omjer financijske poluge i dalje je znatno viši od zahtjeva od 3 % te u četvrtom tromjesečju 2018. iznosi 5,28 %, u odnosu na 5,41 % u četvrtom tromjesečju 2017. Banke u europodručju zadržale su i otpornost na likvidnosne šokove – koeficijent likvidnosne pokrivenosti ostao je visok na 145,61 % u četvrtom tromjesečju 2018., u usporedbi sa 143,56 % u četvrtom tromjesečju 2017. Sve je to odraz odlučnih mjera poduzetih radi smanjenja rizika u cijelom europodručju.

Unija i njezine države članice naporno rade na smanjenju rizika kako bi omogućile taj napredak. Kako je opisano u ovom Izvješću o napretku, to je dovelo do rezultata. U ovom su Izvješću o napretku predstavljene odlučne mjere poduzete proteklih godina radi suočavanja s lošim kreditima, jednim od ključnih područja za smanjenje rizika u europskom bankarskom sektoru. Zbog različitih razloga, koji uključuju financijsku krizu i kasnije recesije, ali i nerazboritog kreditiranja i neodgovarajuće procjene kreditne sposobnosti, brojni su se dužnici (osobe i trgovačka društva), posebno u državama članicama pogođenima dugom ili dubokom recesijom, suočili s nemogućnošću otplate svojih kredita, pa čak i stečajem. Zbog toga su brojne banke bile izložene akumulaciji loših kredita u svojim bilancama.

Tablica 2.: Loši krediti i rezervacije po državama članicama

Izvor: Europska središnja banka, konsolidirani bankarski podaci. Izračuni službi Komisije (GU FISMA).

To smanjenje loših kredita i njihovih udjela bilo je moguće postići zahvaljujući odlučnim mjerama banaka i oblikovatelja politika, posebno u državama članicama s relativno visokim razinama loših kredita. Isto tako, Komisija i dalje konstruktivno surađuje s državama članicama u donošenju konkretnih rješenja za banke u okviru pravila EU-a o državnim potporama i bankarstvu, s jasnim ciljem da se ograniče troškovi poreznih obveznika uz istovremeno jamčenje potpune zaštite deponenata u svakom trenutku. Zahvaljujući tome provedene su transakcije na temelju kojih su tijekom posljednje tri godine iz bilanci banaka uklonjeni bruto loši krediti u vrijednosti od oko 112 milijardi EUR (među ostalim oko 82 milijarde EUR u Italiji; oko 24 milijarde EUR u Portugalu i oko 6 milijardi na Cipru).

Neovisno o tome, Unija i njezine države članice ne bi se trebale prestati truditi. Trebali bismo biti svjesni mogućih učinaka gospodarskog pada. Rješavanju problema loših kredita proteklih godina pomogao je i snažan gospodarski rast. Daljnjim zajedničkim radom problem loših kredita moći ćemo riješiti na najodlučniji način i biti otporniji na moguće negativne šokove u budućnosti.

Različiti udjeli loših kredita u državama članicama odraz su stalnog asimetričnog utjecaja financijske krize. Unatoč općenito ohrabrujućem napretku loši su krediti i dalje rizik (iako sve manji) za održivost najzahvaćenijih banaka te za gospodarski rast i financijsku stabilnost nekih država članica. Dodatnim smanjenjem loših kredita mogla bi se postići veća konvergencija među državama članicama. Ukupna količina loših kredita na razini Unije sada iznosi 786 milijardi EUR . Pozornost bi i dalje trebalo posvećivati postupcima koji se odnose na restrukturiranje duga, nesolventnost i povrat duga, kojima bi u brojnim slučajevima znatno koristile daljnje reforme. Učinkoviti i predvidljivi okviri za naplatu kredita i nesolventnost ključno su sredstvo koje bankama pomaže u smanjenju razina loših kredita i izbjegavanju njihova akumuliranja u budućnosti. Učinkovito rješavanje tog važnog pitanja bio bi snažan poticaj daljnjem smanjivanju loših kredita. Usklađivanje zakonodavstva u tom području izazov je zbog bliskih poveznica s različitim područjima prava koja su u nacionalnoj nadležnosti te različitih javnih politika koje nadilaze pitanje loših kredita.

Kontinuirani rast sekundarnih tržišta loših kredita jednako je važan čimbenik. U zajedničkim nastojanjima tijela država članica i EU-a ne bi se smio zanemariti još neiskorišten potencijal uspješnog sekundarnog tržišta, ne samo u smislu smanjenja trenutačnih razina loših kredita, nego i u smislu osiguranja izlazne točke za buduće tokove, čime bi se izbjeglo ponovno akumuliranje loših kredita u bilancama banaka, što je ključno. Relevantne mjere politika (vidjeti i u nastavku) trebale bi stalno biti usmjerene na daljnji razvoj sekundarnog tržišta kako bi se potaknula i održala trenutačna poboljšanja u nekoliko država članica.

3.Napredak u provedbi Akcijskog plana Vijeća

Vijeće je u svojem Akcijskom planu dogovorilo da će se redovito baviti pitanjem loših kredita kako bi razmotrilo napredak u području loših kredita u Uniji i procijenilo postignuti napredak u provedbi Akcijskog plana na temelju pregleda Komisije. U tablici 3. vidljivo je da su učinjeni važni koraci prema potpunoj provedbi Akcijskog plana.

Tablica 3.: Napredak u provedbi Akcijskog plana

3.1.Dostatno pokriće gubitaka banaka u slučaju budućih loših kredita

Kao dio paketa prijedloga o lošim kreditima dostavljenog u ožujku 2018. Komisija je dostavila Prijedlog uredbe o izmjeni Uredbe o kapitalnim zahtjevima („CRR”) kojim se uvodi „zakonom propisani bonitetni zaštitni mehanizam” radi sprječavanja rizika nedostatnih rezervacija za buduće loše kredite. Uredba je donesena u travnju 2019.

U Uredbi se od banaka zahtijeva dostatno pokriće za gubitke po kreditima (tj. zajedničke minimalne razine pokrića) za novonastale kredite ako oni postanu neprihodujuće izloženosti. Ako banka ne dosegne primjenjivu minimalnu razinu pokrića, manjak mora odbiti od vlastitih sredstava.

U okviru bonitetnog zaštitnog mehanizma zahtjev u pogledu primjenjivog minimalnog pokrića ovisi o dvjema glavnim ulaznim varijablama:

·je li neprihodujuća izloženost djelomično ili u cijelosti osigurana priznatom kreditnom zaštitom (kako je definirana u CRR-u); i

·razdoblje za koje je izloženost klasificirana kao neprihodujuća.

Zahtjevi u pogledu pokrića za banke postupno se povećavaju do 100 % nakon tri godine za neosigurane neprihodujuće izloženosti, nakon devet godina za neprihodujuće izloženosti osigurane nekretninama te nakon sedam godina za neprihodujuće izloženosti osigurane drugom priznatom kreditnom zaštitom. U tom se pristupu odražava povećani rizik koji je rezultat „starih” neprihodujućih izloženosti, čak i ako su osigurane: što dulje neprihodujuće izloženosti ostaju u bilancama banaka, to su banke obično manje uspješne u povratu svojeg novca. Cilj je mjere potaknuti proaktivno i pravodobno upravljanje neprihodujućim izloženostima u bankama. To je važno jer do uspješnog povrata i održivih mjera restrukturiranja obično dolazi u prvim godinama nakon klasificiranja izloženosti kao neprihodujuće.

Kako bi se osigurala pravna sigurnost i dosljednost u bonitetnom okviru, Uredbom se uvodi i zajednička definicija „neprihodujućih izloženosti”, u skladu s definicijom koja se već upotrebljava za potrebe nadzornog izvješćivanja.