1.UVOD

Socijalni dijalog temelj je europskog socijalnog modela. Jedan je od glavnih ciljeva EU-a poboljšati uvjete života i rada. Za to se u osnovi upotrebljavaju socijalni dijalog i kolektivno pregovaranje, koji doprinose produktivnosti i pomažu osigurati socijalnu pravednost, kvalitetna radna okruženja i demokraciju na radnim mjestima. Istinski socijalna Europa treba pouzdane socijalne partnere. Socijalni dijalog stoga je jedno od ključnih načela europskog stupa socijalnih prava.

Uspješno i uravnoteženo upravljanje promjenama ovisi o pouzdanim socijalnim partnerima. Klimatske promjene, digitalizacija i demografski trendovi unose nagle promjene, pa i u svijet rada. COVID-19 ubrzao je neke od tih promjena. Socijalni dijalog nužan je za uravnotežene odgovore na promjene u svijetu rada. U cijelom EU-u socijalni dijalog imao je važnu ulogu u oblikovanju i provedbi politika za ograničavanje posljedica pandemije. Na razini sektora i poduzeća, socijalni partneri promptno su uspostavili nove protokole za zaštitu zdravlja i brigu o sigurnosti ili proveli potrebno osposobljavanje. Na nacionalnoj razini podupirali su tijela vlasti u pružanju financijske pomoći radnicima i poduzećima. Socijalni partneri bitni su i u odgovoru na dalekosežne posljedice agresivnog rata Rusije protiv Ukrajine: raseljenim osobama iz Ukrajine i drugim izbjeglicama i migrantima olakšavaju integraciju na tržište rada i pronalaze održiva rješenja za prilagodbu plaća i kolektivnih ugovora s obzirom na krizu troškova života i visoke razine inflacije.

Angažman socijalnih partnera poboljšava oblikovanje politika i zakona. Socijalni partneri izvor su golemog znanja i iskustva u području zapošljavanja i stvarnog stanja u svijetu rada. Mogu pomoći u postizanju ravnoteže između interesa radnika i poslodavaca, kao i u prihvaćanju i djelotvornosti politika i propisa. Zato imaju jedinstvenu ulogu u usporedbi s drugim dionicima. Komisija je Ugovorom (člankom 154. UFEU-a) obvezana da se savjetuje sa socijalnim partnerima o prijedlozima u području socijalne politike (tj. obuhvaćenima člankom 153. UFEU-a) kako bi se socijalnim partnerima omogućilo da pregovaraju o sporazumima. Sporazumi socijalnih partnera mogu se provoditi putem prava EU-a (članak 155. UFEU-a). U kontekstu Europskog semestra za koordinaciju ekonomskih politika i politika zapošljavanja, u svim ključnim točkama tog ciklusa na razini EU-a organiziraju se redoviti strukturirani dijalozi sa socijalnim partnerima.

EU promiče ulogu socijalnih partnera i poziva na konstruktivniji socijalni dijalog. Promicanje socijalnog dijaloga zajednički je cilj EU-a i njegovih država članica, pri čemu u obzir uzimaju raznolikost nacionalnih sustava i poštuju autonomiju socijalnih partnera. Za potporu proširenju kolektivnog pregovaranja i za kapacitete, angažiranost i zaštitu autonomije socijalnih partnera treba učiniti više i na nacionalnoj razini i na razini EU-a. Komisija je u Akcijskom planu za provedbu europskog stupa socijalnih prava iz ožujka 2021. najavila da će nakon savjetovanja sa socijalnim partnerima predstaviti inicijativu za potporu socijalnom dijalogu na objema tim razinama. Jačanje socijalnog dijaloga na svim razinama istaknuto je i na najvišoj političkoj razini Socijalnom obvezom iz Porta, koju su potpisali portugalsko predsjedništvo Vijeća EU-a, Europski parlament, Europska komisija, socijalni partneri i Socijalna platforma. Inicijativa za socijalni dijalog, koja se spominje i u Komunikaciji Komisije pod naslovom „Konferencija o budućnosti Europe – Provođenje vizije u djelo” iz lipnja 2022., bitan je doprinos u daljnjem radu na temelju Konferencije.

U ovoj Komunikaciji Komisije utvrđuje se niz konkretnih mjera za nastavak jačanja socijalnog dijaloga EU-a, a priložen joj je prijedlog preporuke Vijeća za jačanje nacionalnog socijalnog dijaloga i kolektivnog pregovaranja. Komisija je pripremila ovu inicijativu uz aktivan angažman socijalnih partnera i razmijenila mišljenja s Europskim parlamentom, Europskim gospodarskim i socijalnim odborom i Odborom regija.

2.NACIONALNI SOCIJALNI DIJALOG

Države članice imaju različite mehanizme i postupke socijalnog dijaloga: razlikuju se kad je riječ o kolektivnim radnim odnosima, ulozi kolektivnog pregovaranja u određivanju uvjeta rada, kapacitetima i članstvu organizacija, formalnim strukturama za uključivanje socijalnih partnera u oblikovanje i provedbu politika, te političkoj važnosti. Sustavi država članica za kolektivno pregovaranje razlikuju se i po tome koliko su centralizirani ili decentralizirani.

Većina država članica ima jednu ili više formalnih nacionalnih struktura za socijalni dijalog u kojima predstavnici poslodavaca, sindikata i vlade mogu raspravljati o općim ekonomskim i socijalnim pitanjima. Ta se tijela znatno razlikuju s obzirom na njihovu ulogu i ovlasti, ali obično sudjeluju kao savjetnici u vezi s nacrtima propisa i politika, posebno u područjima povezanima sa zapošljavanjem, a mogu služiti i kao forum za pregovore o sporazumima. Mnoge države članice imaju i tripartitna tijela zadužena za posebna pitanja, kao što su socijalna sigurnost, zapošljavanje, osposobljavanje te zdravlje i sigurnost na radu. Produktivan trostrani socijalni dijalog, sa sudjelovanjem tijela javne vlasti, ovisi o konstruktivnom dvostranom socijalnom dijalogu.

U kontekstu promjena u svijetu rada od socijalnog dijaloga očekuju se konkretni rezultati. Iako je gustoća poslodavaca (udio poslodavaca koji su članovi organizacija poslodavaca) relativno stabilna, gustoća sindikata smanjuje se (u prosjeku) u svim državama članicama. Preusmjeravanje gospodarske aktivnosti s proizvodnje na usluge privatnog sektora i promjene u svijetu rada sindikatima i organizacijama poslodavaca otežavaju pronalaženje novih članova. Radnici u većini novijih oblika zapošljavanja, uključujući sve veći broj samozaposlenih osoba, nisu dovoljno zastupljeni. To vrijedi i za radnike s ugovorima o radu na određeno vrijeme, koji su sve brojniji, ali se rjeđe udružuju u sindikate. Fleksibilnost vremena u kojem se posao obavlja i lokacije na kojoj se obavlja predstavnicima radnika otežava organizaciju tako rascjepkane radne snage. Posljednjih godina organizacije socijalnih partnera poduzimaju inicijative za privlačenje novih članova ili jačanje utjecaja nekih nedovoljno zastupljenih skupina (posebno osoba koje rade s mladima ili radnika koji rade putem platforme) s pomoću ciljanih strategija i inicijativa za zapošljavanje te stvaranjem posebnih struktura unutar organizacija. Kad je riječ o rodnoj ravnopravnosti, udio žena u sindikatima nije jednak u svim dijelovima EU-a. Broj članica u sindikatima općenito raste unatoč tome što se broj članova u sindikatima smanjuje. Žene su i dalje nedovoljno zastupljene na vodećim položajima.

Udio radnika obuhvaćenih kolektivnim ugovorima u proteklih se trideset godina znatno smanjio. Od 2000. do 2019. smanjio se s procijenjenog prosjeka EU-a od oko 66 % na oko 56 %, uz posebno veliko smanjenje u srednjoj i istočnoj Europi [slika 1]. Na razini država članica općenito je zabilježen trend u smjeru decentralizacije pregovaranja prema razini poduzeća. Prema Organizaciji za gospodarsku suradnju i razvoj (OECD) pokrivenost kolektivnim pregovaranjem visoka je (iznad 50 %) samo u zemljama s barem nekim oblikom sektorskog pregovaranja. U zemljama u kojima se pregovaranje odvija uglavnom na razini poduzeća pokrivenost kolektivnim pregovaranjem obično je niska. Koordinacija među sektorima i pregovaračkim jedinicama i njezina razina posebno su važne dimenzije kolektivnog pregovaranja.

Socijalni partneri nisu u svim državama članicama jednako uključeni u oblikovanje politika. Iako je kvaliteta uključenosti socijalnih partnera posljednjih nekoliko godina u većini država članica stabilna, pravodobnost i značaj njihove uključenosti nisu svugdje jednaki. Jedan od razloga za to su različiti institucionalni okviri, procedure i prakse . Konkretno, kvalitetu i djelotvornost socijalnog dijaloga u državama članicama ocjenjuje Odbor za zapošljavanje u godišnjem „preispitivanju socijalnog dijaloga”. U najnovijim zaključcima koje je Vijeće potvrdilo u lipnju 2022. naglašava se, među ostalim, koliko je važno da se dodijeli dovoljno vremena za savjetovanja tijekom cijelog postupka donošenja politika, osiguraju odgovarajući institucijski okviri i odgovori na pitanja povezana s izgradnjom kapaciteta i smanjenjem pokrivenosti kolektivnim pregovaranjem . Europski parlament naglasio je da pouzdani sustavi kolektivnog pregovaranja povećavaju otpornost država članica u vrijeme gospodarske krize i da bi države članice trebale poduzeti mjere za promicanje visoke gustoće sindikata kako bi se preokrenuo trend smanjenja pokrivenosti kolektivnim pregovaranjem.

Slika 1: Pokrivenost kolektivnim pregovaranjem u EU-u, 2000.–2019.

Broj zaposlenika pokrivenih kolektivnim ugovorima, podijeljen s ukupnim brojem osoba koje primaju nadnice i plaće (u %, 2000. i 2019.)

Napomena: (1) Najnoviji dostupni podaci su iz: 2019. (AT, BE, CZ, HU, IT, LT, NL, PL, PT), 2018. (BG, DE, DK, ES, FR, LU, LV, SE), 2017. (EL, FI, IE, SI, RO), 2016. (CY, MT), 2015. (SK) i 2014. (HR). (2) Pokrivenost za IT revidirana je na 100 %, što odražava činjenicu da osnovne plaće utvrđene u kolektivnim ugovorima koriste sudovi za radne sporove kao referencu za primjenu ustavnog načela primjerene i dostatne naknade. Stopostotna razina pokrivenosti kolektivnim pregovaranjem u Rumunjskoj i Grčkoj 2000. objašnjava se time što su te države članice uspostavile mehanizme kojima su kolektivni ugovori prošireni na sva poduzeća, a pad pokrivenosti pripisuje se ukidanju tih mehanizama proširenja i drugim promjenama koje dovode do decentralizacije kolektivnog pregovaranja.

Izvor: Za 2000. ili najbližu godinu – baza podataka ICTWSS, verzija 6.1., Sveučilište u Amsterdamu. Varijabla AdjCov (# 111). Za najnovije dostupne podatke – baza podataka OECD-a/AIAS-a (2021.).