Prijedlog ODLUKE VIJEĆA kojom se Austriji, Belgiji i Poljskoj odobrava ratifikacija Budimpeštanske konvencije o ugovoru o prijevozu robe unutarnjim vodnim putovima („Budimpeštanska konvencija”) ili pristupanje Budimpeštanskoj konvenciji /* COM/2014/0721 final - 2014/0345 (NLE) */





OBRAZLOŽENJE 1. KONTEKST PRIJEDLOGA Komisija predlaže da Vijeće odobri Austriji i Poljskoj ratifikaciju Budimpeštanske konvencije o ugovoru o prijevozu robe unutarnjim vodnim putovima („Budimpeštanska konvencija”) ili pristupanje Budimpeštanskoj konvenciji. Budimpeštansku konvenciju donijela je Diplomatska konferencija koju su zajednički organizirali Središnje povjerenstvo za plovidbu Rajnom i Dunavska komisija, u suradnji s Gospodarskom komisijom Ujedinjenih naroda za Europu, Budimpeštanska konvencija, koja je stupila na snagu 1. travnja 2005., pokazala se velikim uspjehom koji doprinosi unutarnjem tržištu u području prometa. Njezina je namjena ta da se među europskim zemljama usklade ugovorni standardi i standardi za plovidbu po unutarnjim plovnim putovima. Jedanaest država članica Unije – Belgija[1], Bugarska, Hrvatska, Češka, Francuska, Njemačka, Mađarska, Luksemburg, Nizozemska, Rumunjska i Slovačka – već su ugovorne stranke ove Konvencije. Cipar, Danska, Estonija, Finska, Grčka, Irska, Italija, Latvija, Litva, Malta, Portugal, Slovenija, Španjolska, Švedska i Ujedinjena Kraljevina obavijestili su Komisiju da nemaju unutarnje plovne putove koji su obuhvaćeni područjem primjene Budimpeštanske konvencije. Austrija i Poljska u nekoliko su navrata izrazile interes da postanu stranke Konvencije; njihovo će sudjelovanje svakako potaknuti rasprostranjenu primjenu ovog pravnog instrumenta u korist građana i poduzeća. 2. REZULTATI SAVJETOVANJA SA ZAINTERESIRANIM STRANAMA I OCJENE UTJECAJA O pitanju pristupa Austrije i Poljske Budimpeštanskoj konvenciji više se puta raspravljalo na sastancima Radne skupine za građansko pravo (opća pitanja). Čak i one države članice koje ne namjeravaju postati stranke Konvencije podržale bi inicijativu Komisije usmjerenu na odobravanje Austriji i Poljskoj da ratificiraju Budimpeštansku konvenciju ili da joj pristupe. Ovaj prijedlog ujedno snažno promiču europske udruge koje predstavljaju industriju unutarnje plovidbe (Europska udruga unutarnje plovidbe i IVR (Međunarodna udruga za predstavljanje zajedničkih interesa unutarnjeg brodskog prijevoza i osiguranja i za vođenje registra plovila unutarnje plovidbe u Europi). 3. PRAVNI ELEMENTI PRIJEDLOGA U članku 29. Budimpeštanske konvencije nalaze se odredbe o tome kako stranke u ugovoru o prijevozu na temelju Konvencije odabiru pravnu nadležnost. Te odredbe utječu na pravila iz Uredbe (EZ) br. 593/2008 o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I)[2]. Iz tog je razloga Budimpeštanska konvencija sporazum koji djelomično podliježe isključivoj nadležnosti Europske unije. Ako države članice nemaju odobrenje Unije (članak 2. stavak 1. UFEU-a), one ne mogu ratificirati taj sporazum niti mu mogu pristupiti. Komisija ističe da je Belgija ratificirala Budimpeštansku konvenciju 5. kolovoza 2008., nakon donošenja i stupanja na snagu Uredbe Rim I 24. srpnja 2008. Stoga je neophodno proširiti odobrenje Unije i na Belgiju, kako bi se ispravila trenutačna nezakonita situacija. Komisija također napominje da su samo neke države članice pokazale interes u pristupanju Konvenciji. Ostale države članice ne smatraju da je ovo predmet njihova interesa jer smatraju da nemaju dovoljno unutarnjih plovnih putova koji bi bili obuhvaćeni područjem primjene Budimpeštanske konvencije. Pored toga, Konvencijom nije propisana mogućnost da Unija postane njezinom strankom, a, u svakom slučaju, Komisija u ovom trenutku ne namjerava predložiti odobrenje da se Unija na bilo drugi način obveže Konvencijom. U zakonodavstvu EU-a o unutarnjoj plovidbi ne postoji jedinstvena definicija unutarnjih plovnih putova. U svakom se pravnom aktu na različit način uređuje područje primjene nekih direktiva ili uredbi u pogledu plovnih putova. Na primjer, u Direktivi 2006/87/EZ o utvrđivanju tehničkih pravila za plovila unutarnje plovidbe[3] nalazi se popis plovnih putova na koje se direktiva primjenjuje (Prilog I.). Taj se popis temelji na obavijestima država članica koje se izjašnjavaju gdje se na njihovim područjima Direktiva treba primjenjivati. S druge strane, u Direktivi 96/50/EZ o usklađivanju uvjeta za dobivanje nacionalnih svjedodžbi zapovjednika za prijevoz robe i putnika unutarnjim vodnim putovima u Zajednici[4] utvrđen je drugačiji sustav za određivanje koji su plovni putovi obuhvaćeni obuhvaćena područjem primjene te Direktive. U načelu se Direktiva primjenjuje na sve plovne putove u EU-u uz iznimku Rajne i ostalih plovnih putova navedenih u Prilogu II. Direktivi 91/672/EEZ. Unija može iznimno odobriti jednoj ili više država članica da postanu stranke Konvencije. U tom je slučaju isključiva nadležnost ograničena na jednu odredbu, a odobrenje ne predstavlja prepreku provedbi Unijine vanjske politike o sudskoj suradnji u građanskim i trgovačkim stvarima i pravnim sustavima. Posebno je opravdan zahtjev Austrije i Poljske jer su druge države članice postale stranke Konvencije prije nego što je donesena Uredba (EZ) br. 593/2008. Ovo odobrenje ne treba dovoditi u pitanje isključivu nadležnost Unije i pokušava riješiti vrlo specifičnu situaciju. Stoga se Odluka Vijeća odnosi samo na Austriju, Belgijsku i Poljsku. Na temelju članka 30. Budimpeštanske konvencije ugovorne države imaju mogućnost davanja izjave o području primjene Konvencije. Predmetne države članice mogu prilikom pristupanja Konvenciji dati odgovarajuće izjave dopuštene na temelju njezinih odredaba koje te države članice budu smatrale potrebnima. Tekst takvih izjava treba priložiti Odluci Vijeća. […] 2014/0345 (NLE) Prijedlog ODLUKE VIJEĆA kojom se Austriji, Belgiji i Poljskoj odobrava ratifikacija Budimpeštanske konvencije o ugovoru o prijevozu robe unutarnjim vodnim putovima („Budimpeštanska konvencija”) ili pristupanje Budimpeštanskoj konvenciji VIJEĆE EUROPSKE UNIJE, uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju Europske unije, a posebno članak 2. stavak 1. i članak 81. stavak 2. u vezi s člankom 218. stavkom 6. točkom (a), uzimajući u obzir prijedlog Europske komisije, uzimajući u obzir suglasnost Europskog parlamenta[5], budući da: (1) Unija radi na uspostavi zajedničkog pravosudnog prostora na temelju načela uzajamnog priznavanja sudskih odluka. (2) Budimpeštanska konvencija o ugovoru o prijevozu robe unutarnjim vodnim putovima (u daljnjem tekstu „Budimpeštanska konvencija”) je važan instrument za promicanje unutarnje plovidbe u cijeloj Europi. (3) Unija ima isključivu nadležnost barem u pogledu članka 29. Budimpeštanske konvencije o ugovoru o prijevozu robe unutarnjim vodnim putovima u mjeri u kojoj se tim odredbama utječe na pravila iz Uredbe (EZ) br. 593/2008 o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I)[6]. (4) Budimpeštanska konvencija nije otvorena za sudjelovanje organizacijama za regionalnu ekonomsku suradnju. Stoga Unija ne može postati ugovorna stranka Budimpeštanske konvencije. (5) Iz tog se razloga državama članicama koje posjeduju unutarnje plovne putove obuhvaćene područjem primjene Budimpeštanske konvencije treba odobriti ratifikacija Konvencije ili pristupanje Konvenciji. (6) Jedanaest država članica Unije – Belgija, Bugarska, Hrvatska, Češka, Francuska, Njemačka, Mađarska, Luksemburg, Nizozemska, Rumunjska i Slovačka – ugovorne su stranke Budimpeštanske Konvencije. (7) Belgija je ratificirala Konvenciju 5. kolovoza 2008., dakle, nakon usvajanja Uredbe Rim I. Stoga je neophodno da Vijeće da naknadno odobrenje Belgiji za ratifikaciju Budimpeštanske konvencije. (8) Austrija i Poljska, koje posjeduju unutarnje plovne putove obuhvaćene područjem primjene Budimpeštanske konvencije, iskazale su interes da postanu ugovorne stranke. (9) Preostale države članice Unije navele su da nemaju unutarnje plovne putove obuhvaćene područjem primjene Budimpeštanske konvencije pa da stoga nemaju interes da ratificiraju Konvenciju ili da joj pristupe. (10) Budimpeštanska konvencija pruža ugovornim državama mogućnost da daju izjave u pogledu područja primjene Konvencije. U skladu s tim, Austrija i Poljska trebaju prilikom pristupanja Konvenciji dati odgovarajuće izjave dopuštene na temelju njezinih odredaba koje te države članice budu smatrale potrebnima. Tekst takvih izjava treba priložiti ovoj Odluci. (11) Ujedinjena Kraljevina i Irska obvezane su Uredbom (EZ) br. 593/2008 Europskog parlamenta i Vijeća od 17. lipnja 2008. o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I) te stoga sudjeluju u donošenju ove Odluke. (12) U skladu s člancima 1. i 2. Protokola br. 22. o stajalištu Danske, koji je priložen Ugovoru o Europskoj uniji i Ugovoru o funkcioniranju Europske unije, Danska ne sudjeluje u donošenju ove Odluke te ona za nju nije obvezujuća niti se na nju primjenjuje. DONIJELO JE OVU ODLUKU: Članak 1. 1. Vijeće ovim odobrava Austriji, Belgiji i Poljskoj da ratificiraju Budimpeštansku konvenciju o ugovoru o prijevozu robe unutarnjim vodnim putovima ili da joj pristupe. 2. Tekst Konvencije priložen je ovoj Odluci kao Prilog I. Članak 2. Vijeće ovim odobrava Austriji i Poljskoj da daju odgovarajuće izjave dopuštene odredbama Konvencije prilikom ratifikacije Budimpeštanske konvencije ili pristupanja Budimpeštanskoj konvenciji. Ova se Odluka Vijeća odnosi na Austriju, Belgijsku i Poljsku. Sastavljeno u Bruxellesu Za Vijeće Predsjednik [1] U skladu s internetskom stranicom UNECE-a, Belgija je ratificirala Budimpeštansku konvenciju 5. kolovoza 2008., dakle, nakon stupanja na snagu Uredbe (EZ) br. 593/2008 o pravu koje se primjenjuje na ugovorne obveze (Rim I). [2] SL L 177, 4.7.2008, str. 6. [3] SL L 389, 30.12.2006., str. 1. – 260. [4] SL L 235, 17.9.1996., str. 31. – 38. [5] OJ C […], […], str. […]. [6] SL L 177, 4.7.2008., str. 6. Budimpeštanska konvencija o ugovoru o prijevozu robe unutarnjim plovnim putovima (CMNI) Donesena na Diplomatskoj konferenciji koju su zajednički organizirali Središnje povjerenstvo za plovidbu Rajnom (Central Commission for the Navigation of the Rhine – CCNR), Dunavska komisija i Gospodarska komisija Ujedinjenih naroda za Europu (United Nations Economic Commission for Europe – UN/ECE), održanoj u Budimpešti od 25. rujna do 3. listopada 2000. Države stranke ove Konvencije, uzimajući u obzir preporuke iz završnog akta Konferencije o sigurnosti i suradnji u Europi od 1. kolovoza 1975. za usklađenje pravnih sustava radi razvoja prijevoza u državama članicama Središnjeg povjerenstva za plovidbu Rajnom i Dunavske komisije, u suradnji s Gospodarskom komisijom Ujedinjenih naroda za Europu, uviđajući da je potrebno i poželjno zajedničkim sporazumom uspostaviti određena ujednačena pravila o ugovorima o prijevozu robe unutarnjim plovnim putovima, odlučile su u tu svrhu sklopiti konvenciju i sporazumjele su se kako slijedi: POGLAVLJE I. OPĆE ODREDBE Članak 1. Definicije U ovoj Konvenciji, (1) „ugovor o prijevozu” znači svaki ugovor, bilo koje vrste, kojim se prijevoznik obvezuje prevesti robu unutarnjim plovnim putovima uz naplatu vozarine; (2) „prijevoznik” znači svaka osoba koja sklopi ili u čije se ime sklopi ugovor o prijevozu s krcateljem; (3) „stvarni prijevoznik” znači svaka osoba koja nije radnik ili zastupnik prijevoznika kojoj je prijevoznik povjerio obavljanje prijevoza ili dijela takvog prijevoza; (4) „krcatelj” znači svaka osoba koja je sklopila ili u čije je ime sklopljen ugovor o prijevozu s prijevoznikom; (5) „primatelj” znači osoba koja ima pravo preuzeti isporuku robe; (6) „prijevozna isprava” znači dokument koji je sastavljen u obliku teretnice, teretnog lista ili bilo kojeg drugog dokumenta koji se koristi u prometu, a kojim se dokazuje da je sklopljen ugovor o prijevozu i da je prijevoznik preuzeo ili ukrcao robu; (7) „roba” ne obuhvaća tegljene ili potiskivane brodove, kao ni prtljagu niti vozila putnika; kada je roba spremljena u kontejner, na paletu ili sličnu prijevoznu napravu ili kada je pakirana, „roba” uključuje i takvu prijevoznu napravu ili ambalažu, ako ih je pribavio krcatelj; (8) „u pisanom obliku” uključuje, osim ako predmetne stranke dogovore drugačije, prijenos podataka elektroničkim, optičkim ili sličnim sredstvima za komunikaciju, uključujući telefaks, teleks, elektroničku poštu ili elektroničku razmjenu podataka (ERP), ali ne ograničavajući se na njih, pod uvjetom da se informacijama može pristupiti tako da se mogu iskoristiti za naknadnu referenciju. (9) Pravo države primjenjivo u skladu s ovom Konvencijom znači pravna pravila koja su na snazi u toj državi, osim njezinih pravila međunarodnog privatnog prava. Članak 2. Područje primjene (1) Ova se Konvencija primjenjuje na svaki ugovor o prijevozu u skladu s kojim se luka ukrcaja ili mjesto preuzimanja robe i luka iskrcaja ili mjesto isporuke robe nalaze u dvjema različitim državama, od kojih je barem jedna država stranka ove Konvencije. Ako je ugovorom predviđen odabir između više luka iskrcaja ili mjesta isporuke, za izbor su presudni luka iskrcaja ili mjesto isporuke u kojima je roba bila stvarno bila isporučena. (2) Ova se Konvencija primjenjuje kad je svrha ugovora o prijevozu prijevoz robe bez prekrcaja, kako unutarnjim plovnim putovima, tako i vodama na koje se primjenjuju pomorski propisi, pod uvjetima utvrđenim u stavku 1., osim: a) ako je pomorska teretnica izdana u skladu s primjenjivim pomorskim pravom, ili b) ako je udaljenost koju treba prijeći veća u vodama na koje se primjenjuju pomorski propisi. (3) Ova se Konvencija primjenjuje bez obzira na državnu pripadnost, mjesto upisa ili matičnu luku broda, bez obzira na to radi li se o pomorskom brodu ili brodu unutarnje plovidbe te bez obzira na državnu pripadnost, prebivalište, sjedište ili boravište prijevoznika, krcatelja ili primatelja. POGLAVLJE II. PRAVA I OBVEZE UGOVORNIH STRANAKA Članak 3. Preuzimanje, prijevoz i isporuka robe (1) Prijevoznik u određenom roku prevozi robu do mjesta isporuke i isporučuje je primatelju u istom stanju u kojem mu je predana. (2) Ako nije drukčije dogovoreno, preuzimanje i isporuka robe obavljaju se na brodu. (3) Prijevoznik odlučuje koji će se brod koristiti. On je obvezan primijeniti dužnu pažnju prije i na početku putovanja kako bi, uzimajući u obzir robu koju treba prevesti, osigurao da brod bude u stanju primiti teret, da je spreman za plovidbu, da je popunjen posadom i opremljen u skladu s važećim propisima te da posjeduje potrebna nacionalna i međunarodna odobrenja za prijevoz predmetne robe. (4) Ako je ugovoreno da se prijevoz obavi određenim brodom ili vrstom broda, prijevoznik ima pravo u potpunosti ili djelomično ukrcati ili prekrcati robu na drugi brod ili drugu vrstu broda bez suglasnosti krcatelja jedino: a) u slučajevima kao što su niske vode ili sudar ili bilo koja druga zapreka plovidbi koji su bili nepredvidljivi u vrijeme sklapanja ugovora o prijevozu i u kojima je potrebno ukrcati ili prekrcati robu radi izvršenja ugovora o prijevozu te kad prijevoznik ne može u odgovarajućem roku dobiti upute od krcatelja, ili b) ako je to u skladu s uobičajenom praksom u luci u kojoj se brod nalazi. (5) Osim ako je to utvrđeno obvezama koje su nametnute krcatelju, prijevoznik osigurava da ukrcaj, slaganje i pričvršćivanje robe ne utječu na sigurnost broda. 6. Prijevoznik ima pravo prevoziti robu na palubi ili na otvorenim brodovima samo ako je to dogovoreno s krcateljem ili ako je to u skladu s poslovnim običajima u određenoj trgovini ili ako to nalažu zakonski propisi. Članak 4. Stvarni prijevoznik (1) Ugovor koji je u skladu s definicijom utvrđenom u članku 1. stavku 1., sklopljen između prijevoznika i stvarnog prijevoznika, predstavlja ugovor o prijevozu u smislu ove Konvencije. U svrhu takvoga ugovora, sve odredbe ove Konvencije koje se odnose na krcatelja primjenjuju se na prijevoznika, a one koje se odnose na prijevoznika primjenjuju se na stvarnog prijevoznika. (2) Ako je prijevoznik povjerio izvršenje prijevoza ili dijela prijevoza stvarnom prijevozniku, bez obzira je li to na temelju ugovora o prijevozu mogao učiniti ili nije, prijevoznik ipak ostaje odgovoran za cjelokupan prijevoz u skladu s odredbama ove Konvencije. Sve odredbe ove Konvencije kojima se uređuje odgovornost prijevoznika primjenjuju se i na odgovornost stvarnog prijevoznika za prijevoz koji je on obavio. (3) Prijevoznik u svakom slučaju izvješćuje krcatelja kad obavljanje prijevoza ili dijela prijevoza povjeri stvarnom prijevozniku. (4) Svaki sporazum s krcateljem ili primateljem kojim se proširuje odgovornost prijevoznika u skladu s odredbama ove Konvencije utječe na stvarnog prijevoznika samo u mjeri u kojoj je on na to izričito i u pisanom obliku pristao. Stvarni se prijevoznik može pozvati na sve prigovore koje prijevoznik može iznijeti na temelju ugovora o prijevozu. (5) Kad su i u mjeri u kojoj su i prijevoznik i stvarni prijevoznik odgovorni, njihova je odgovornost zajednička i solidarna. Ništa u ovom članku ne dovodi u pitanje njihovo regresno pravo. Članak 5. Rok isporuke Prijevoznik isporučuje robu u roku koji je dogovoren ugovorom o prijevozu ili, ako takav rok nije dogovoren, u roku koji bi se razumno mogao zahtijevati od pažljivog prijevoznika, uzimajući u obzir okolnosti putovanja i nesmetanu plovidbu. Članak 6. Obveze krcatelja (1) Krcatelj je dužan platiti iznose koje treba platiti na temelju ugovora o prijevozu. (2) Prije predaje robe krcatelj dostavlja prijevozniku u pisanom obliku sljedeće podatke o robi koja se prevozi: a) dimenzije, broj ili težinu te faktor slaganja robe; b) oznake neophodne za identifikaciju robe; c) prirodu, obilježja i svojstva robe; d) upute o carinskim ili administrativnim propisima koji se primjenjuju na robu; e) druge potrebne podatke koji se unose u prijevoznu ispravu. Pri predaji robe krcatelj predaje prijevozniku i svu potrebnu prateću dokumentaciju. (3) Ako je to potrebno zbog prirode robe i vodeći računa o dogovorenom prijevozu, krcatelj pakira robu tako da se spriječi njezin gubitak ili oštećenje od trenutka kad je prijevoznik preuzme do njezine isporuke i tako da se osigura da se robom ne prouzroči šteta brodu ili drugoj robi. U skladu s onim što je dogovoreno u vezi s prijevozom, krcatelj isto tako osigurava prikladno označavanje u skladu s važećim međunarodnim i nacionalnim propisima ili, ako takvi propisi ne postoje, u skladu s općeprihvaćenim pravilima i običajima u unutarnjoj plovidbi. (4) Podložno obvezama koje snosi prijevoznik, krcatelj ukrcava, slaže i učvršćuje robu u skladu s praksom unutarnje plovidbe, osim ako je u ugovoru o prijevozu navedeno drugačije. Članak 7. Opasna i onečišćujuća roba (1) Ako se prevozi opasna ili onečišćujuća roba, krcatelj prije predaje robe, osim o podacima iz članka 6. stavka 2., prijevoznika jasno i u pisanom obliku izvješćuje i o opasnostima i rizicima onečišćenja tijesno povezanim s robom te o mjerama opreza koje je potrebno poduzeti. (2) Ako je za prijevoz opasne ili onečišćujuće robe potrebno odobrenje, krcatelj potrebnu dokumentaciju predaje najkasnije pri predaji robe. (3) Ako nastavak prijevoza, iskrcaj ili isporuka opasne ili onečišćujuće robe nisu mogući zbog nedostatka administrativnog odobrenja, krcatelj snosi troškove vraćanja robe u luku ukrcaja ili do najbližeg mjesta gdje se roba može iskrcati i isporučiti ili zbrinuti. (4) U slučaju izravne opasnosti po život, imovinu ili okoliš, prijevoznik ima pravo iskrcati robu, učiniti je bezopasnom ili je, pod uvjetom da takva mjera nije nesrazmjerna opasnosti koju roba predstavlja, uništiti, čak i ako je prije njezina preuzimanja bio obaviješten ili na drugi način upoznat s opasnostima i rizicima onečišćenja koji su svojstveni toj robi. (5) Kad ima pravo poduzeti mjere iz prethodnih stavaka 3. i 4., prijevoznik može tražiti naknadu štete. Članak 8. Odgovornost krcatelja (1) Čak i kada mu se ne može pripisati krivnja, krcatelj je odgovoran za svaku štetu i troškove nastale za prijevoznika ili stvarnog prijevoznika zbog toga što: (a) podaci ili informacije navedeni u članku 6. stavku 2. ili članku 7. stavku 1. nedostaju, netočni su ili nepotpuni; (b) opasna ili onečišćujuća roba nije označena ili obilježena u skladu s važećim međunarodnim ili nacionalnim propisima ili, ako takvi propisi ne postoje, u skladu s općeprihvaćenim pravilima i običajima u unutarnjoj plovidbi; (c) potrebna prateća dokumentacija nedostaje, netočna je ili nepotpuna. Prijevoznik se ne može pozivati na odgovornost krcatelja ako se dokaže da se krivnja može pripisati samom prijevozniku, njegovim radnicima ili zastupnicima. Isto vrijedi i za stvarnog prijevoznika. (2) Krcatelj je odgovoran za radnje i propuste osoba čije usluge koristi u obavljanju zadaća i ispunjavanju obveza iz članaka 6. i 7. kao da su takve radnje i propusti njegovi vlastiti, kad te osobe djeluju u okviru svojeg zaposlenja. Članak 9. Prestanak ugovora na zahtjev prijevoznika (1) Prijevoznik može raskinuti ugovor o prijevozu ako krcatelj ne izvrši obveze utvrđene u članku 6. stavku 2. ili članku 7. stavcima 1. i 2. (2) Ako iskoristi svoje pravo na raskid ugovora, prijevoznik može iskrcati robu na trošak krcatelja i zatražiti isplatu jednog od sljedećih iznosa, po svom izboru: a) trećinu dogovorene vozarine; ili b) osim naknade za prekoračenje dostavnog roka, naknadu koja odgovara iznosu nastalih troškova i prouzročenog gubitka, a u slučaju već započetog putovanja i dio vozarine razmjeran prijeđenom dijelu puta. Članak 10. Isporuka robe (1) Bez obzira na obveze krcatelja na temelju članka 6. stavka 1., primatelj koji zahtijeva isporuku robe nakon njezina prispijeća na mjesto isporuke odgovoran je, u skladu s ugovorom o prijevozu, za vozarinu i ostale naknade koje treba platiti za robu, kao i za svoj doprinos u slučaju zajedničke havarije. U nedostatku prijevozne isprave ili ako takva isprava nije predočena, primatelj je odgovoran za vozarinu dogovorenu s krcateljem, ako to odgovara običajima na tržištu. (2) Isporukom se smatra stavljanje robe na raspolaganje primatelju u skladu s ugovorom o prijevozu ili s običajima određene trgovine ili sa zakonskim propisima koji se primjenjuju u luci iskrcaja. Isporukom se smatra i prisilna predaja robe nadležnom tijelu ili trećoj strani. POGLAVLJE III. PRIJEVOZNE ISPRAVE Članak 11. Priroda i sadržaj (1) Za svaki prijevoz robe uređen ovom Konvencijom prijevoznik izdaje prijevoznu ispravu; on izdaje teretnicu samo na zahtjev krcatelja i ako je to bilo dogovoreno prije ukrcaja robe ili njezina preuzimanja na prijevoz. Nedostatak prijevozne isprave ili činjenica da je ona nepotpuna ne utječu na valjanost ugovora o prijevozu. (2) Izvornik prijevozne isprave mora potpisati prijevoznik, zapovjednik broda ili osoba koju je prijevoznik ovlastio. Prijevoznik može zahtijevati da krcatelj supotpiše izvornik ili presliku. Potpis može biti vlastoručan, otisnut kao faksimil, perforiran, utisnut, u simbolima ili načinjen bilo kojim drugim mehaničkim ili elektroničkim sredstvom, ako to nije zabranjeno pravom države u kojoj je izdana prijevozna isprava. (3) Ako ne postoji dokaz o suprotnom, prijevozna isprava je prima facie dokaz o sklapanju i sadržaju ugovora o prijevozu te o preuzimanju robe od strane prijevoznika. Ona je osobito osnova za pretpostavku da je roba preuzeta na prijevoz onakva kakva je opisana u prijevoznoj ispravi. (4) Odnosi između prijevoznika i primatelja utvrđuju se samo teretnicom, ako je ona prijevozna isprava. Odnosi između prijevoznika i krcatelja i dalje se utvrđuju uvjetima ugovora o prijevozu. (5) Osim svoga naziva, prijevozna isprava sadržava sljedeće podatke: a) naziv, prebivalište, sjedište ili boravište prijevoznika i krcatelja; b) primatelja robe; c) naziv ili broj broda, ako je roba ukrcana na brod, ili podatke u prijevoznoj ispravi kojima se navodi da je prijevoznik preuzeo robu, ali je još nije ukrcao na brod; d) luku ukrcaja ili mjesto preuzimanja robe i luku iskrcaja ili mjesto isporuke; e) uobičajeni naziv vrste robe i način njezina pakiranja, a za opasnu ili onečišćujuću robu, njezin naziv u skladu s uvjetima na snazi ili, ako takav naziv ne postoji, njezin općeniti naziv; f) dimenzije, broj ili težinu kao i identifikacijske oznake robe ukrcane na brod ili preuzete u svrhu prijevoza; g) izjavu, prema potrebi, da se roba prevozi ili može prevoziti na palubi ili na otvorenim brodovima; h) ugovorene odredbe o vozarini; i) u slučaju teretnog lista, naznaku radi li se o izvorniku ili preslici; u slučaju teretnice, broj izvornika; j) mjesto i datum izdavanja. Odsutnost jednog ili više detalja iz ovog stavka ne utječe na pravnu prirodu prijevoznog dokumenta u smislu članka 1. stavka 6. ove Konvencije Članak 12. Rezerve u prijevoznim ispravama (1) Prijevoznik ima pravo unijeti u prijevoznu ispravu rezerve koje se odnose na: a) dimenzije, broj ili težinu robe, ako ima razloga sumnjati da su podaci koje je dostavio krcatelj netočni ili ako nema razumnih načina za provjeru tih podataka, naročito ako roba nije bila prebrojena, izmjerena ili izvagana u njegovoj prisutnosti ili ako su, bez izričitog sporazuma, dimenzije ili težina određeni mjerenjem prema gazu broda; b) identifikacijske oznake koje nisu jasno i trajno pričvršćene na samu robu ili, ako je roba pakirana, na spremnike ili ambalažu; c) očigledno stanje robe. (2) Ako prijevoznik ne zabilježi očigledno stanje robe ili ne upiše rezerve u tom smislu, smatra se da je u prijevoznoj ispravi zabilježio da je roba u očigledno dobrom stanju. (3) Ako je, u skladu s podacima navedenima u prijevoznoj ispravi, roba smještena u kontejner ili u skladište broda, a zapečatile su je druge osobe koje nisu prijevoznik, njegovi radnici ili zastupnici te ako ni kontejner niti pečati nisu oštećeni ili slomljeni pri dolasku u luku iskrcaja ili mjesto isporuke, pretpostavlja se da do gubitka ili oštećenja robe nije došlo tijekom prijevoza. Članak 13. Teretnica (1) Izvornici teretnice isprave su o vlasništvu koje glase na ime primatelja, po naredbi ili na donositelja. (2) Na odredištu se roba isporučuje samo u zamjenu za prethodno predočeni izvornik teretnice; nakon toga se ne može zahtijevati daljnja isporuka na temelju ostalih izvornika. (3) Kad robu preuzima prijevoznik, predaja teretnice osobi koja je njome stekla pravo na primitak robe ima u smislu stjecanja prava na robu iste učinke kao i predaja robe. (4) Ako je teretnica prenesena na treću osobu, uključujući primatelja, koja je djelovala u dobroj vjeri pouzdajući se u opis robe naveden u teretnici, nije dopušten dokaz suprotan pretpostavci utvrđenoj u članku 11. stavku 3. i članku 12. stavku 2. POGLAVLJE IV. PRAVO RASPOLAGANJA ROBOM Članak 14. Nositelj prava raspolaganja (1) Krcatelj je ovlašten raspolagati robom; osobito može zahtijevati od prijevoznika da obustavi prijevoz robe, promijeni mjesto isporuke ili isporuči robu primatelju različitom od onoga koji je naveden u prijevoznoj ispravi. (2) Krcateljevo pravo raspolaganja prestaje čim primatelj, nakon prispijeća robe na predviđeno mjesto isporuke, zatraži isporuku robe i a) kad se prijevoz obavlja na osnovi teretnog lista, čim se izvornik uruči primatelju; b) kad se prijevoz obavlja na osnovi teretnice, čim se krcatelj odrekne svih izvornika koje je posjedovao predajući ih drugoj osobi. (3) Odgovarajućom zabilješkom u teretnom listu, pri njegovu izdavanju, krcatelj se može odreći prava raspolaganja u korist primatelja. Članak 15. Uvjeti za ostvarivanje prava raspolaganja Ako želi ostvariti svoje pravo raspolaganja krcatelj ili primatelj, u slučaju iz članka 14. stavaka 2 i 3., mora: a) ako se koristi teretnica, dostaviti sve izvornike prije dolaska robe na predviđeno mjesto isporuke; b) ako se koristi prijevozna isprava koja nije teretnica, dostaviti tu ispravu u kojoj se nalaze nove upute prijevozniku; c) nadoknaditi prijevozniku sve troškove i štetu koji nastanu pri izvršenju uputa; d) u slučaju iskrcaja robe prije dolaska na predviđeno mjesto isporuke, platiti cjelokupnu ugovorenu vozarinu, osim ako je ugovorom o prijevozu predviđeno drugačije. POGLAVLJE V. ODGOVORNOST PRIJEVOZNIKA Članak 16. Odgovornost za gubitak (1) Prijevoznik je odgovoran za gubitak uslijed gubitka ili oštećenja robe koji su nastali u vremenu od preuzimanja robe na prijevoz pa do njezine isporuke ili uslijed zakašnjenja u isporuci, osim ako dokaže da je šteta nastala zbog okolnosti koje pažljivi prijevoznik nije mogao spriječiti i čije posljedice nije mogao izbjeći. (2) Odgovornost prijevoznika za gubitak uslijed gubitka ili oštećenja robe koji su nastali prije ukrcaja robe na brod ili nakon njezina iskrcaja s broda uređuje se pravom države koje je mjerodavno za ugovor o prijevozu. Članak 17. Radnici i zastupnici (1) Prijevoznik je odgovoran za radnje i propuste svojih radnika i zastupnika čije usluge koristi pri izvršenju ugovora o prijevozu kao da su takve radnje i propusti njegovi vlastiti, kad te osobe djeluju u okviru svojeg zaposlenja. (2) Kad prijevoz obavlja stvarni prijevoznik u skladu s člankom 4., prijevoznik je isto tako odgovoran za radnje i propuste stvarnog prijevoznika i njegovih radnika i zastupnika koji djeluju u okviru svojega zaposlenja. (3) Ako u postupku pokrenutom protiv radnika i zastupnika prijevoznika ili stvarnog prijevoznika oni dokažu da su djelovali u okviru svojega zaposlenja, imaju pravo pozvati se na oslobođenja od odgovornosti i ograničenja odgovornosti koje na temelju ove Konvencije imaju pravo zatražiti prijevoznik ili stvarni prijevoznik. Peljar kojeg imenuje nadležno tijelo i kojeg nije moguće slobodno odabrati ne smatra se radnikom ili zastupnikom u smislu stavka 1. Članak 18. Posebna oslobođenja od odgovornosti (1) Prijevoznik i stvarni prijevoznik oslobađaju se odgovornosti kad su gubitak, oštećenje ili zakašnjenje nastali uslijed neke okolnosti ili nekog rizika navedenih u nastavku: a) radnje ili propusti krcatelja, primatelja ili osobe koja je ovlaštena raspolagati robom; b) rukovanje, ukrcaj, slaganje ili iskrcaj robe koje obave krcatelj, primatelj ili treće strane koje djeluju u ime krcatelja ili primatelja; c) prijevoz robe na palubi ili na otvorenim brodovima, ako je takav prijevoz ugovoren s krcateljem ili je u skladu s običajima u određenoj trgovini ili ako to nalažu propisi koji su na snazi; d) priroda robe koja je čini podložnom potpunom ili djelomičnom gubitku ili oštećenju, naročito lomljenju, hrđanju, truljenju, isušivanju, curenju, normalnom rasturu (na obujmu ili težini) ili djelovanju nametnika ili glodavaca; e) nedostatak ili manjkavost ambalaže u slučaju robe koja je po svojoj prirodi podložna gubitku ili oštećenju kad nije pakirana ili kad je ambalaža manjkava; f) nedostatne ili neodgovarajuće identifikacijske oznake robe; g) pomoć ili spašavanje ili pokušaj pružanja pomoći ili spašavanja u unutarnjim vodama; h) prijevoz živih životinja, osim ako prijevoznik nije poduzeo mjere ili poštovao upute dogovorene ugovorom o prijevozu. (2) Ako bi se, u okolnostima slučaja, šteta mogla pripisati jednoj ili više okolnosti ili jednom ili više rizika navedenih u stavku 1. ovoga članka, pretpostavlja se da je šteta nastala uslijed te okolnosti ili tog rizika. Navedena se pretpostavka ne primjenjuje ako oštećena stranka dokaže da pretrpljeni gubitak nije nastao ili nije isključivo nastao uslijed jedne od okolnosti ili jednog od rizika navedenih u stavku 1. ovoga članka. Članak 19. Obračun naknade (1) Ako je prijevoznik odgovoran za cjelokupni gubitak robe, plaća naknadu koja odgovara vrijednosti robe na mjestu i na dan isporuke u skladu s ugovorom o prijevozu. Isporuka robe neovlaštenoj osobi smatra se gubitkom. (2) U slučaju djelomičnog gubitka ili oštećenja robe prijevoznik je odgovoran samo za gubitak vrijednosti robe. (3) Vrijednost robe određuje se prema burzovnoj cijeni ili, ako takva cijena ne postoji, prema njezinoj tržišnoj cijeni ili, ako ne postoje ni burzovna niti tržišna cijena, prema uobičajenoj vrijednosti robe iste vrste i kvalitete na mjestu isporuke. (4) Što se tiče robe koja je po svojoj prirodi izložena rasturu za vrijeme prijevoza, prijevoznik je, bez obzira na duljinu prijevoza, odgovoran samo za dio rastura koji premašuje uobičajeni rastur (na obujmu ili težini) koji su utvrdile stranke ugovora o prijevozu ili ako nisu, onaj koji je određen propisima ili uspostavljenoj praksi na odredištu. (5) Odredbe iz ovoga članka ne utječu na pravo prijevoznika na vozarinu kako je predviđeno ugovorom o prijevozu ili, u nedostatku posebnih dogovora u tom pogledu, kako je predviđeno primjenjivim nacionalnim propisima ili običajima. Članak 20. Najviša ograničenja odgovornosti (1) Podložno članku 21. i stavku 4. ovoga članka i bez obzira na postupak pokrenut protiv njega, prijevoznik ni u kojem slučaju nije odgovoran za iznose koji premašuju 666,67 obračunskih jedinica po koletu ili drugoj jedinici tereta ili 2 obračunske jedinice po kilogramu težine, naznačene u prijevoznoj ispravi, izgubljene ili oštećene robe, prema tome koji je iznos viši. Ako je koleto ili druga jedinica tereta kontejner i ako u prijevoznoj ispravi nije navedeno da su koleto ili jedinica tereta spremljeni u kontejner, iznos od 666,67 obračunskih jedinica zamjenjuje se iznosom od 1 500 obračunskih jedinica za kontejner bez robe i dodatnim iznosom od 25 000 obračunskih jedinica za robu koja se nalazi u kontejneru. (2) Kad su kontejner, paleta ili slična prijevozna naprava upotrijebljeni za konsolidaciju robe, koleta ili druge jedinice tereta za koje je u prijevoznoj ispravi naznačeno da su spakirani u ili na takvu prijevoznu napravu smatraju se koletima ili jedinicama tereta. Osim prethodno navedenoga, roba koja se nalazi u ili na takvoj prijevoznoj napravi smatra se jednom jedinicom tereta. U slučajevima u kojima je sama prijevozna naprava izgubljena ili oštećena, ta se prijevozna naprava smatra zasebnom jedinicom tereta, ako ne pripada prijevozniku ili ako je prijevoznik nije na drugi način pribavio. (3) U slučaju gubitka uslijed zakašnjenja u isporuci odgovornost prijevoznika ne premašuje iznos vozarine. Međutim, ukupna odgovornost na temelju stavka 1. ovoga članka i prve rečenice ovoga stavka ne premašuje ograničenje koje bi se na temelju stavka 1. uspostavilo za cjelokupni gubitak robe u vezi s kojom je takva odgovornost nastala. (4) Najviša ograničenja odgovornosti navedena u stavku 1. ne primjenjuju se: a) ako su priroda i viša vrijednost robe ili prijevoznih naprava izričito navedeni u prijevoznoj ispravi, a prijevoznik te navode nije opovrgnuo, ili b) ako su stranke izričito ugovorile viša najviša ograničenja odgovornosti. (5) Zbroj iznosa naknade koji se za isti gubitak mogu naplatiti od prijevoznika, stvarnog prijevoznika i njegovih radnika i zastupnika ne premašuje ukupna najviša ograničenja odgovornosti predviđena ovim člankom. Članak 21. Gubitak prava na ograničenje odgovornosti (1) Prijevoznik ili stvarni prijevoznik nema pravo na oslobođenja od odgovornosti niti na ograničenja odgovornosti predviđena ovom Konvencijom ili ugovorom o prijevozu ako se dokaže da je on sam prouzročio štetu radnjom ili propustom, bilo u namjeri da prouzroči takvu štetu ili iz nemara te znajući da bi takva šteta vjerojatno mogla nastati. (2) Isto tako, radnici ili zastupnici koji djeluju u ime prijevoznika ili stvarnog prijevoznika nemaju pravo na oslobođenja od odgovornosti niti na ograničenja odgovornosti predviđena ovom Konvencijom ili ugovorom o prijevozu ako se dokaže da su prouzročili štetu na način opisan u stavku 1. Članak 22. Primjena oslobođenja od odgovornosti i ograničenja odgovornosti Oslobođenja od odgovornosti i ograničenja odgovornosti predviđena ovom Konvencijom ili ugovorom o prijevozu primjenjuju se na svaki postupak zbog gubitka, oštećenja ili zakašnjenja u isporuci robe obuhvaćen ugovorom o prijevozu, bilo da se postupak temelji na ugovornoj ili izvanugovornoj odgovornosti ili na nekoj drugoj pravnoj osnovi. POGLAVLJE VI. RAZDOBLJE ZA PODNOŠENJE ZAHTJEVA Članak 23. Prijava štete (1) Primateljevo preuzimanje robe bez rezerve predstavlja prima facie dokaz da je prijevoznik isporučio robu u istom stanju i količini u kojima mu je predana na prijevoz. (2) Prijevoznik i primatelj mogu pri isporuci robe zahtijevati provjeru njezina stanja i količine u prisutnosti obiju stranaka. (3) Ako su gubitak ili oštećenje robe očigledni, primatelj mora najkasnije pri isporuci robe staviti rezervu u pisanom obliku navodeći podatke o općoj prirodi štete, osim ako su primatelj i prijevoznik zajednički provjerili stanje robe. (4) Ako gubitak ili oštećenje robe nisu očigledni, primatelj mora najkasnije u roku od 7 uzastopnih dana od dana isporuke staviti rezervu u pisanom obliku navodeći podatke o općoj prirodi štete; u takvom slučaju oštećena stranka dokazuje da je šteta nastala dok je za robu bio zadužen prijevoznik. (5) Naknada se ne isplaćuje za štetu zbog zakašnjenja u isporuci, osim ako primatelj može dokazati da je u roku od 21 uzastopnog dana nakon isporuke robe dao obavijest o zakašnjenju prijevozniku te da je navedena obavijest stigla do prijevoznika. Članak 24. Zastara (1) Svi postupci koji proizlaze iz ugovora uređenog ovom Konvencijom zastarijevaju nakon godine dana od dana kada je roba isporučena ili je trebala biti isporučena primatelju. U navedeno se razdoblje ne uračunava dan početka razdoblja zastare. (2) Osoba protiv koje je pokrenut postupak može bilo kada tijekom razdoblja zastare produljiti navedeno razdoblje pisanom izjavom oštećenoj stranci. Navedeno se razdoblje može dodatno produljiti dodatnom izjavom ili izjavama. (3) Obustava ili prekid roka zastare uređuje se pravom države koje je mjerodavno za ugovor o prijevozu. Zastara se prekida podnošenjem odštetnog zahtjeva u sudskom postupku za utvrđivanje ograničene odgovornosti za sve tražbine proizašle iz događaja koji je prouzročio štetu. (4) Osoba koja se na temelju ove Konvencije smatra odgovornom može pokrenuti postupak za obeštećenje čak i nakon isteka razdoblja zastare predviđenog u stavcima 1. i 2. ovoga članka, ako je sudski postupak pokrenut u roku od 90 dana počevši od dana kada je osoba koja pokreće postupak podmirila tražbinu ili kada je obaviještena o postupku ili ako je sudski postupak pokrenut unutar duljeg roka predviđenog pravom države u kojoj je sudski postupak pokrenut. (5) Pravo na pokretanje postupka koje je zbog proteka vremena zastarjelo ne može se ostvariti protutužbom ili prijebojem. POGLAVLJE VII. OGRANIČENJA UGOVORNE SLOBODE Članak 25. Ništavnost ugovornih odredaba (1) Ništavna je i nevažeća svaka ugovorna odredba kojoj je cilj isključiti ili ograničiti ili, podložno odredbama članka 20. stavka 4., povećati odgovornost u smislu ove Konvencije, prijevoznika, stvarnog prijevoznika ili njihovih radnika ili zastupnika, prebaciti teret dokazivanja ili skratiti rokove za podnošenje odštetnog zahtjeva ili razdoblja zastare iz članaka 23. i 24. Ništavna je i nevažeća i svaka odredba kojom se na prijevoznika prenosi korist od osiguranja robe. (2) Neovisno o odredbama iz stavka 1. ovoga članka i ne dovodeći u pitanje članak 21., dopuštene su ugovorne odredbe u kojima se navodi da prijevoznik ili stvarni prijevoznik nisu odgovorni za gubitke proizašle iz: a) radnje ili propusta zapovjednika broda, peljara ili bilo koje druge osobe u službi broda, potiskivača ili tegljača za vrijeme plovidbe ili formiranja ili raspuštanja potiskivanog ili tegljenog konvoja, pod uvjetom da je prijevoznik ispunio obveze u vezi s posadom utvrđene u članku 3. stavku 3., osim ako su radnja ili propust proizašli iz namjere da se šteta prouzroči ili iz nemara te znajući da bi takva šteta vjerojatno mogla nastati; b) požara ili eksplozije na brodu, ako nije moguće dokazati da su požar ili eksplozija nastali krivnjom prijevoznika ili stvarnog prijevoznika ili njihovih radnika ili zastupnika ili uslijed mane broda; c) mana koje su postojale prije putovanja njegova, unajmljenog ili zakupljenog broda ako može dokazati da takve mane unatoč dužnoj pažnji nisu mogle biti otkrivene prije početka putovanja. POGLAVLJE VIII. DODATNE ODREDBE Članak 26. Zajednička havarija Ništa u ovoj Konvenciji ne sprečava primjenu odredaba iz ugovora o prijevozu ili nacionalnog prava u vezi s obračunom iznosa šteta i doprinosa koji se plaćaju u slučaju zajedničke havarije. Članak 27. Ostale primjenjive odredbe i nuklearna šteta (1) Ovom se Konvencijom ne mijenjaju prava ili dužnosti prijevoznika predviđeni međunarodnim konvencijama ili nacionalnim pravom koji se odnose na ograničenje odgovornosti vlasnika brodova unutarnje ili pomorske plovidbe. (2) Prijevoznika se na temelju ove Konvencije oslobađa odgovornosti za štetu prouzročenu nuklearnom nezgodom ako su za takvu štetu, u skladu sa zakonima države kojima se uređuje odgovornost na području nuklearne energije, odgovorni operator nuklearnog postrojenja ili druga ovlaštena osoba. Članak 28. Obračunska jedinica Obračunska jedinica iz članka 20. ove Konvencije posebno je pravo vučenja kako ga je definirao Međunarodni monetarni fond. Iznosi navedeni u članku 20. preračunavaju se u nacionalnu valutu države u skladu s vrijednošću te valute na dan donošenja presude ili na dan o kojem su se stranke sporazumjele. Vrijednost nacionalne valute ugovorne države u smislu Posebnih prava vučenja obračunava se u skladu s metodom vrednovanja koju na predmetni dan primjenjuje Međunarodni monetarni fond za svoje operacije i transakcije. Članak 29. Dodatne nacionalne odredbe (1) U slučajevima koji nisu predviđeni ovom Konvencijom ugovor o prijevozu uređuje se pravom države o kojem su se stranke sporazumjele. (2) U nedostatku takvoga sporazuma primjenjuje se pravo države s kojom je ugovor o prijevozu u najbližoj vezi. (3) Pretpostavit će se da je ugovor o prijevozu u najbližoj vezi s državom u kojoj se nalazi glavno poslovno sjedište prijevoznika u vrijeme sklapanja ugovora ako se luka ukrcaja ili mjesto preuzimanja robe ili luka iskrcaja ili mjesto isporuke ili glavno poslovno sjedište krcatelja isto tako nalaze u toj državi. Ako prijevoznik nema poslovno sjedište na kopnu i ugovor o prijevozu je sklopio na svojem brodu, smatra se da je ugovor u najbližoj vezi s državom u kojoj je brod upisan i pod čijom zastavom plovi ako se luka ukrcaja ili mjesto preuzimanja robe ili luka iskrcaja ili mjesto isporuke ili glavno poslovno sjedište krcatelja isto tako nalaze u toj državi. (4) Stvarno jamstvo prijevozniku za tražbine utvrđene člankom 10. stavkom 1. uređuje se pravom države u kojoj se nalazi roba. POGLAVLJE IX. IZJAVE KOJE SE ODNOSE NA PODRUČJE PRIMJENE Članak 30. Prijevoz određenim unutarnjim plovnim putovima (1) U trenutku potpisivanja, ratifikacije, prihvata, odobrenja ove Konvencije ili pristupa ovoj Konvenciji, svaka država može izjaviti da Konvenciju neće primjenjivati na ugovore koji se odnose na prijevoz određenim unutarnjim plovnim putovima koji se nalaze na njezinu području i na koje se ne primjenjuju međunarodni propisi o plovidbi te koji ne sačinjavaju poveznicu između takvih međunarodnih plovnih putova. Međutim, u takvoj se izjavi ne mogu navesti svi glavni plovni putovi te države. (2) Ako je svrha ugovora o prijevozu prijevoz robe bez prekrcaja plovnim putovima koji nisu navedeni u izjavi iz stavka 1. ovoga članka i plovnim putovima spomenutim u navedenoj izjavi, ova se Konvencija podjednako primjenjuje i na taj ugovor, osim ako je udaljenost koju treba prijeći potonjima veća. (3) Kad je izjava dana u skladu sa stavkom 1., bilo koja druga ugovorna država može izjaviti da ni ona neće primjenjivati odredbe ove Konvencije na ugovore na koje upućuje ta izjava. Izjava dana u skladu s ovim stavkom proizvodi učinak od trenutka stupanja na snagu Konvencija za državu koja je dala izjavu u skladu sa stavkom 1., ali najranije od trenutka stupanja na snagu Konvencija za državu koja je dala izjavu u skladu s ovim stavkom. (4) Izjave iz stavaka 1. i 3. ovoga članka mogu se u bilo kojem trenutku u cijelosti ili djelomično povući, uz obavijest depozitaru u tom smislu, uz navođenje datuma od kojeg one prestaju važiti. Povlačenje ovih izjava ne utječe na već sklopljene ugovore. Članak 31. Nacionalni ili besplatni prijevoz U trenutku potpisivanja, ratifikacije, odobrenja ili prihvata ove Konvencije ili pristupa Konvenciji, ili bilo kada nakon toga, svaka država može izjaviti da će Konvenciju isto tako primjenjivati: a) na ugovore o prijevozu u skladu s kojima se luka ukrcaja ili mjesto preuzimanja i luka iskrcaja ili mjesto isporuke nalaze na njezinu području; b) odstupajući od članka 1. stavka 1., na besplatni prijevoz. Članak 32. Regionalne odredbe o odgovornosti (1) U trenutku potpisivanja, ratifikacije, odobrenja ili prihvata ove Konvencije ili pristupa Konvenciji, ili bilo kada nakon toga, svaka država može izjaviti da u slučaju prijevoza robe između luka ukrcaja ili mjesta preuzimanja robe i luka iskrcaja ili mjesta isporuke, od kojih se ili oboje nalaze na njezinu području ili se jedno nalazi na njezinu području, a drugo na području države koja je dala istu izjavu, prijevoznik nije odgovoran za štetu prouzročenu radnjom ili propustom zapovjednika broda, peljara ili druge osobe u službi broda, potiskivača ili tegljača za vrijeme plovidbe ili formiranja potiskivanog ili tegljenog konvoja, pod uvjetom da je prijevoznik ispunio obveze o posadi utvrđene u članku 3. stavku 3., osim ako je radnja ili propust učinjen u namjeri da se takva šteta prouzroči ili iz nemara uz znanje da bi takva šteta vjerojatno mogla nastati. (2) Odredba o odgovornosti iz stavka 1. stupa na snagu između dviju ugovornih država kada ova Konvencija stupi na snagu u drugoj državi koja je dala istu izjavu. Ako je država navedenu izjavu dala nakon što je za tu državu Konvencija stupila na snagu, odredba o odgovornosti iz stavka 1. stupa na snagu prvoga dana u mjesecu koji slijedi nakon proteka razdoblja od tri mjeseca od podnošenja obavijesti o izjavi depozitaru. Odredba o odgovornosti primjenjuje se samo na ugovore o prijevozu koji su potpisani nakon njezina stupanja na snagu. (3) Izjavu koja je dana u skladu sa stavkom 1. moguće je povući u bilo kojem trenutku uz obavijest depozitaru. U slučaju povlačenja odredbe o odgovornosti iz stavka 1. prestaju proizvoditi učinak prvoga dana u mjesecu koji slijedi nakon obavijesti ili kasnijeg datuma navedenog u obavijesti. Povlačenje ne utječe na ugovore o prijevozu koji su potpisani prije nego što su odredbe o odgovornosti prestale biti na snazi. POGLAVLJE X. ZAVRŠNE ODREDBE Članak 33. Potpisivanje, ratifikacija, prihvat, odobrenje, pristup (1) Ova je Konvencija otvorena za potpisivanje svim državama godinu dana u sjedištu depozitara. Rok za potpisivanje počinje onoga dana kada depozitar izjavi da su raspoloživi svi vjerodostojni tekstovi Konvencije. (2) Države mogu postati strankama ove Konvencije: a) potpisivanjem bez rezerve u pogledu ratifikacije, prihvata ili odobrenja; b) potpisivanjem uz rezervu u pogledu ratifikacije, prihvata ili odobrenja, nakon čega slijedi ratifikacija, prihvat ili odobrenje; c) pristupom nakon utvrđenog roka za potpisivanje (3) Instrumenti ratifikacije, prihvata, odobrenja ili pristupa polažu se kod depozitara. Članak 34. Stupanje na snagu (1) Ova Konvencija stupa na snagu prvoga dana u mjesecu koji slijedi nakon isteka roka od tri mjeseca od datuma kada je pet država potpisalo ovu Konvenciju bez rezerve u pogledu ratifikacije, prihvata ili odobrenja ili je kod depozitara položilo instrumente o ratifikaciji, prihvatu, odobrenju ili pristupu. (2) Za svaku državu koja nakon stupanja na snagu ove Konvencije potpiše Konvenciju bez rezerve u pogledu ratifikacije, prihvata ili odobrenja ili kod depozitara položi instrumente o ratifikaciji, prihvatu, odobrenju ili pristupu, ova Konvencija stupa na snagu prvoga dana u mjesecu koji slijedi nakon isteka roka od tri mjeseca od datuma potpisivanja bez rezerve ratifikacije, prihvata ili odobrenja, ili polaganja instrumenata o ratifikaciji, prihvatu, odobrenju ili pristupu. Članak 35. Otkazivanje (1) Država stranka može otkazati ovu Konvenciju nakon isteka roka od godine dana od datuma njezina stupanja na snagu za tu državu. (2) Obavijest o otkazivanju polaže se kod depozitara. (3) Otkazivanje proizvodi učinak prvoga dana u mjesecu koji slijedi nakon isteka roka od godine dana od polaganja obavijesti o otkazivanju ili nakon duljeg razdoblja navedenog u obavijesti o otkazivanju. Članak 36. Revizija i izmjena Na zahtjev najmanje jedne trećine ugovornih država ove Konvencije depozitar saziva konferenciju ugovornih država radi njezine revizije ili izmjene. Članak 37. Revizija iznosa ograničenja odgovornosti i obračunske jedinice (1) Neovisno o odredbama članka 36., kada je predložena revizija iznosa navedenog u članku 20. stavku 1. ili zamjena jedinice definirane u članku 28. drugom jedinicom, depozitar na zahtjev najmanje jedne četvrtine država stranaka ove Konvencije dostavlja prijedlog svim članovima Gospodarske komisije Ujedinjenih naroda za Europu, Središnje komisije za plovidbu Rajnom, Dunavske komisije te svim ugovornim državama i saziva konferenciju samo radi promjene iznosa navedenog u članku 20. stavku 1. ili radi zamjene jedinice definirane u članku 28. drugom jedinicom. (2) Konferencija se saziva najranije šest mjeseci nakon dana dostave prijedloga. (3) Sve ugovorne države ove Konvencije imaju pravo sudjelovati na konferenciji bez obzira na to jesu li ili nisu članice organizacija iz stavka 1. (4) Izmjene se donose dvotrećinskom većinom ugovornih država Konvencije čiji su predstavnici prisutni na konferenciji i sudjeluju u glasanju, pod uvjetom da je najmanje jedna polovina predstavnika ugovornih država ove Konvencije prisutna u vrijeme glasanja. (5) Tijekom savjetovanja o izmjenama iznosa navedenog u članku 20. stavku 1. konferencija uzima u obzir iskustva s događajima koji su doveli do štete, a osobito iznos tako nastale štete, promjene novčanih vrijednosti kao i učinak predložene izmjene na trošak osiguranja. (6) a) Izmjena iznosa u skladu s ovim člankom može proizvoditi učinak najranije pet godina nakon dana otvaranja ove Konvencije za potpisivanje i najranije pet godina nakon stupanja na snagu ranije donesene izmjene u skladu s ovim člankom. b) Iznos ne smije biti uvećan toliko da premaši iznos najviših ograničenja odgovornosti utvrđen ovom Konvencijom, uvećan za šest posto godišnje, izračunano u skladu s načelom složene kamatne stope od dana kada je ova Konvencija otvorena za potpisivanje. c) Iznos ne smije biti uvećan toliko da premaši trostruki iznos najviših ograničenja odgovornosti utvrđenih ovom Konvencijom. (7) Depozitar obavješćuje sve ugovorne države o svakoj izmjeni donesenoj u skladu sa stavkom 4. Izmjena se smatra prihvaćenom osamnaest mjeseci nakon dana obavijesti, osim ako u tom razdoblju najmanje jedna četvrtina država koje su u vrijeme donošenja odluke o izmjeni bile ugovorne države obavijesti depozitara o neprihvaćanju te izmjene; u tom se slučaju izmjena odbija i ne stupa na snagu. (8) Izmjena koja se smatra prihvaćenom u skladu sa stavkom 7. stupa na snagu osamnaest mjeseci nakon njezina prihvaćanja. (9) Izmjena obvezuje sve ugovorne države, osim ako otkažu ovu Konvenciju u skladu s člankom 35. najkasnije šest mjeseci prije stupanja izmjene na snagu. Otkazivanje proizvodi učinak nakon stupanja izmjene na snagu. (10) Kad je izmjena donesena, a predviđeni rok od osamnaest mjeseci za prihvaćanje još nije istekao, država koja u tom razdoblju postane ugovornom državom obvezana je izmjenom ako ona stupi na snagu. Država koja postane ugovornom državom nakon toga razdoblja obvezana je izmjenom prihvaćenom u skladu sa stavkom 7. U slučajevima navedenima u ovom stavku država je obvezana izmjenom čim ona stupi na snagu ili čim ova Konvencija stupi na snagu za tu državu, ako se to dogodi kasnije. Članak 38. Depozitar (1) Ova se Konvencija polaže kod Vlade Republike Mađarske. (2) Depozitar: a) svim državama koje su sudjelovale na Diplomatskoj konferenciji o donošenju Budimpeštanske konvencije o ugovoru o prijevozu robe unutarnjim plovnim putovima dostavlja na provjeru ovu verziju Konvencije na službenom jeziku koja u vrijeme konferencije nije bila raspoloživa; b) izvješćuje sve države iz prethodne točke (a) o svakom prijedlogu izmjene teksta dostavljenog u skladu s točkom (a); c) određuje datum usklađivanja svih verzija ove Konvencije na službenim jezicima i kada se mogu smatrati vjerodostojnima; d) obavješćuje sve države navedene u prethodnoj točki (a) o datumu utvrđenom u skladu s točkom (c); e) dostavlja ovjerene preslike ove Konvencije svim državama koje su bile pozvane na Diplomatsku konferenciju o donošenju Budimpeštanske konvencije o ugovoru o prijevozu robe unutarnjim plovnim putovima i onima koje su Konvenciju potpisale ili su joj pristupile; f) izvješćuje sve države koje su potpisale ovu Konvenciju ili su joj pristupile: i. o svakom novom potpisu, obavijesti ili izjavi, navodeći datum potpisivanja, obavijesti ili izjave; ii. o datumu stupanja na snagu ove Konvencije; iii. o svakom otkazivanju ove Konvencije s naznakom dana kad taj otkaz stupa na snagu; iv. o svakoj odluci o izmjeni u skladu s člankom 36. i 37. ove Konvencije s naznakom dana stupanja na snagu te izmjene; v. o svakom priopćenju zahtijevanom u skladu s odredbama ove Konvencije. (3) Nakon stupanja na snagu ove Konvencije depozitar dostavlja ovjerenu presliku ove Konvencije Tajništvu Ujedinjenih naroda radi registriranja i objavljivanja u skladu s člankom 102. Povelje Ujedinjenih naroda. SASTAVLJENO u Budimpešti, 22. lipnja 2001. u jednom izvorniku čiji su tekstovi na nizozemskom, engleskom, francuskom, njemačkom i ruskom jeziku jednako vjerodostojni. U POTVRDU TOGA niže potpisani opunomoćenici, propisno ovlašteni za to od svojih vlada, potpisali su ovu Konvenciju.