Ovom se odredbom uvodi koncept ovjerenog poreznog obveznika.

Porezni se obveznici za potrebe PDV-a u načelu identificiraju PDV identifikacijskim brojem. Na razini dodjeljivanja tih brojeva ne razlikuju se pouzdani i manje pouzdani porezni obveznici. Kad je riječ o identifikaciji, pravila o PDV-u jednako se primjenjuju na obje kategorije.

Konceptom ovjerenog poreznog obveznika omogućuje se potvrda da se određeno poduzeće može općenito smatrati pouzdanim poreznim obveznikom. Koncept je važan jer će se određena pojednostavnjena pravila koja bi mogla biti podložna prijevarama primjenjivati samo ako je u relevantnu transakciju uključen ovjereni porezni obveznik.

Nadalje, koncept ovjerenog poreznog obveznika bit će jedan od ključnih elemenata prvog koraka ka konačnom sustavu PDV-a za trgovinu unutar Unije među poduzećima. Taj konačni sustav zamijenit će važeće prijelazne odredbe, koji podrazumijevaju porezno izuzetu isporuku u državi članici otpreme robe i stjecanje unutar Zajednice oporezivano u državi članici odredišta za koju je stjecatelj obveznik PDV-a, s jednom oporezivom isporukom robe koja je za potrebe plaćanja PDV-a locirana u državi članici odredišta (tzv. isporukom robe unutar Unije). Konceptom ovjerenog poreznog obveznika omogućit će se postupna provedba konačnog sustava PDV-a jer će se u prvom koraku tog sustava prijenos porezne obveze (npr. naplaćivanje PDV-a stjecatelju, a ne isporučitelju, što u praksi dovodi do situacije slične postojećoj u skladu s privremenim odredbama) primjenjivati ako stjecatelj u okviru isporuke unutar Unije ima status ovjerenog poreznog obveznika. Do prijevare ne bi trebalo doći jer se PDV ne naplaćuje za isporuke ovjerenom poreznom obvezniku unutar Unije jer je ovjereni porezni obveznik po definiciji pouzdani porezni obveznik.

U odredbi su navedeni opći kriteriji na temelju kojih će države članice moći potvrditi ovjerene porezne obveznike. Nakon donošenja ovog prijedloga morat će se donijeti provedbena uredba Vijeća na temelju članka 397. Direktive o PDV-u kako bi se uredili praktični aspekti statusa ovjerenog poreznog obveznika i osigurala dostatna usklađenost i standardiziranost postupka priznavanja i oduzimanja statusa ovjerenog poreznog obveznika u cijeloj Uniji, kako bi se osigurala jedinstvena primjena. Predlaže se i izmjena Uredbe o administrativnoj suradnji kako bi se omogućilo integriranje statusa ovjerenog poreznog obveznika u sustav VIES (sustav razmjene informacija o PDV-u), čime će se i poreznim tijelima i poduzećima omogućiti internetska provjera statusa ovjerenog poreznog obveznika određenog poduzeća.

Budući da status ovjerenog poreznog obveznika podrazumijeva obveze prijavljivanja i plaćanja PDV-a, osobama koje nisu porezni obveznici taj se status neće odobravati. Iz istog se razloga prijedlogom iz odobravanja statusa ovjerenog poreznog obveznika isključuju poljoprivrednici za koje vrijedi odredba o paušalnom plaćanju, izuzeti MSP-ovi, ostali izuzeti porezni obveznici bez prava na odbitak i povremeni porezni obveznici. Međutim, svi MSP-ovi koji nisu prijavljeni za izuzeća moći će se prijaviti za status ovjerenog poreznog obveznika uz iste uvjete kao i drugi porezni obveznici. Stoga je prijedlog u skladu s politikom EU-a za MSP-ove, kako je navedeno u Aktu o malom poduzetništvu (AMP).

Kriteriji za odobravanje statusa ovjerenog poreznog obveznika slični su kriterijima koji se odnose na ovlaštene gospodarske subjekte („AEO”) kako su definirani u Carinskom zakoniku Unije (članak 39.). Slični kriteriji koji se temelje na statusu ovlaštenog gospodarskog subjekta mogu se pronaći i u nedavnom prijedlogu Direktive o PDV-u za e-trgovinu.

Premještanje dobara: Članak 17.a (novi) te članak 243. stavak 3. i članak 262. (izmijenjeni)

Premještanje dobara transakcija je u kojoj isporučitelj prenosi robu za stjecatelja, ali ne prenosi odmah vlasništvo nad robom. Stjecatelj ima pravo preuzeti robu iz zaliha isporučitelja po vlastitom nahođenju pri čemu nastaje isporuka robe. U domaćim uvjetima takav postupak ne uzrokuje posebne probleme, no problemi nastaju kada su isporučitelj i stjecatelj smješteni u različitim državama članicama.

U skladu s važećim pravilima o PDV-u smatra se da je poduzeće koje prenosi vlastitu robu u drugu državu članicu kako bi stvorilo zalihe za kupca obavilo isporuku roba izuzetu od PDV-a u državi članici otpreme. Po dolasku robe nastaje stjecanje unutar Zajednice koju je obavilo poduzeće koje je prenijelo robu i koje podliježe PDV-u u toj drugoj državi članici. Poduzeće koje je prenijelo robu obvezno je u skladu s pravilima identificirati se za potrebe PDV-a u državi članici dolaska kako bi moglo deklarirati stjecanje unutar Zajednice u prijavi PDV-a. Kada se roba izdvoji iz zaliha i dostavi stjecatelju nastaje druga isporuka čije je mjesto isporuke u državi članici u kojoj se zaliha nalazi.

Kako bi se riješile poteškoće koje na taj način mogu nastati u praksi, neke države članice primjenjuju mjere pojednostavnjenja u pogledu tih transakcija, dok druge to ne čine. Tim se razlikama odstupa od jedinstvene primjene pravila o PDV-u unutar jedinstvenog tržišta.

Predloženim bi se rješenjem premještanje dobara, ako je riječ o transakciji između dva ovjerena porezna obveznika, smatralo jednom isporukom u državi članici otpreme i stjecanjem unutar Zajednice u državi članici u kojoj je roba smještena. Tako će se ukloniti potreba za identificiranjem isporučitelja u svakoj državi članici u kojoj je robu stavio u mehanizam premještanja dobara. Međutim, kako bi se poreznim upravama omogućilo odgovarajuće praćenje robe, i isporučitelj i stjecatelj biti će obvezni voditi evidenciju premještenih dobara na koje se ta pravila primjenjuju. Nadalje, u rekapitulacijskom izvješću isporučitelja nužno je navoditi identitet stjecatelja za koje je roba otpremljena u okviru premještanja dobara i koja će im se kasnije isporučiti.

PDV identifikacijski broj i izuzeće za određene transakcije unutar Zajednice: Članak 138. stavak 1. (izmijenjen)

Temelj važećih prijelaznih odredaba je izuzeće od plaćanja PDV-a za isporuke robe unutar Zajednice utvrđeno u članku 138. stavku 1. Direktive o PDV-u. To je izuzeće istodobno ishodište za takozvane kružne prijevare. Konačni sustav PDV-a za trgovinu unutar Unije namijenjen je rješavanju tog problema, no države članice zatražile su privremena rješenja do njegova donošenja. Posebno je zatraženo da se kao materijalni uvjet odobravanja primjene izuzeća za isporučitelja u Direktivu o PDV-u uključi zahtjev za valjani PDV identifikacijski broj stjecatelja u državi članici različitoj od države članice u kojoj je počeo prijevoz robe. Tom bi se odredbom proširili važeći uvjeti jer je na temelju pravorijeka Suda Europske unije PDV identifikacijski broj stjecatelja samo formalni uvjet za pravo na izuzeće isporuka unutar Zajednice. To trenutačno dovodi do situacija u kojima države članice mogu izricati novčane kazne ili administrativne sankcije za neispunjavanje tog uvjeta, no ne smiju uskratiti izuzeće.

Važeće se prijelazne odredbe temelje i na obvezi isporučitelja da podnese rekapitulacijsko izvješće (takozvano uvrštavanje u VIES koje uključuje PDV identifikacijski broj stjecatelja). To je također formalni, ali ne i materijalni uvjet za izuzeće. Te su informacije putem sustava VIES na raspolaganju poreznim tijelima države članice stjecatelja koji su na taj način obaviješteni o dolasku robe koja obično podliježe oporezivom stjecanju unutar Zajednice na njihovo državno područje. Stjecatelj mora prijaviti stjecanje unutar Zajednice u svoju prijavu PDV-a, a porezna tijela imaju mogućnost unakrsne provjere te deklaracije s podacima u sustavu VIES. Stoga je uvrštavanje u VIES ključna sastavnica sustava PDV-a od trenutka ukidanja fiskalnih granica i posljedičnog nepostojanja carinske dokumentacije.

Ako u sustavu VIES nema točnih informacija, porezna tijela država članica nisu propisno obaviještena o dolasku neoporezovane robe na njihovo državno područje pa se moraju isključivo oslanjati na informacije koje prijave njihovi porezni obveznici. Međutim, ako uvrštavanje u odnosu na isporuku nije podneseno, to može dovesti do sankcija, ali ne do odbijanja samog izuzeća.

Stoga novi predloženi članak 138. stavak 1. uključuje promjene kad je riječ o ta dva aspekta. Prvo, trenutačno je upućivanje na stjecatelja kao poreznog obveznika ili pravnu osobu koja nije porezni obveznik, a koja djeluje kao takva, samo navedeno, no u prijedlogu je identificiranje stjecatelja za potrebe PDV-a u državi članici različitoj od one u kojoj počinje otprema ili prijevoz propisano kao materijalni uvjet za primjenu izuzeća od poreza. Kao i u postojećem sustavu, isporučitelj će morati prije primjene izuzeća provjeriti status kupca u sustavu VIES. U tom pogledu ne postoje praktične razlike za isporučitelja, no posljedice bi mogle biti drukčije jer bi ako ne identificira svog kupca na temelju toga moglo doći do odbijanja izuzeća. Drugo, točno uvrštavanje u VIES također postaje materijalni uvjet koji u slučaju neispunjavanja može dovesti do toga da porezna uprava odbije primijeniti izuzeća.