Postojeće razlike u nacionalnim zakonodavstvima vjerojatno će se povećavati jer su se države članice obvezale primijeniti opće odredbe Konvencije UN-a o pravima osoba s invaliditetom, čiji je potpisnik i EU. Te se odredbe u državama članicama na nacionalnoj razini primjenjuju na različite načine. Trenutačno se na razini EU-a ne koordiniraju nacionalni zakoni u pogledu zahtjeva za pristupačnost proizvoda i usluga. Nije utvrđena ni zajednička definicija načina ostvarivanja pristupačnosti proizvoda i usluga. Odredbama nekih propisa EU-a kojima je utvrđena obveza pristupačnosti za određene proizvode i usluge podrazumijeva se da će države članice razviti zahtjeve za pristupačnost te tako ispuniti tu obvezu, no zbog nepostojanja koordiniranog djelovanja pristupi i zahtjevi mogu se razlikovati.

Važeći nacionalni zahtjevi za pristupačnost u pogledu posebnih proizvoda i usluga razlikuju se među državama članicama, a u nekim slučajevima i unutar iste države članice (ako postoje zahtjevi za pristupačnost na regionalnoj ili lokalnoj razini). Time se uzrokuje rascjepkanost tržišta kojom se povećava opterećenje za industriju u pogledu omogućivanja pristupačnih proizvoda i usluga potrošačima. Nacionalni zahtjevi za pristupačnost razlikuju se u pogledu pokrivenosti (na što i koga se primjenjuju), razine detaljnosti i samih tehničkih detalja. Ta razlika u pokrivenosti znači i to da su u pojedinim državama članicama možda propisana detaljna pravila za neke proizvode i usluge, dok u drugim državama članicama ne postoje nikakva pravila.

Ovom se inicijativom u potpunosti poštuje načelo supsidijarnosti jer su obuhvaćeni samo oni proizvodi i usluge za koje dokazano postoje poteškoće u pogledu funkcioniranja jedinstvenog tržišta te ih je time potrebno rješavati na razini EU-a, bilo zbog različitih nacionalnih zahtjeva kojima se uzrokuju prepreke trgovini ili zato što su već obuhvaćeni EU-ovim zakonima. S obzirom na to da države članice ne mogu same riješiti ovaj problem, potrebno je uvesti dosljedan pravni okvir kojim će se omogućiti slobodno kretanje pristupačnih proizvoda i usluga na jedinstvenom tržištu. Reguliranje zahtjeva za pristupačnost proizvoda i usluga za koje nisu dokazane poteškoće u pogledu jedinstvenog tržišta i dalje je u nadležnosti država članica.

Očekuje se povećavanje razlika u zakonodavstvu kojim se uređuje pristupačnost i s time povezanih pitanja jedinstvenog tržišta u područjima poput javne nabave i europskih strukturnih fondova. Iako su zahtjevi za pristupačnost postali obvezni u novim europskim okvirima, relevantnim zakonodavstvom EU-a nisu definirani značenje ni opseg pristupačnosti, nego je to prepušteno uređenju nacionalnim pravilima ili pravilima za sektor. Važno je napomenuti da se financiranja iz EU-ovih programa poput europskih strukturnih i investicijskih fondova ili instrumenta za povezivanje Europe često dodjeljuju u javnoj nabavi.

4.Opcije politike

Pet opcija politike odbačeno je u ranoj fazi postupka procjene učinka jer su nerealne, ne ispunjavaju ciljeve ili nerazmjerne. Riječ je o sljedećim prijedlozima:

horizontalni okvir primjenjiv na sve relevantne proizvode i usluge,

uvođenje zahtjeva za pristupačnost za sve internetske stranice privatnog sektora,

samoregulacija industrijskog sektora,

dobrovoljna europska normizacija i

Uredba kojom bi se uveli zajednički zahtjevi za pristupačnost u svim državama članicama.

Iz preliminarnog analitičkog pregleda vidi se da je EU-ovom inicijativom potrebno obuhvatiti samo odabrana prioritetna područja u kojima su prepreke funkcioniranju jedinstvenog tržišta jasno vidljive i vjerojatno će se povećati te područja u kojima bi djelovanje na europskoj razini donijelo dodanu vrijednost. Regulatorna intervencija kojom se državama članicama dopušta mogućnost prilagođavanja primjene čini se najučinkovitijim oblikom intervencije EU-a za rješavanje postojećih i očekivanih poteškoća u funkcioniranju jedinstvenog tržišta. Donošenje Direktive bilo bi dosljedno pristupu primijenjenom u prethodnim komunikacijama i instrumentima Komisije i osiguralo bi neometano kretanje pristupačnih proizvoda i usluga, bez nepotrebnog prekoračenja opsega reguliranja.

Sljedeće četiri opcije razmotrene su u daljnjoj analizi učinka:

Opcija 1.: Bez daljnjeg djelovanja na razini EU-a (osnovni scenarij).

Opcija 2.: Preporuka EU-a kojom se definiraju zajednički zahtjevi za pristupačnost odabranih proizvoda i usluga, što uključuje i područje javne nabave. Ovom se opcijom rješava problem s osnovnim scenarijem uključivanjem zahtjeva za pristupačnost koji se mogu primijeniti na utvrđeni popis proizvoda i usluga te na područje javne nabave.

Opcija 3.: Direktiva EU-a kojom se definiraju zajednički zahtjevi za pristupačnost odabranih proizvoda i usluga, što uključuje i područje javne nabave, koja se primjenjuje kada države članice zakonski uređuju pristupačnost. U okviru ove opcije države članice nisu obvezne donijeti propise o zahtjevima za pristupačnost do zadanog datuma, ali ako to namjeravaju ili su to već učinile, moraju se pridržavati EU-ovih pravila u cilju osiguravanja dosljednosti na cijelom jedinstvenom tržištu. Sve države članice morat će osigurati slobodno kretanje pristupačnih proizvoda i usluga, čak i ako ne reguliraju pristupačnost, te primjenjivati zajedničke zahtjeve za pristupačnost u postupcima javne nabave.

Opcija 4.: Direktiva EU-a primjenjiva bez odlaganja na sve države članice kojom se definiraju zajednički zahtjevi za pristupačnost odabranih proizvoda i usluga, što uključuje i područje javne nabave. Ovom se opcijom sve države članice, uključujući one koje još nisu donijele propise o pristupačnosti, obvezuje na donošenje novog zakonodavstva o pristupačnosti u skladu s predloženim EU-ovim pravilima. Time se u potpunosti usklađuju pravila za pristupačnost u svim državama članicama.

5.Procjena učinka

Provedene su odvojene procjene učinka na pojedine proizvode i usluge te bi se za svaki mogle upotrijebiti različite opcije politike.