Stoga je Italija trenutačno usklađena s kriterijem deficita kako je on utvrđen u Ugovoru i u Uredbi (EZ) br. 1467/97, no, prema Komisijinoj jesenskoj prognozi 2018., postoji rizik da Italija 2020. neće biti usklađena s kriterijem deficita, pod pretpostavkom da neće doći do promjene politike.

Italija je prijavila deficit opće države na razini od 2,4 % BDP-a za 2017. Prema podacima iz revidiranog nacrta proračunskog plana i Komisijine jesenske prognoze 2018., predviđa se da će se u razdoblju od 2018. do 2019. poštovati referentna vrijednost iz Ugovora od 3 % BDP-a. Međutim, prema podacima iz Komisijine prognoze, ta referentna vrijednost premašit će se 2020. uz pretpostavku o nepromijenjenim politikama. U revidiranom nacrtu proračunskog plana za 2019. predviđa se da će deficit opće države biti na razini od 1,8 % BDP-a 2018. te 2,4 % 2019. U talijanskom dokumentu Nota di Aggiornamento al DEF, u kojem se ažuriraju proračunski ciljevi iz Programa stabilnosti Italije za 2018., predviđa se smanjenje ukupnog deficita na razinu od 2,1 % BDP-a do 2020. Povećanje deficita opće države koje se predviđa za 2019.uglavnom je posljedica proračunskih mjera iz revidiranog nacrta proračunskog plana za 2019. koje, prema podacima iz vladinih predviđanja, imaju neto učinak povećanja deficita u vrijednosti od oko 1,2 % BDP-a. Smanjenje deficita opće države koje se predviđa za 2020. uglavnom se temelji na povećanju stopa PDV-a (oko 0,7 % BDP-a) koje će se uvesti u 2020. kao zaštitna klauzula. U Komisijinoj jesenskoj prognozi 2018. predviđa se da će talijanski deficit opće države 2018. iznositi 1,9 % BDP-a te da će se 2019. povećati na 2,9 % BDP-a. Deficit koji je Komisija prognozirala za 2018. nešto je viši od deficita predviđenog u revidiranom nacrtu proračunskog plana za 2019., a ta se razlika uglavnom objašnjava razboritijim pretpostavkama u pogledu veličine javne potrošnje, uključujući rashode za kamate. I deficit koji je Komisija prognozirala za 2019. viši je od deficita predviđenog u revidiranom nacrtu proračunskog plana za 2019., a ta je razlika uglavnom posljedica nižeg rasta BDP-a i viših rashoda za kamate u odnosu na one iz vladinih predviđanja. U Komisijinoj jesenskoj prognozi 2018. predviđa se da će talijanski deficit opće države 2020. dosegnuti razinu od 3,1 % BDP-a, uz pretpostavku o nepromijenjenim politikama. Viši deficit koji je Komisija prognozirala za 2020. u usporedbi s vladinim predviđanjima uglavnom se objašnjava činjenicom da Komisija ne uključuje više stope PDV-a koje će se uvesti u 2020. kao zaštitna klauzula, dok su drugi čimbenici niži rast nominalnog BDP-a i veći kamatni rashodi.

Italija je u razdoblju od 2010. do 2013. ostvarila znatan fiskalni napor kojim je povećala primarni suficit na više od 2 % BDP-a i 2013. izašla iz postupka u slučaju prekomjernog deficita održavajući od 2012. svoj ukupni deficit na razini koja nije bila viša od 3 % BDP-a (smanjenje u odnosu na razinu višu od 5 % iz 2009.). Međutim, to je fiskalno stanje posljednjih godina oslabilo. Primarni suficit smanjio se 2017. na 1,4 %, a ukupni deficit stabilizirao se na približno 2,4 % BDP-a. Međutim, očekuje se da će se oba pokazatelja poboljšati 2018. Očekuje se da će se 2019. i 2020. i ukupni i primarni saldo znatno pogoršati, uglavnom zbog mjera uključenih u nacrtu proračunskog plana za 2019., koje su potvrđene u revidiranom nacrtu proračunskog plana za 2019.

U slučaju očite povrede kriterija duga, analiza relevantnih čimbenika posebno je opravdana, s obzirom na to da na kretanja duga, za razliku od kretanja deficita, uvelike utječu čimbenici koji su izvan vladine kontrole. To se potvrđuje u članku 2. stavku 4. Uredbe (EZ) br. 1467/97, u kojem se predviđa da se ti relevantni čimbenici uzimaju u obzir pri ocjeni usklađenosti na temelju kriterija duga, neovisno o razmjerima povrede. S obzirom na to, pri ocjeni usklađenosti s kriterijem duga, s obzirom na njihov utjecaj na kretanja i održivost duga, moraju se uzeti u obzir sljedeća tri glavna aspekta (koja su se uzimala u obzir i u prošlosti):

Kako je prikazano na grafikonu 1., postupno smanjenje implicitnog troška servisiranja duga (isprekidana crna crta) i oporavak rasta realnog BDP-a (puna plava crta) do 2016. podrazumijevalo je postupno smanjenje njihove razlike (žuto osjenčano područje), koja će uglavnom ostati stabilna tijekom razdoblja 2018.–2019. te će se neznatno povećati 2020. zbog rasta realnog implicitnog troška duga. Ukupno gledajući, efekt „grude snijega” koji dovodi do povećanja duga smanjio se 2017. na 1,1 % BDP-a, što je usporedivo s prosjekom prije krize, koji je u razdoblju 2000.–2007. iznosio 1,2 %. Stoga se efektom „grude snijega” može samo djelomično objasniti neusklađenost Italije s referentnim mjerilom za smanjenje duga u 2017. i kasnije.

Za 2019., u revidiranom nacrtu proračunskog plana za 2019. predviđa se veliko smanjenje udjela duga u BDP-u za 1,7 postotnih bodova na razinu od 129,2 %. Potonje je uglavnom posljedica prilagodbe stanja i tokova (–0,1 % BDP-a) koja dovodi do smanjenja duga, a to se uglavnom objašnjava velikim prihodima od privatizacije koje vlada planira (1 % BDP-a) te efektom „grude snijega” koji dovodi do neznatnog smanjenja duga, što se objašnjava izraženim predviđenim povećanjem nominalnog rasta u usporedbi s 2018., za koji se očekuje da će se njime nadoknaditi smanjenje primarnog suficita (na razinu od 1,2 % BDP-a). Komisija prognozira da će udio duga u BDP-u 2019. ostati uglavnom stabilan na razini od 131 %. Ta je razlika povezana sa značajno nižim predviđanjima za nominalan rast i višim prognozama za kamatne rashode, što se odražava u i dalje znatnom efektu „grude snijega” koji dovodi do povećanja duga, te s nižim predviđenim primarnim suficitom (1 % BDP-a) i nižim prihodima od privatizacije. Rizici u pogledu predviđanja duga u prognozi Komisije i revidiranom nacrtu proračunskog plana za 2019. povezani su s izgledima za rast koji su gori od očekivanih, izraženim pogoršanjem primarnog salda, nižom inflacijom ili prihodima od privatizacije te kamatnim rashodima koji su veći od očekivanih.

U revidiranom nacrtu proračunskog plana za 2019. predviđa se da će se udio duga u BDP-u 2018. smanjiti na razinu od 130,9 %, što je smanjenje od 0,3 postotna boda u odnosu na razinu iz 2017. Predviđena kretanja uglavnom su posljedica smanjujućeg efekta „grude snijega” (0,5 % BDP-a), iako on i dalje dovodi do povećanja duga, te malog povećanja primarnog suficita (na 1,8 % BDP-a), što više nego nadoknađuje učinak prilagodbe stanja i tokova (1,0 % BDP-a) koji dovodi do povećanja duga. Komisija prognozira da će se udio duga 2018. smanjiti na razinu od 131,1 % BDP-a, što je nešto više od razine predviđene u revidiranom nacrtu proračunskog plana za 2019. Ta razlika proizlazi iz nešto nižeg predviđenog primarnog suficita i većeg efekta „grude snijega”, koji je povezan s neznatno višim predviđanjima za realni implicitni trošak duga.

Konkretnije, udio duga u BDP-u dosegnuo je 2017. razinu od 131,2 %, tj. 0,2 postotna boda manje u odnosu na razinu iz 2016. To smanjenje bilo je ograničeno djelomično zbog efekta „grude snijega” zbog kojeg se dug još uvijek povećavao, s obzirom na to da je realni implicitni trošak duga, unatoč postupnom smanjenju (na razinu od 2,4 % s razine od 2,7 % iz 2013.), ostao iznad razine rasta realnog BDP-a (1,6 %). Zapravo, realne promptne kamatne stope za nova izdanja državnih vrijednosnih papira, koje su se u razdoblju 2015.–2017. kretale oko nule, tek su postupno prešle u realni trošak servisiranja dospjelog iznosa duga, s obzirom na rok za otplatu talijanskog duga i razdoblje refinanciranja u kombinaciji s niskom inflacijom (rast deflatora BDP-a od 0,6 %) – vidjeti i tablicu 2. i grafikon 1. Pozitivna razlika između kamatne stope i stope rasta (0,9 postotnih bodova, u usporedbi sa 0,8 iz 2016.) podrazumijevala je još uvijek veliki učinak povećanja duga koji proizlazi iz efekta „grude snijega” (1,1 % BDP-a u usporedbi sa 1,0 % iz 2016. – vidjeti tablicu 2.). S druge strane, zahvaljujući uglavnom stabilnom primarnom suficitu na razini od 1,4 % BDP-a kretanje duga 2017. bilo je ograničeno. Prilagodba stanja i tokova imala je blagi učinak na povećanje duga 2017. (0,2 %), uglavnom zbog potpore bankovnom sektoru, te je ona djelomično nadoknađena smanjenjem zaštitnog sloja likvidnosti, pri čemu nije bilo nikakvih prihoda od privatizacije.

Nakon prosječnog rasta od pet postotnih bodova godišnje tijekom dvostruke recesije u razdoblju od 2008. do 2013., talijanski udio državnog duga u BDP-u nastavio se sporije povećavati u razdoblju od 2014.do 2015. po prosječnoj stopi od jednog postotnog boda godišnje prije nego što je 2016. došao na najvišu razinu od 131,4 % te se potom 2017. neznatno smanjio na 131,2 %. Na temelju revidiranog nacrta proračunskog plana za 2019. predviđa se da će se udio duga u BDP-u postupno smanjiti na razine od 130,9 % u 2018., 129,2 % u 2019. i 127,3 % u 2020. U prognozama Komisije predviđa se da će udio duga u razdoblju 2018.–2020. ostati stabilan na razini od približno 131 %. Podupiranju gospodarskog oporavka i smanjenju efekta „grude snijega” do 2018. išli su u prilog povoljni financijski uvjeti (koji su se, međutim, pogoršavali). Očekuje se da će smanjivanje duga nakon toga biti otežano zbog povećanih troškova financiranja, smanjenog primarnog suficita i prihoda od privatizacije koji će biti manji od planiranih. Iako su rizici povezani s refinanciranjem duga kratkoročno ograničeni, visok javni dug i dalje ostaje važan izvor ranjivosti talijanskog gospodarstva.

Sve donedavno, mogućnost da Italija provede veliku fiskalnu konsolidaciju kako bi odlučno smanjila svoj udio duga u BDP-u bila je otežana zbog negativnih makroekonomskih izgleda i povezanog rizika od mogućeg kontraproduktivnog učinka fiskalnih politika, s obzirom na to da su na udio duga i primarni saldo negativno utjecala usporena kretanja cijena. Osim toga, niska razina inflacije značila je da je Italiji bilo teže smanjiti udio javne potrošnje u BDP-u zamrzavanjem plaća i mirovinskih prava u nominalnom iznosu, a niska inflacija podrazumijeva i niže porezne prihode od uobičajenih. Naposljetku, nepovoljne makroekonomske okolnosti, uključujući ograničavajuće uvjete financiranja, dovele su do fiskalnih multiplikatora koji su bili viši od prosječnih, a to je pojačano monetarnom politikom koja je bila ograničena nultom donjom granicom kamatnih stopa. Rast realnog BDP-a ubrzao se na 1,1 % 2016. i na 1,6 % 2017., pri čemu je rast nominalnog BDP-a bio na razini iznad 2 % (2,3 % 2016. i 2,1 % 2017.) po prvi put od početka svjetske financijske krize. Iako je Komisija prognozirala da će se rast realnog BDP-a ponovo naglo smanjiti na 1,1 % 2018. te se samo blago povećati na 1,2 % 2019. i 1,3 % 2020., iz temeljnih kretanja cijena (deflator BDP-a) proizlazi očekivano ubrzanje rasta nominalnog BDP-a na 2,4 % 2018., 2,5 % 2019. i 2,7 % 2020. Čini se da makroekonomski uvjeti više nisu olakotna okolnost pri objašnjavanju velikih nedostataka Italije s obzirom na usklađenost s referentnim mjerilom za smanjenje duga koja je usmjerena na budućnost, iako se čini da su talijanski izgledi za rast povezani s povećanim rizicima od smanjenja tog rasta u budućnosti. Konkretno, dugotrajno povećanje prinosa na državne obveznice moglo bi pogoršati uvjete financiranja banaka te smanjiti zaštitne slojeve kapitala, što bi negativno utjecalo na rast realnog BDP-a zbog otežavanja stanja u pogledu troškova i ponude kredita. To bi, zauzvrat, povećalo rizike u pogledu fiskalne održivosti Italije.

Unatoč napretku koji je u prošlosti ostvaren u važnim područjima reformi (npr. reforme tržišta rada i javne uprave, suzbijanje utaje poreza, sanacija bilanci banaka), posljedice krize i preostale strukturne slabosti i dalje otežavaju potencijalni rast Italije. Talijanski BDP i dalje je na razini nižoj od one prije krize te nije narastao u usporedbi s onim od prije 15 godina, dok je godišnji rast u ostatku europodručja u prosjeku iznosio 1,2 %. To se objašnjava i strukturnim čimbenicima koji otežavaju učinkovitu raspodjelu resursa i koče rast produktivnosti. Velik udio starosnih mirovina i troškova servisiranja duga u cjelokupnoj javnoj potrošnji Italije i dalje ograničava potrošnju za stavke koje ubrzavaju rast kao što su obrazovanje i infrastruktura. Visoko porezno opterećenje s obzirom na čimbenike proizvodnje te još uvijek niska porezna disciplina i dalje koče gospodarski rast. Reformama tržišta rada i poticajima za zapošljavanje podupirao se rast zaposlenosti, no on se uglavnom temeljio na ugovorima na određeno vrijeme, pri čemu izglede za gospodarski rast u budućnosti otežavaju još uvijek visoke razine dugotrajne nezaposlenosti i nezaposlenosti mladih. Poslovno okruženje i dalje otežava razvoj poduzetništva, među ostalim zbog slabosti u javnoj upravi i vrlo dugotrajnih građanskopravnih i kaznenopravnih postupaka. Naposljetku, ulaganja su i dalje na niskoj razini, osobito u pogledu nematerijalne imovine. U tom je kontekstu za Italiju važno da provodi reforme radi poboljšanja srednjoročnih izgleda za rast i povećanja održivosti javnih financija zemlje.

Ex post ocjena usklađenosti Italije s preventivnim dijelom Pakta o stabilnosti i rastu upućuje na određena odstupanja od kretanja prilagodbe prema ostvarenju srednjoročnog proračunskog cilja u 2017., nakon što se uzmu u obzir odstupanja dopuštena na temelju klauzula o fleksibilnosti i za neuobičajene događaje. S druge strane, kad je riječ o 2018., ne očekuje se da će fiskalna prilagodba biti primjerena s obzirom na probleme u pogledu fiskalne održivosti s kojima se Italija suočava. Za 2019. Komisija je u svojem Mišljenju od 23. listopada 2018. o nacrtu proračunskog plana za 2019. utvrdila postojanje posebno ozbiljnih neusklađenosti s fiskalnim preporukama koje je Vijeće 13. srpnja 2018. uputilo Italiji. Ta je ocjena potvrđena u Mišljenju Komisije od 21. studenoga 2018. o talijanskom revidiranom nacrtu proračunskog plana za 2019. Na temelju prognoza Komisije očekuje se da će se odstupanje od preporučenog kretanja prilagodbe prema ostvarenju srednjoročnog proračunskog cilja dodatno povećati 2020., uz pretpostavku da neće doći do promjene politike.

Ukupno gledajući, iz sadržaja revidiranog nacrta proračunskog plana za 2019. ne čini se da će on povoljno utjecati na povećanje potencijalnog rasta jer predstavlja korak unazad u odnosu na prethodne strukturne reforme, čime bi se mogla oslabiti porezna disciplina, povećava se porezno opterećenje za poduzeća na agregatnoj razini te bi moglo doći do smanjenja ponude kredita zbog pogoršanja uvjeta financiranja banaka zbog viših prinosa na državne obveznice.

Istodobno će se ukinuti nekoliko drugih postojećih odredbi kojima se smanjuje porezno opterećenje za poduzeća ili će se smanjiti područje njihove primjene. Konkretno, ukinut će se dosad važeći pojednostavnjeni režim poreza na dohodak od poduzetničkih aktivnosti („Imposta sul Reddito Imprenditoriale”) i postojeći porezni poticaji za povećanje kapitala poduzeća („Aiuto alla Crescita Economica”), što će dovesti do povećanja proračunskih prihoda u iznosu od 0,1 % BDP-a u 2019. i 0,2 % od 2020. Privremeni poticaji za ulaganja („Superammortamento”) neće se produljiti, a privremeni porezni poticaji za inovativna ulaganja („Iperammortamento”) produljit će se, ali će im se smanjiti područje primjene. Nadalje, ograničit će se mogućnost odbitka poreza u pogledu određenih troškova za određene kategorije poduzeća – osobito banke – što će dovesti do privremenog pozitivnog učinka na proračunske prihode od 0,2 % BDP-a u 2019. Konkretnije, mogućnost odbitka poreza za goodwill i drugu nematerijalnu imovinu povezana s prošlim poslovanjem smanjuje se njezinim proširenjem na razdoblje od 11 godina; mogućnost odbitka poreza za kreditne gubitke nastale 2018. odgođena je do 2026.; mogućnost odbitka poreza za gubitke nastale zbog primjene novih računovodstvenih načela smanjuje se njezinim proširenjem na razdoblje od deset godina te se povećava predujam poreza na osiguranja.

Kad je riječ o 2018., Italiji je preporučeno da 2018. ostvari nominalnu stopu smanjenja neto primarnih državnih rashoda od najmanje 0,2 %, što odgovara godišnjoj strukturnoj prilagodbi od najmanje 0,6 % BDP-a. Međutim, Komisija je u svojoj Komunikaciji o europskom semestru 2017. iz svibnja 2017. navela da je spremna primijeniti odgovarajuću razinu diskrecije u slučajevima u kojima bi snažna fiskalna prilagodba mogla posebno značajno utjecati na rast i zapošljavanje. Ukupno gledajući, kako bi se osigurala ravnoteža između trenutačnih potreba Italije za stabilizacijom i postojećih problema u pogledu održivosti, Komisija je smatrala da će za 2018. biti primjeren fiskalni strukturni napor od najmanje 0,3 % BDP-a, bez ikakvih dodatnih odstupanja tijekom jedne godine. To odgovara nominalnoj stopi rasta neto primarnih rashoda koja ne premašuje 0,5 %.

Na temelju revidiranog nacrta proračunskog plana za 2019. referentno mjerilo za rashode upućuje na neprimjerenu fiskalnu prilagodbu u 2018. jer će stopa rasta talijasnkih državnih rashoda bez diskrecijskih mjera na strani prihoda i jednokratnih mjera premašiti stopu koju je preporučilo Vijeće. Osim toga, poboljšanje (ponovno izračunanog) strukturnog salda koji vlada planira za 2018. (0,2 % BDP-a) odstupa od primjerene strukturne prilagodbe od 0,3 % BDP-a. Ukupna ocjena na temelju vladinih planova upućuje na rizik od značajnog odstupanja od kretanja prilagodbe prema ostvarenju srednjoročnog proračunskog cilja u 2018. u skladu s preporukom Vijeća. Na temelju Komisijine jesenske prognoze 2018. potvrđena je ukupna ocjena vladinih planova. U Komisijinoj prognozi predviđa se da će strukturni saldo 2018. ostati stabilan na razini od –1,8 % BDP-a. Na temelju Komisijine prognoze referentno mjerilo za rashode upućuje na neprimjerenu fiskalnu prilagodbu u 2018., a na isti zaključak upućuje i kriterij strukturnog salda.

Kad je riječ o 2019., Komisija je u svojem Mišljenju od 23. listopada 2018. o nacrtu proračunskog plana za 2019. utvrdila postojanje posebno ozbiljne neusklađenosti s fiskalnim preporukama koje je Vijeće 13. srpnja 2018. uputilo Italiji. Ta je ocjena potvrđena u Mišljenju Komisije od 21. studenoga 2018. o talijanskom revidiranom nacrtu proračunskog plana za 2019.

Italiji se za 2019. preporučuje da osigura da nominalna stopa rasta neto primarnih državnih rashoda ne premaši 0,1 %, što odgovara godišnjoj strukturnoj prilagodbi od 0,6 % BDP-a.

Na temelju revidiranog nacrta proračunskog plana za 2019. referentno mjerilo za rashode upućuje na rizik od značajnog odstupanja u 2019. (razlika od 1,3 % BDP-a) te u 2018. i 2019. kad se zajedno uzmu u obzir (razlika od prosječno 0,9 % BDP-a godišnje, uzimajući u obzir prilagodbu za obje godine koju je preporučilo Vijeće) jer će stopa rasta državnih rashoda bez diskrecijskih mjera na strani prihoda i jednokratnih mjera premašiti stopu koju je preporučilo Vijeće. Na isti zaključak upućuje i kriterij strukturnog salda. U revidiranom nacrtu proračunskog plana za 2019. predviđa se da će se (ponovno izračunani) strukturni saldo 2019. pogoršati za 0,9 % BDP-a. Kriterij strukturnog salda upućuje na rizik od značajnog odstupanja u razdoblju od jedne godine (razlika od 1,5 % BDP-a 2019.) te u 2018. i 2019. kad se zajedno uzmu u obzir (razlika od prosječno 1,0 % BDP-a godišnje, uzimajući u obzir prilagodbu za obje godine koju je preporučilo Vijeće). Ti se zaključci ne bi promijenili ni kad bi se u obzir uzelo ublažavanje zahtjeva za 2018. na temelju odgovarajuće razine diskrecije. Ukupna ocjena na temelju vladinih planova upućuje na posebno ozbiljnu neusklađenost s kretanjem prilagodbe prema ostvarenju srednjoročnog proračunskog cilja u 2018. u skladu s preporukom Vijeća. Taj se zaključak ne bi promijenio čak ni ako bi se učinci na proračun (od približno 0,2 % BDP-a) izvanrednog programa za održavanje cestovne mreže i veza nakon rušenja mosta Morandi u Genovi i preventivnog plana za ograničavanje hidrogeoloških rizika koji su nastali nakon vremenskih nepogoda smatrali, za potrebe članka 5. stavka 1. i članka 6. stavka 3. Uredbe (EZ) br. 1466/97, neuobičajenim događajima koji nisu pod kontrolom predmetne države članice i ako bi se oduzeli od zahtjeva iz preventivnog dijela Pakta o stabilnosti i rastu.

Na temelju Komisijine jesenske prognoze 2018. potvrđena je ukupna ocjena vladinih planova jer referentno mjerilo za rashode upućuje i na rizik od značajnog odstupanja u 2019. (razlika od 1,5 % BDP-a) te u 2018. i 2019. kad se zajedno uzmu u obzir (razlika od prosječno 1,3 % BDP-a godišnje, uzimajući u obzir prilagodbu za obje godine koju je preporučilo Vijeće). Na isti zaključak upućuje i kriterij strukturnog salda. U Komisijinoj jesenskoj prognozi 2018. predviđa se da će se talijanski strukturni saldo 2019. pogoršati za 1,2 % BDP-a, čime će dosegnuti razinu od –3,0 % BDP-a. Kriterij strukturnog salda upućuje na rizik od značajnog odstupanja u razdoblju od jedne godine (razlika od 1,8 % BDP-a 2019.) te u 2018. i 2019. kad se zajedno uzmu u obzir (razlika od prosječno 1,2 % BDP-a godišnje).

Javna ulaganja

Kad je riječ o javnim ulaganjima, talijanska državna bruto ulaganja u fiksni kapital u razdoblju 1999.–2010. u prosjeku su iznosila 3 % BDP-a, no potreba za brzom prilagodbom kako bi se odgovorilo na krizu državnog duga dovela je do znatnog smanjenja javnih ulaganja na približno 2,4 % BDP-a u prosjeku u razdoblju 2011.–2016. Udio javnih ulaganja u BDP-u dosegnuo je 2017. novu najnižu razinu od 2 % BDP-a (–5,3 % nominalno na godišnjoj razini). U revidiranom nacrtu proračunskog plana za 2019. predviđa se da će se taj udio 2018. neznatno smanjiti na 1,9 % BDP-a (–2,2 % nominalno na godišnjoj razini). U revidiranom nacrtu proračunskog plana za 2019. predviđa se da će se 2019. i 2020. javna ulaganja postupno oporaviti, uz potporu dodijeljenih dodatnih sredstava i mjera poduzetih radi ubrzavanja administrativnih postupaka. Ukratko, s obzirom na njihov ukupni pad tijekom vremena, čini se da javna ulaganja nisu olakotna okolnost na temelju koje bi se mogla opravdati neusklađenost Italije s referentnim mjerilom za smanjenje duga.

4.3.Srednjoročno stanje državnog duga

Javni dug Italije i dalje je velik izvor ranjivosti gospodarstva. Novodonesene mjere, zajedno s negativnim demografskim kretanjima, vjerojatno će preokrenuti pozitivna kretanja koja su ostvarena prethodnim mirovinskim reformama te će oslabiti dugoročnu fiskalnu održivost. Dugoročna fiskalna održivost bila je otežana i zbog povećanja kamatnih stopa na državne obveznice koje je zabilježeno 2018. te bi se mogla dodatno pogoršati ako realne kamatne stope porastu na razine više od onih koje se trenutačno očekuju.

Nakon što je 2017. dosegnuo razinu od 131,2 %, očekuje se da će se udio talijanskog duga u BDP-u uglavnom stabilizirati na razini od približno 131 % u razdoblju 2018.–2020., na temelju Komisijine jesenske prognoze 2018. Očekuje se da će 2018. smanjivanje duga i dalje biti otežano zbog ograničenog rasta primarnog suficita, tek neznatnog smanjenja kamatnih rashoda i prihoda od privatizacije koji će biti manji od planiranih. Očekuje se da će 2019. i 2020. smanjivanje duga biti dodatno otežano zbog znatnog pogoršanja primarnog suficita i rasta kamatnih rashoda.

Prema pokazatelju „S0”, Komisijinu pokazatelju rizika za kratkoročnu fiskalnu održivost, čini se da Italija nije suočena s problemima u pogledu kratkoročne održivosti iako postoje ranjivosti na fiskalnoj strani. Zapravo su rizici koji proizlaze iz makrofinancijskog konteksta općenito ograničeni, zahvaljujući još uvijek akomodativnoj monetarnoj politici ESB-a. Međutim, Italija je zbog svojih potreba za refinanciranjem javnog duga, koje se smanjuju, ali su i dalje velike (približno 17 % BDP-a 2018.), izložena iznenadnom povećanju nesklonosti financijskih tržišta riziku. Kao što je navedeno u svibnju 2018., takva povećanja mogu dovesti do velike promjenjivosti na tržištima državnih obveznica i znatno viših troškova servisiranja duga, s posljedičnim rizikom od negativnih prelijevanja tih učinaka na bankovni sektor i na uvjete financiranja za poduzeća i kućanstva.

Italija se u srednjoročnom razdoblju suočava s izraženim problemima u pogledu fiskalne održivosti. Predviđa se da će se talijanski strukturni primarni suficit dodatno smanjiti na 0,9 % BDP-a 2019. i 0,4 % BDP-a 2020., s razine od 3,6 % iz 2015. To bi moglo povećati rizike u pogledu održivosti u srednjoročnom razdoblju s obzirom na to da bi slab fiskalni položaj mogao dovesti do dodatnog rasta premija za rizik. To je obuhvaćeno Komisijinom srednjoročnom analizom održivosti duga (DSA) i pokazateljem rizika za fiskalnu održivost „S1”, pri čemu oba upućuju na postojanje „visokog rizika”. Visoka i rastuća razina duga predviđena za 2029. u osnovnom scenariju te osjetljivost tog duga na makroekonomsko-fiskalne šokove idu u prilog toj ocjeni. Stoga bi za postizanje udjela duga u BDP-u od 60 % do 2033. Italija trebala uložiti veliki kumulativni fiskalni napor u iznosu od 9,4 postotna boda BDP-a u razdoblju 2021.–2025.

Dugoročno se očekuje da će Italija biti izložena velikim problemima u pogledu fiskalne održivosti, uzrokovanima znatnom fiskalnom prilagodbom koja je potrebna za stabilizaciju udjela duga u BDP-u, osobito s obzirom na buduće troškove zbog starenja stanovništva, te ranjivostima povezanima s visokim teretom duga. Pokazatelj rizika za dugoročnu fiskalnu održivost „S2” upućuje na postojanje znatnih rizika, s obzirom na to da bi za dugoročno održavanje stabilnog udjela duga u BDP-u bilo potrebno trajno povećanje strukturnog primarnog suficita za približno 2,9 postotnih bodova BDP-a, a to bi bilo potrebno i zbog troškova starenja stanovništva. S obzirom na ranjivosti povezane s visokim teretom duga, koje su obuhvaćene procjenom rizika u okviru analize održivosti duga, taj rezultat isto upućuje na postojanje „visokog rizika” u dugoročnom razdoblju. Zapravo, dugoročna održivost, koja je osigurana prethodnim mirovinskim reformama kojima su ograničene implicitne obveze koje proizlaze iz starenja stanovništva, pogoršava se. To je posljedica pogoršanja demografskih kretanja koje je predvidio Eurostat i nedavno donesenih reformi. Konkretno, u proračunima za 2017. i 2018. već su se nalazile mjere kojima su djelomično poništeni rezultati prethodnih mirovinskih reformi, što je pridonijelo povećanju rashoda Italije za starosne mirovine u srednjoročnom razdoblju. S obzirom na to, u revidiranom nacrtu proračunskog plana za 2019. nalaze se dodatne odredbe koje predstavljaju korak unazad u odnosu na napredak ostvaren u prošlosti te se njima znatno povećava javna potrošnja za starosne mirovine. Iako će se točan sadržaj reforme utvrditi u zakonodavnim dekretima nakon donošenja proračuna za 2019., prema informacijama koje se nalaze u revidiranom nacrtu proračunskog plana za 2019. te se planirane reforme sastoje od znatnog ublažavanja uvjeta za prijevremeno umirovljenje tako što se kao relevantan prag za umirovljenje utvrđuju 62 godine starosti i 38 godina plaćanja doprinosa. Taj dodatni trošak, koji se procjenjuje na približno 0,4 % BDP-a u 2019., stoga bi doveo do znatnog povećanja talijanskih rashoda za starosne mirovine, koji su, na razini od približno 15 % potencijalnog BDP-a u 2016., već među najvišima u Uniji i OECD-u. Nadalje, povećana fleksibilnost u pogledu prijevremenog umirovljenja mogla bi negativno utjecati na ponudu radne snage, u kontekstu u kojem Italija već zaostaje za prosjekom EU-a u pogledu zaposlenosti svojih starijih radnika (u dobi od 55 do 64 godine), čime se koči potencijalan rast. Općenito gledajući, daljnje nazadovanje u odnosu na provedbu prethodnih mirovinskih reformi moglo bi znatno pojačati talijanske rizike u pogledu dugoročne fiskalne održivosti.

Prihodi od privatizacije nisu dostigli cilj od 0,5 % BDP-a koji je vlada predvidjela za 2016. i 2017. u kojima su ti prihodi iznosili 0,05 % BDP-a odnosno manje od 0,01 % BDP-a. U revidiranom nacrtu proračunskog plana za 2019. budući prihodi od privatizacije i dalje se predviđaju na razini od 0,3 % BDP-a godišnje tijekom razdoblja 2018.–2020. Kad je riječ o 2018., Komisija nije ex ante uključila nikakve prihode od privatizacije, imajući na umu dosadašnji rezultat privatizacija i slab napredak koji je ostvaren do kraja godine. Kad je riječ o 2019., s obzirom na vjerodostojne i detaljne prijedloge o kojima se trenutačno raspravlja, u prognozu je uključena polovina predviđenih prihoda. U prognozi za 2020. nikakvi prihodi od privatizacija nisu ex ante uzeti u obzir zbog bonitetnih razloga.

U tom kontekstu, planirano pogoršanje fiskalnog stanja i mogući negativan učinak planirane mirovinske reforme na potencijalan rast mogli bi znatno povećati rizike za fiskalnu održivost Italije u srednjoročnom i dugoročnom razdoblju, dovodeći pritom u opasnost odgovarajuće kretanje smanjenja velikog javnog duga.