1.

smatra da bi se Parlament trebao pridržavati sljedećih neobvezujućih kriterija prilikom primjene članaka 290. i 291. UFEU-a; popis kriterija ne smije se smatrati potpunim: — Obvezujući ili neobvezujući karakter mjere treba odrediti na temelju njezina tipa i sadržaja; samo se ovlast za donošenje pravno obvezujućih mjera može delegirati na osnovi članka 290. UFEU-a. — Komisija može delegiranim aktima samo mijenjati zakonodavne akte. To podrazumijeva i izmjenu priloga budući da su oni sastavni dio zakonodavnog akta. Priloge se ne smije dodavati ili brisati s ciljem primjene ili izbjegavanja primjene delegiranih akata; ako zakonodavac smatra da bi tekst trebao biti sastavni dio temeljnog akta, može odlučiti taj tekst uvrstiti u prilog. To je posebno točno u odnosu na Unijine popise ili registre odobrenih proizvoda ili tvari koji bi trebali ostati, u interesu zakonske izvjesnosti, sastavni dio osnovnog akta, prema potrebi u obliku Priloga. Cilj mjera za daljnje definiranje točnog sadržaja obveza iz zakonodavnog akta jest dopuna temeljnog akta dodavanjem elemenata koji nisu od suštinske važnosti. — Mjere za odabir prioriteta, ciljeva i očekivanih rezultata trebalo bi usvajati delegiranim aktima ako ih zakonodavac ne odluči uključiti u sam zakonodavni akt. — Mjere za utvrđivanje (daljnjih) uvjeta, kriterija ili zahtjeva koje treba ispuniti, a čije ispunjavanje moraju osigurati države članice ili druge osobe ili tijela na koje se zakonodavstvo direktno odnosi, po definiciji mijenjaju sadržaj zakonodavstva i dodaju nova pravila opće primjene. Shodno tome, stvaranje tih daljnjih pravila ili kriterija može se ostvariti samo delegiranim aktima. Nasuprot tome, provedba pravila ili kriterija već utvrđenih u temeljnom aktu (ili u budućem delegiranom aktu), bez izmjene suštine prava ili obveza koji iz njih proizlaze i bez donošenja daljnjih strateških odluka, može se ostvariti provedbenim aktima. — Komisija u nekim okolnostima ima ovlasti donositi dodatna obvezujuća pravila opće primjene koja utječu na suštinu prava ili obveza utvrđenih temeljnim aktom. Te mjere po definiciji dopunjuju mjere utvrđene u temeljnom aktu i dodatno definiraju politiku Unije. To se može ostvariti samo delegiranim aktima. — Ovisno o strukturi financijskog programa u pitanju, sporedni elementi koji izmjenjuju ili dopunjuju temeljni akt poput onih u vezi sa specifičnim tehničkim pitanjima, koji su povezani sa strateškim interesima, ciljevima, očekivanim rezultatima, itd., mogu se donijeti delegiranim aktima u mjeri u kojoj nisu uključeni u temeljni akt. Samo za one elemente koji ne odražavaju bilo kakvu političku orijentaciju, zakonodavac može odlučiti dozvoliti njihovo donošenje kroz provedbene akte. — Mjera koja određuje tip informacije koji treba dati na osnovi temeljnog akta (npr. točan sadržaj informacije) u pravilu dopunjuje obvezu davanja informacije i trebalo bi je provoditi delegiranim aktima. — Mjera koja određuje modalitete pružanja informacije (npr. format) uglavnom nije dodatak obvezi pružanja informacije. Naprotiv, ta mjera omogućuje jednoobraznu primjenu. Stoga bi je u pravilu trebalo provoditi provedbenim aktima. — Mjere kojima se utvrđuje procedura (npr. način obavljanja nečega ili davanja učinka nečemu) mogu biti delegirani ili provedbeni akti (ili čak suštinski dio temeljnog akta) ovisno o sadržaju, kontekstu ili tipu odredbi iz temeljnog akta. Mjere kojima se utvrđuju elementi postupaka koji uključuju daljnje političke odabire koji nisu od suštinske važnosti radi dopunjavanja zakonodavnog okvira utvrđenog temeljnim aktom u pravilu bi trebale biti delegirani akti. Mjere kojima se utvrđuju detalji postupaka kako bi se osigurali jednaki uvjeti za provedbu obveze iz temeljnog akta u pravilu bi trebale biti provedbene mjere. — Kao i s postupcima, ovlast za određivanje metoda (tj. načina da se nešto napravi na uređen i sustavan način) ili metodologije (tj. pravila za određivanje metoda) može biti predmet delegiranih ili provedbenih akata, ovisno o sadržaju i kontekstu. — Općenito bi se delegirani akti trebali koristiti kad temeljni akt ostavlja veliku slobodu djelovanja Komisiji da dopunjuje zakonodavni okvir utvrđen temeljnim aktom. — Odobrenja mogu biti mjere opće primjene. To je primjerice slučaj kad se odluke odnose na odobrenje ili zabranu unošenja neke supstance u hranu, kozmetiku i sl. Te su odluke opće jer se odnose na svaki subjekt koji želi koristiti tu supstancu. U takvim slučajevima, ako se odluka Komisije u potpunosti temelji na kriterijima sadržanima u osnovnom aktu, ona bi mogla biti provedbeni akt; međutim, ako je kriterijima predviđeno da Komisija može dodati sekundarni politički izbor, odnosno politički izbor koji nije od suštinske važnosti, to odobrenje treba biti u vidu delegiranog akta jer nadopunjuje osnovni akt. — Zakonodavnim se aktom samo može Komisiji delegirati ovlast da donosi nezakonodavne akte opće primjene. Mjere pojedinačne primjene stoga se ne mogu usvajati delegiranim aktima. Akt je opće primjenjiv ako se primjenjuje na objektivno utvrđene situacije i proizvodi zakonske učinke u pogledu kategorija osoba općenito i u teoriji. — Provedbeni akti ne smiju davati daljnje političko usmjerenje, a ovlasti dane Komisiji ne bi smjele davati znatno diskrecijsko pravo.