·osigurati da trgovac može iznijeti tvrdnju o prihvatljivosti za okoliš koja se odnosi na buduću okolišnu učinkovitost samo kad to uključuje jasne obveze,

Prijedlog je bio jedna od inicijativa utvrđenih u Novoj strategiji za potrošače i Akcijskom planu za kružno gospodarstvo i temelji se na europskom zelenom planu. Jačanje položaja potrošača i omogućivanje uštede troškova ključni su elementi okvira politike za održive proizvode. To se nastoji postići poboljšanim sudjelovanjem potrošača u kružnom gospodarstvu, posebice boljim informiranjem potrošača o trajnosti i mogućnosti popravka određenih proizvoda prije sklapanja ugovora i jačanjem zaštite potrošača od nepoštenih poslovnih praksi kojima se sprečavaju održive kupnje, kao što su:

Ovim će se prijedlogom povećati transparentnost za potrošače u pogledu komercijalnih jamstava, čime će se ujedno proizvođače potaknuti na to da nude komercijalna jamstva trajnosti koja su dulja od dvije godine obvezivanjem trgovaca na to da na prodajnom mjestu pružaju informacije o postojanju (ili nepostojanju u pogledu robe koja koristi energiju) i duljini komercijalnih jamstava trajnosti koje pružaju proizvođači.

Ista je situacija i kad je riječ o slučajevima ranog zastarijevanja. Nedostatak posebnih pravila i potreba za ocjenjivanjem konkretnih učinaka takve prakse na potrošače otežavaju provedbu Direktive u tom području. To potvrđuje i činjenica da je u odgovorima u okviru otvorenog javnog savjetovanja za vrijeme pripreme ovog prijedloga 76 % ispitanika navelo da je doživjelo neočekivani kvar proizvoda u zadnje tri godine.

Nadalje, Direktiva ne sadržava posebne zahtjeve da se potrošačima moraju pružiti informacije o mogućnosti popravka robe. Umjesto toga, zahtijeva se samo da se „prema potrebi” pružaju informacije o „postprodajnim uslugama”. Takvih informacija, koje bi pomogle u promicanju popravka robe i posljedično bile osobito vrijedne u pomaganju potrošačima da doprinesu kružnom gospodarstvu, uglavnom nema na prodajnom mjestu. Nedavne studije pokazuju da do 80 % potrošača u EU-u tvrdi da teško pronalazi informacije o tome koliko je lako popraviti proizvod.

Te su mjere potrebne radi ažuriranja postojećeg zakonodavstva o zaštiti potrošača kako bi se osiguralo da su potrošači zaštićeni i da mogu aktivno pridonijeti zelenoj tranziciji. Direktivom o pravima potrošača koja je trenutačno na snazi od trgovaca se zahtijeva da potrošačima pruže informacije o glavnim obilježjima robe ili usluga. To uključuje posebne zahtjeve za pružanje informacija o postojanju zakonskog jamstva usklađenosti te dodatnih komercijalnih jamstava. Međutim, kako ne postoji zahtjev za pružanje informacija o nepostojanju komercijalnih jamstava trajnosti, Direktivom se proizvođači dovoljno ne potiču na pružanje takvih jamstva potrošačima. Istraživanja pokazuju da su, kad se potrošački proizvodi nude uz komercijalno jamstvo, informacije o takvim komercijalnim jamstvima i načinu na koji se vrši naplata od potrošača često nejasne, neprecizne ili nepotpune, što potrošačima otežava usporedbu proizvoda te razlikovanje komercijalnog i (obveznog) zakonskog jamstva. Ovim će se prijedlogom to pitanje nastojati riješiti osiguravanjem da se potrošačima pružaju informacije o postojanju komercijalnog jamstva trajnosti za razdoblje dulje od dvije godine, kojim je obuhvaćena cjelokupna roba, kad god je proizvođač takve informacije stavio na raspolaganje.

Očekuje se da će i zabrana iznošenja tvrdnje o prihvatljivosti cjelokupnog proizvoda za okoliš kad se ona zapravo odnosi samo na određeni aspekt proizvoda donijeti znatne koristi za potrošače, pri čemu će se istodobno pojasniti pravila za trgovce, što će osigurati jednake uvjete među njima. Time će se trgovcima omogućiti da i dalje iznose tvrdnje o prihvatljivosti određenog aspekta proizvoda za okoliš, ali samo ako se potrošaču jasno da do znanja da se tvrdnja odnosi na određeni aspekt proizvoda, a ne na cjelokupni proizvod.

U nedostatku djelovanja na razini EU-a nacionalne inicijative, iako donose određene koristi za potrošače i nacionalna tržišta, mogle bi dovesti do fragmentacije jedinstvenog tržišta, što bi posljedično stvorilo pravnu nesigurnost i povećalo troškove usklađivanja.

Prekogranična trgovina unutar EU-a toliko je velikog opsega i intenziteta da nedosljedni – ili čak samo različiti – odabiri politika država članica mogu ugroziti učinkovito funkcioniranje jedinstvenog tržišta. Nadalje, trgovci mogu doprijeti do potrošača preko granica država članica. To može stvoriti probleme koje nacionalni zakonodavci i regulatori teško mogu na odgovarajući način samostalno rješavati.

Većina organizacija potrošača smatrala je da su potrošači izloženi „manipulativnom zelenom marketingu” i da u određenoj mjeri dolazi do „prijevremenog zastarijevanja”. Predstavnici industrije uglavnom se nisu slagali s time. Većina skupina dionika smatrala je da je problem i prevelik broj oznaka održivosti.

U ovom savjetovanju, koje je provedeno radi proširivanja povratnih informacija prikupljenih u okviru otvorenog javnog savjetovanja putem interneta, gotovo svi dionici (osim dionika koji su predstavljali industriju) složili su se s mišljenjem da se potrošačima ne pružaju informacije o i. učinku proizvoda na okoliš, ii. životnom vijeku robe, iii. karakteristikama specifičnima za proizvod koje mogu dovesti do ranijeg kvara i iv. dostupnosti rezervnih dijelova u okviru usluge popravka i ažuriranja/nadogradnje softvera, ili da potrošači nemaju dovoljan pristup tim informacijama.

Utvrđeno je da je pružanje boljih informacija o trajnosti/životnom vijeku proizvoda najbolja opcija za jačanje položaja potrošača u zelenoj tranziciji. To su snažno podržavale organizacije potrošača i građani, ali ne i poduzeća/poslovne organizacije ili poslovna udruženja, koji su podržavali „informiranje o ulozi potrošača u kružnom gospodarstvu i zelenoj tranziciji”.

Utvrđeno je da su „informacije o mogućnosti popravka proizvoda” opcija koja bi potrošačima najvjerojatnije omogućila da odaberu održivije proizvode i sudjeluju u kružnom gospodarstvu. To su snažno podržavala javna tijela i građani, ali ne i poduzeća/poslovne organizacije, koji su umjesto toga podržavali pružanje „informacija o ekološkom i klimatskom otisku u okviru životnog ciklusa proizvoda”. To je ujedno općenito ocijenjeno kao druga najbolja opcija.

Ovo otvoreno javno savjetovanje pokazalo je da je provjera pouzdanosti tvrdnji o prihvatljivosti proizvoda za okoliš najveća prepreka poboljšanom sudjelovanju potrošača u zelenoj tranziciji i nastojanjima da se postigne održivija potrošnja. Veća je vjerojatnost da će organizacije potrošača utvrditi da je to prepreka nego poslovna udruženja.

S obzirom na usmjerenost na provedbu i digitalizaciju, nije bilo posebnih zaključaka o doprinosu potrošačkog prava EU-a održivoj potrošnji, što je pitanje koje je nekoliko godina poslije, nakon najave europskog zelenog plana, dobilo dodatnu političku važnost. Međutim, kad god je to moguće i relevantno, ovaj se instrument temelji na nalazima i zaključcima prikupljenima u okviru provjere primjerenosti i evaluacije iz 2017.

3.REZULTATI EX POST EVALUACIJA, SAVJETOVANJA S DIONICIMA I PROCJENA UČINKA

Prikupljeni su stajališta o razmjerima problema i primjeri učinkovitog djelovanja. Ta je radionica potvrdila mnoge nalaze iz drugih područja savjetovanja. Utvrđeno je da je opće stajalište da dolazi do manipulativnog zelenog marketinga i da je teško dobiti informacije o trajnosti proizvoda. Izražene su sumnje u to da se proizvodi namjerno dizajniraju tako da se ranije kvare.

Potproblem 1.2. (nedostatak pouzdanih informacija o životnom vijeku robe)

Opcija kojoj se daje prednost osigurala bi bolju informiranost potrošača o trajnosti robe koju kupuju jer je proizvođačevo komercijalno jamstvo trajnosti odličan pokazatelj trajnosti robe.

Nadalje, obveza trgovaca da informiraju potrošače o duljini jamstva ili nepostojanju jamstva ako je to slučaj potaknula bi trgovce na natjecanje u pogledu pružanja i duljine takvih jamstava, čime bi se neizravno potaknula proizvodnja proizvoda s duljim vijekom trajanja.

Obveza informiranja potrošača o očekivanom vijeku trajanja robe bila je druga opcija koja se razmatrala za rješavanje ovog potproblema. Međutim, ta opcija nije odabrana jer se smatralo da se izračun očekivanog životnog vijeka ne može izvesti na standardiziran način za sve obuhvaćene vrste proizvoda.

Potproblem 1.3. (nedostatak pouzdanih informacija o mogućnosti popravka proizvoda)

Opcija politike kojoj se daje prednost osigurala bi da potrošači na prodajnom mjestu dobiju pouzdane informacije o mogućnosti popravka robe u obliku ocjene popravljivosti, ako takva ocjena postoji za tu određenu kategoriju proizvoda i ako je propisana pravom Unije.

Ako takva ocjena popravljivosti nije primjenjiva ili dostupna, ovom bi se opcijom osiguralo da se potrošačima pružaju druge relevantne informacije o popravku (ako su dostupne), kao što su informacije o dostupnosti rezervnih dijelova (uključujući postupak za njihovo naručivanje) ili priručnici za popravak.

Potproblem 2.1. (proizvodi ne traju onoliko dugo koliko bi trebali)

Opcija kojoj se daje prednost osigurala bi bolju zaštitu potrošača od praksi stavljanja robe ili usluga na tržište za koje se ne otkriva da su osmišljeni tako da zastare prije nego što bi potrošač to mogao očekivati.

Označivanje određenih praksi kao „praksi ranog zastarijevanja” olakšat će provedbene aktivnosti tijela za zaštitu potrošača.

Druga opcija koja se razmatrala za rješavanje ovog potproblema bila je prikupljanje dokaza o ranijim kvarovima proizvoda koje su utvrdila ovlaštena tijela. Međutim, ova opcija nije odabrana jer se smatralo da nije vjerojatno da će potrošačima donijeti znatne koristi.

Potproblem 2.2. (nejasne ili neutemeljene tvrdnje o prihvatljivosti za okoliš)

Opcija kojoj se daje prednost osigurala bi zaštitu potrošača od manipulativnog zelenog marketinga jer bi subjekti koji iznose takve tvrdnje morali ispuniti određene norme. Time bi se i olakšala provedba tijelima za zaštitu potrošača.

Potproblem 2.3. (nejasne / neutemeljene oznake održivosti / digitalni informacijski alati)

Opcija kojoj se daje prednost osigurala bi zaštitu potrošača od zavaravanja takvim oznakama i alatima.

Druga opcija koja se razmatrala za rješavanje ovog potproblema bila je izdavanje prethodnog odobrenja za oznake održivosti i digitalne informacijske alate putem tijela EU-a. Međutim, ta opcija nije odabrana jer se smatralo da bi opterećenje za trgovce bilo nerazmjerno.

Očekuje se da će se kombinacijom opcija politike kojima se daje prednost dobrobit potrošača povećati za najmanje 12,5–19,4 milijarde EUR u razdoblju od 15 godina (u prosjeku otprilike 1 milijardu EUR godišnje). Time će se postići i koristi za okoliš, i to ukupnom uštedom CO2e od 5 do 7 MtCO2e u razdoblju od 15 godina prema djelomičnoj procjeni. Istodobno će se poduzeća morati prilagoditi, a očekuje se da će troškovi te prilagodbe iznositi 9,1–10,4 milijarde EUR. To znači da bi prosječni jednokratni trošak po poduzeću iznosio 556–568 EUR, a naknadni godišnji tekući trošak 64–79 EUR za obuhvaćeno razdoblje. S druge strane, poduzeća će imati vrlo značajne koristi povezane s jednakim uvjetima jer će poduzeća koja trenutačno zavaravaju potrošače morati uskladiti svoje prakse s onima koje su uistinu održive. Očekuje se da će provedba opcija kojima javne uprave daju prednost u prosjeku stajati otprilike 440 000 – 500 000 EUR godišnje po državi članici.

Kako bi se osigurala potpuna usklađenost s drugim Komisijinim inicijativama koje su u pripremi, odlučeno je da se neki elementi opcija politike kojima se daje prednost koje su u procjeni učinka odabrane za rješavanje potproblema 2.2. (nejasne ili neutemeljene tvrdnje o prihvatljivosti za okoliš) i potproblema 2.3. (nejasne/neutemeljene oznake održivosti/digitalni informacijski alati) neće provoditi u okviru ove inicijative, nego u okviru drugih inicijativa.

·Primjerenost i pojednostavnjenje propisa

Izvješće o provjeri primjerenosti objavljeno 2017. pokazalo je da opće zakonodavstvo EU-a o zaštiti potrošača nije posebno opterećenje, ni u apsolutnom smislu ni u usporedbi s drugim područjima regulacije u EU-u. Stoga je, uzmu li se u obzir koristi od zakonodavstva EU-a kojim se štite potrošači i olakšava funkcioniranje jedinstvenog tržišta, u evaluacijama utvrđeno da ono ima tek ograničen opseg u smislu smanjenja opterećenja.