Slika 5.: Ex-post ocjena učinka sustava trgovanja emisijama EU-a, obnovljivih izvora energije, oporezivanja i ostalih politika u vezi s emisijama CO2 nastalih izgaranjem

1.Opći pregled

1.1.Ratifikacija Pariškog sporazuma

EU je 4. listopada 2016. ratificirao Pariški sporazum o klimatskim promjenama, čime je omogućio njegovo stupanje na snagu 4. studenoga 2016. EU je 5. listopada 2015. položio svoje isprave o ratifikaciji zajedno s osam država članica koje su već zaključile svoje nacionalne postupke ratifikacije: Mađarska, Francuska, Austrija, Malta, Njemačka, Portugal, Poljska i Slovačka. Grčka i Švedska položile su svoje isprave o ratifikaciji kasnije u listopadu 2016. Ostale države članice nastavit će svoj domaći postupak ratifikacije radi polaganja svojih isprava o ratifikaciji što je prije moguće.

Pariški sporazum globalna je prekretnica za unapređenje zajedničkog djelovanja i ubrzavanje globalne preobrazbe u društvo s niskom razinom ugljika koje je otporno na klimatske promjene. Komisija je u ožujku 2016. predstavila svoju procjenu Pariškog sporazuma. Na temelju te komunikacije europski su čelnici naglasili da EU ima obvezu domaćeg smanjenja emisija stakleničkih plinova, povećanja udjela obnovljivih izvora energije i poboljšanja energetske učinkovitosti, kako je dogovoreno u listopadu 2014. Prilagodba zakonodavstva radi provedbe tog okvira i dalje je prioritet EU-a.

Pariški će sporazum zamijeniti pristup iz Kyotskog protokola iz 1997., koji sadržava obveze do kraja 2020. Druga faza Kyotskog protokola služit će kao most prema globalnom sporazumu o klimatskim promjenama za razdoblje nakon 2020. EU već postiže rezultate svojim zakonodavstvom za razdoblje do 2020. (Odluka o zajedničkom naporu, Sustav trgovanja emisijama EU-a, Uredba o mehanizmu praćenja) te su EU i njegove države članice na putu prema zajedničkom ostvarenju cilja za drugo obvezujuće razdoblje Kyotskog protokola.

1.2.Napredak prema cilju za 2030. od najmanje –40 %

Kao što je vidljivo na slici 1., emisije stakleničkih plinova EU-a smanjile su se za 22 % u odnosu na razinu iz 1990. Udio EU-a u globalnim emisijama smanjuje se i s vremenom. Prema najnovijoj dostupnoj bazi podataka EDGAR taj je udio 2012. iznosio 8,8 %.

Emisije su se 2015. malo povećale (za 0,7 %) nakon znatnog pada od 4 % 2014. Iako je općeprihvaćeno mišljenje da je 2015. bila najtoplija godina dosad na svijetu, vrijeme u Europi bilo je hladnije 2015. nego 2014. te se broj dana u sezoni grijanja povećao za 4 %. Nadalje, cijena fosilnih goriva, posebice pogonskih goriva, isto se tako smanjila 2015., što je pridonijelo povećanju potrošnje u usporedbi s 2014. Međutim, emisije srednjoročno i dugoročno slijede tendenciju smanjenja.

Prema predviđanjima država članica koje se temelje na postojećim mjerama, procjenjuje se da će ukupne emisije EU-a 2030. biti 26 % niže od razina iz 1990. Nove politike ublažavanja uvode se kako bi EU do 2030. postigao cilj domaćeg smanjenja emisija stakleničkih plinova za najmanje 40 % u odnosu na 1990., koji je dogovoren u Parizu. Kako se te politike provode, emisije EU-a slijedit će krivulju zelene boje iz slike 1. Opis tih zakonodavnih i nezakonodavnih instrumenata dostupan je u sljedećim odjeljcima.

EU nastavlja s uspješnim razdvajanjem svojeg gospodarskog rasta i emisija. Tijekom razdoblja od 1990. do 2015. ukupni BDP EU-a porastao je za 50 %, dok su se ukupne emisije (osim LULUCF-a, ali uključujući međunarodni zračni promet) smanjile za 22 %. Na razini EU-a intenzitet emisija stakleničkih plinova, definiran kao omjer emisija stakleničkih plinova i BDP-a, gotovo je prepolovljen u razdoblju od 1990. do 2015.

1.3.Napredak u ispunjavanju ciljeva za 2020.

Prema predviđanjima temeljenima na postojećim mjerama koja su države članice dostavile 2015., očekuje se da će 2020. emisije biti 24 % niže u odnosu na 1990. Kao dio svoje strategije za 2020. EU se obvezao da će do 2020. smanjiti emisije stakleničkih plinova za 20 % u odnosu na razine iz 1990. EU je stoga na putu prema ostvarenju tog domaćeg cilja.