Člankom 3. stavkom 3. DČ dopušta se uključivanje djece u područje primjene Direktive. Sve DČ, osim SK, to su učinile, dok su u LT djeca uključena uz posebne uvjete.

U prvom izvješću o provedbi Direktive 2004/81/EZ iz 2010. Komisija je spomenula i neke tekuće inicijative kojima se doprinosi jačanju prava žrtava trgovanja ljudima, a koje su u međuvremenu završene. One obuhvaćaju donošenje Direktive o pravima i zaštiti žrtava kaznenih dijela te potpori tim žrtvama 2012. i dovršetak zajedničkoga europskog sustava azila u lipnju 2013., kojima se određuju zajednički standardi i omogućuje uža suradnja kako bi se osiguralo pravedno postupanje s tražiteljima azila.

U skladu s člankom 5. žrtve treba obavijestiti o mogućnostima koje imaju u okviru Direktive „kada nadležna tijela država članica ocijene da državljanin treće države može biti obuhvaćen odredbama ove Direktive”. Obveza obavješćivanja sada je utvrđena i u članku 11. stavku 6. Direktive 2011/36/EU, u kojoj se izričito upućuje na Direktivu 2004/81/EZ.

Tumačenje trenutka od kojeg su nadležna tijela dužna obavijestiti žrtvu jasnije je i zahvaljujući članku 11. stavku 2. Direktive 2011/36/EU, u skladu s kojim DČ moraju žrtvama pružiti pomoć i potporu „čim nadležna tijela imaju utemeljenu sumnju” da je osoba možda bila žrtva.

Deset je DČ u zakonodavstvu izričito navelo trenutak obavješćivanja. U zakonodavstvu nekih DČ nejasno je obavješćuju li se i pretpostavljene žrtve ili ih se obavješćuje nakon njihove službene identifikacije ili početka kaznenog postupka. U zakonodavstvu nekih DČ navode se dodatni uvjeti, kao na primjer dobivanje korisnih informacija od žrtve o navodnom kaznenom djelu, ili se upućuje na obavješćivanje državljana trećih zemalja „koji surađuju s nadležnim tijelima”, što bi moglo izazvati zabrinutost u pogledu ispravne provedbe Direktive.

U rumunjskom zakonodavstvu ne navodi se izričito koje bi tijelo trebalo obavijestiti žrtve, kao ni sadržaj ili format obavijesti. U AT čini se da se žrtve u praksi obavješćuju, ali članak 5. nije izričito prenesen u nacionalno zakonodavstvo, osim s pomoću općih pravila upravnog prava. Zakonodavstvo HR i PL ne sadržava jasno formuliran zahtjev da se obavješćivanje odnosi na sve mogućnosti koje se pružaju u okviru Direktive.

Iz razmjerno malog broja boravišnih dozvola vidljiva je potreba za dodatnim poboljšanjem identifikacije žrtava trgovanja, kako je prepoznato u Strategiji EU-a za iskorjenjivanje trgovanja ljudima. Dosad je najmanje 15 DČ uspostavilo nacionalne ili regionalne mehanizme upućivanja (NRM) za žrtve. Osim toga, člankom 11. Direktive 2011/36/EU DČ se obvezuju na „poduzimanje potrebnih mjera kako bi uspostavile odgovarajuće mehanizme s ciljem ranog otkrivanja žrtava, pomoći i podrške žrtvama”.

Manjina je DČ u zakonodavstvu izričito navela oblik obavijesti. U praksi, većina zemalja žrtve obavješćuje usmeno i pismeno . Neke su od njih u zakonodavstvu utvrdile da se osoba mora obavijestiti na jeziku koji razumije. Zajednička praksa obuhvaća tiskane brošure, web-mjesta i posebne telefonske linije.

Konačno, u nekim DČ tijelo koje je zaduženo za formalnu identifikaciju nadležno je i za obavješćivanje žrtava, iako se time ne isključuje uključenost drugih tijela. U mnogim slučajevima organizacije civilnog društva obavješćuju žrtve.

4. RAZDOBLJE ZA RAMIŠLJANJE

Kako bi se žrtve mogle oporaviti i donijeti odluku nakon što ih se obavijesti o bitnim činjenicama, žrtvama se mora odobriti razdoblje za razmišljanje tijekom kojeg (i dok očekuju odluku nadležnog tijela) imaju pravo na mjere pomoći i zaštićene su od izvršenja naloga za protjerivanje.

Sve DČ, osim Austrije i Italije, prenijele su članak 6. u nacionalno zakonodavstvo. Međutim, čini se da se u tim DČ to razdoblje u praksi odobrava ili ga se zamjenjuje mogućnošću neposrednog izdavanja boravišne dozvole, neovisno o suradnji s tijelima. U većini zakonodavstava DČ izričito se zabranjuje izvršenje naloga za protjerivanje.

Iz same prirode i ciljeva razdoblja razmišljanja proizlazi da se to razdoblje ne može uvjetovati namjerom žrtve da surađuje. Ta se odredba još više učvršćuje uvodnom izjavom 18. Direktive 2011/36/EU u skladu s kojom se barem tijekom razdoblja za razmišljanje treba pružiti bezuvjetna pomoć i potpora žrtvama, uključujući i one koje u zemlji ne borave zakonito. Tek po završetku postupka identifikacije ili isteku razdoblja za razmišljanje DČ više nisu dužne pružati potporu ako se „smatra da žrtva ne ispunjava uvjete za izdavanje boravišne dozvole ili nema na drugi način zakonit boravak u toj državi članici ili je žrtva napustila državno područje te države članice”.

Direktivom se ne određuje trenutak u kojem bi trebalo započeti razdoblje za razmišljanje (nakon otkrivanja ili službene identifikacije žrtava) ni trajanje tog razdoblja, ali se DČ obvezuje da ih odrede u nacionalnom zakonodavstvu. U praksi oko polovina DČ službeno odobrava razdoblje razmišljanja tek nakon formalne identifikacije. Trinaest DČ odobrava najmanje 30 dana, što se u nekim slučajevima može produljiti ako je riječ o ugroženim kategorijama ili zbog osobnih okolnosti žrtve, dok se druge izričito odlučuju za dulja razdoblja od 45, 60 ili 90 dana. Postoje znatne razlike u pogledu maksimalnog trajanja, koje može biti od mjesec dana bez predviđenog produljenja do nekoliko mjeseci ili se čak može produljiti, ovisno o slučaju i vrsti odobrenoga boravišnog statusa.

Konačno, DČ mogu odlučiti okončati razdoblje za razmišljanje ako je dotična osoba aktivno, dragovoljno i na vlastitu inicijativu obnovila kontakte s počiniteljima ili zbog razloga povezanih s javnim poretkom ili zaštitom nacionalne sigurnosti (članak 6. stavak 4.). Većina DČ prenijela je tu odredbu. U nekim slučajevima osnova za okončanje prelazi kriterije utvrđene u Direktivi i može biti pretjerano široka.

5. POSTUPANJE SA ŽRTVAMA PRIJE IZDAVANJA BORAVIŠNE DOZVOLE

Članak 7. odnosi se na postupanje sa žrtvama tijekom razdoblja za razmišljanje, dok očekuju odluku nadležnog tijela. Njegov se sadržaj detaljnije određuje tumačenjem s Direktivom 2011/36/EU.

Prvo, u Direktivi 2011/36/EU ističe se da se tijekom razdoblja za razmišljanje pomoć i potpora moraju pružiti bezuvjetno svim žrtvama, neovisno o njihovu boravišnom statusu. Međutim, po isteku razdoblja ili okončanju postupka identifikacije primjenjuje se Direktiva 2011/36/EU, „ne dovodeći u pitanje Direktivu 2004/81/EZ ili slična nacionalna pravila” (članak 11. stavak 3.). Stoga, ako se smatra da žrtva ne ispunjuje uvjete za izdavanje boravišne dozvole, ili nema zakonit boravak u toj DČ, ili je žrtva napustila državno područje te DČ, potonja država nije dužna nastavljati pružati pomoć i potporu na temelju Direktive 2011/36/EU (uvodna izjava 18.).