RADNI DOKUMENT SLUŽBI KOMISIJE Makroekonomske neravnoteže – Hrvatska 2014 /* SWD/2014/082 final */





Rezultati izvješćâ o detaljnom preispitivanju u skladu s Uredbom (EU) br. 1176/2011 o sprečavanju i ispravljanju makroekonomskih neravnoteža Hrvatska bilježi prekomjerne makroekonomske neravnoteže zbog kojih su potrebni posebno praćenje i odlučne mjere politike. Konkretno, mjere politike nužne su zbog slabosti koje proizlaze iz znatnih inozemnih obveza, sve slabijih izvoznih rezultata, visokog stupnja zaduženosti poduzeća i velike brzine rasta duga opće države, sve u kontekstu slabog rasta i slabe sposobnosti prilagodbe. Komisija će pokrenuti posebno praćenje provedbe politika te će o tome redovito izvješćivati Vijeće. Nakon ekspanzivne faze u kojoj su se neravnoteže akumulirale, Hrvatska je sada u dugotrajnoj recesiji tijekom koje je u prvi plan izbio čitav niz vanjskih i unutarnjih rizika. Vanjsko uravnoteženje opterećeno je velikim rizicima nakupljenima u očekivanju smanjenja hrvatskih inozemnih obveza na sigurnije razine i ovisi o poboljšanju konkurentnosti i širenju izvoza na druge sektore osim turizma u cilju poticanja rasta. Razduživanje nefinancijskih društava još je u ranoj fazi te je u tom segmentu potrebno praćenje razvoja situacije s lošim kreditima. Državna poduzeća, koja u pojedinim sektorima i dalje imaju vodeću ulogu i koja često nisu restrukturirana, ukupno su visoko zadužena i slabo profitabilna. Hrvatska je država s najnižom razinom gospodarske aktivnosti i stopom zaposlenosti u EU-u, što je djelomično povezano s temeljnim institucijama i politikama koje su na snazi. Bolje funkcioniranje tržišta rada imat će ključnu ulogu u poticanju rasta i prilagodbe koji su nužni s obzirom na vanjske i unutarnje slabosti. Sudeći po čitavom nizu standardnih pokazatelja, hrvatsko poslovno okruženje znatno je ispod prosjeka država članica iz srednje i istočne Europe. Ti čimbenici zajedno pridonose niskom potencijalu rasta, što otežava čišćenje bilanci privatnog sektora i zahtijeva veće napore u pogledu fiskalne konsolidacije. Nužno je provesti znatne dodatne mjere fiskalne konsolidacije kako bi se obuzdao deficit i spriječilo neodrživo povećanje duga. Na Hrvatsku se primjenjuje postupak u slučaju prekomjernog deficita te je nužno da poduzme učinkovite mjere za smanjenje prekomjernog deficita do 30. travnja 2014. Nastave li se postojeći trendovi i ne poduzmu li se dodatne mjere, Hrvatska bi mogla biti daleko od ispunjenja ciljeva u 2014. COM(2014) 150 final, 5.3.2014 Sažetak i zaključci 9 1. Uvod 13 2. Makroekonomski razvoj 15 3. Neravnoteže i rizici 21 3.1. ANALIZA VANJSKOG SEKTORA I PITANJA KONKURENTNOSTI 21 3.1.1. Kretanja u vanjskom sektoru 21 3.1.2. Vanjska konkurentnost 24 3.2. ZADUŽENOST I DINAMIKA RAZDUŽIVANJA 33 3.2.1. Zaduženost privatnog sektora 34 3.2.2. Javni dug 40 3.3. PROBLEMI MONETARNOG I FINANCIJSKOG SEKTORA 45 3.3.1. Makrobonitetna politika u Hrvatskoj u razdoblju koje je prethodilo krizi 46 3.3.2. Monetarni i tečajni problemi 47 3.3.3. Situacija bankarskog sektora 49 4. Politički izazovi 57 Izvori 59 POPIS TablICA 2.1. Glavni gospodarski, financijski i socijalni pokazatelji – Hrvatska 19 3.1. Struktura hrvatskog bankarskog sustava 49 3.2. Analiza rezervacija kapitala i rezervacija za gubitke po kreditima 53 POPIS PRIKAZA 2.1. Dinamika BDP-a i doprinosi 15 2.2. Inflacija (IPC) 16 2.3. Odabrani pokazatelji za tržište rada 16 2.4. Petogodišnji CDS USD 17 2.5. Tekući račun i sastavnice 18 2.6. Bruto vanjski dug 18 3.1. Sastav tekućeg računa 21 3.2. Izvoz i uvoz 21 3.3. Financiranje tekućeg računa 22 3.4. Neto stanje međunarodnih ulaganja 22 3.5. Prilagodba tekućih računa u odabranim državama članicama 22 3.6. Raščlamba stope promjene NSMU-a 23 3.7. Raščlamba bruto stanja međun. Ulaganja na strani obveza, % ukupne vrijednosti 23 3.8. Bruto vanjski dug po sektorima 23 3.9. Raščlamba udjela na izvoz. tržištu 24 3.10. Volumen izvoza roba i usluga 24 3.11. Otvorenost trgovine 25 3.12. Vrijednost izvoza putničkih usluga 25 3.13. Primanja i produktivnost 27 3.14. Nominalni TJR 27 3.15. Prilagođeni udjel plaća 28 3.16. REDT pročišćen u odnosu na TJR 28 3.17. REDT pročišćen u odnosu na nominalnu plaću u proizvodnji 28 3.18. „Doing business 2014”, poredak zemalja 31 3.19. Indeks ekonomskih sloboda 2014., poredak zemalja 31 3.20. Indeks globalne konkurentnosti 2013. – 2014., poredak zemalja 31 3.21. Priljev izravnih stranih ulaganja 32 3.22. Priljev izravnih stranih ulaganja po sektoru (%) 32 3.23. Sektorska struktura unutarnjih izravnih stranih ulaganja 32 3.24. Dug prema sektorima, nekonsolidirano 34 3.25. Dug privatnog sektora 35 3.26. Raščlamba promjena u omjeru duga i BDP-a, kućanstva 35 3.27. Raščlamba promjena u omjeru duga i BDP-a, nefin. korp. 36 3.28. Pokazatelji zaduženosti nefinanc. korporacija 36 3.29. Zaduženost kućanstava – Hrvatska i CEE10 39 3.30. Zaduženost nefin. korp. – Hrvatska i CEE10 39 3.31. Potraživanja kreditnih institucija 40 3.32. Konsolidirana središnja država 42 3.33. Saldo opće države 42 3.34. Strukturni saldo opće države 42 3.35. Dug opće države 42 3.36. Potencijalne državne obveze 43 3.37. Kratkoročne državne obveznice, prosječni prihodi 43 3.38. Devizni tečaj kune 48 3.39. Hrvatska – Realni i nominalni efektivni devizni tečajevi (42 zemlje; mjesečni podaci) 48 3.40. Loši krediti i stopa pokrivenosti, T3 2013. 50 3.41. Ključni financijski pokazatelji 50 3.42. Razvoj korporativnog duga 51 3.43. Bankovna imovina i imovina dana u najam 51 3.44. Krediti i depoziti 52 3.45. Indeks cijena nekretnina 56 POPIS OKVIRA 3.1. Pad izvoza robe u Hrvatskoj 26 3.2. Propisi za zaštitu radnih mjesta kao prepreka konkurentnosti 30 3.3. Financijska uspješnost poduzeća, uključujući državna poduzeća 37 3.4. Propisi o predstečajnoj nagodbi 41 3.5. Analiza održivosti javnog duga 44 3.6. Izloženost banaka općoj državi i državnim poduzećima 54 SAŽETAK U izvješću o mehanizmu upozoravanja objavljenom 13. studenoga 2013. Komisija smatra korisnim istražiti narav i potencijalne rizike u pogledu vanjskog položaja Hrvatske, njezine trgovinske uspješnosti i konkurentnosti te unutarnjih kretanja. Zbog toga ovo detaljno preispitivanje sadržava analizu makroekonomske i strukturne situacije u zemlji u skladu s opsegom nadzora u okviru postupka u slučaju makroekonomske neravnoteže radi utvrđivanja njezina postojanja. Hrvatska je pristupila EU-u 1. srpnja 2013. i ovo je njezino prvo detaljno preispitivanje. Glavna zapažanja i nalazi jesu sljedeći: · Nakon razdoblja ekspanzije do 2009., u kojemu je došlo do akumuliranja neravnoteža, Hrvatska trenutačno prolazi kroz razdoblje duboke i dugotrajne recesije u kojoj do izražaja dolazi niz vanjskih i unutarnjih rizika. Odgode u restrukturiranju proizvodnog sektora i nesposobnost da se formira velika i konkurentna izvozna industrija, ne uključujući turizam, pridonijeli su u razdoblju gospodarskog uzleta ograničenom sudjelovanju Hrvatske u regionalnoj trgovinskoj integraciji, zbog čega je ostala jedna od najzatvorenijih manjih država članica EU-a s niskim relativnim prihodima. Sve veći deficit na tekućim računima financiran je uglavnom preko inozemnih matičnih društava hrvatskih banaka i izravnim stranim ulaganjima u sektore hrvatskoga gospodarstva usmjerene na unutarnji razvoj. Zbog sve jače globalne financijske krize priljev kapitala naglo je zaustavljen 2009. Utjecaj na Hrvatsku bio je vrlo nepovoljan: domaća se potražnja naglo smanjila, a recesija koja je uslijedila dovela je do velike nezaposlenosti. Zemlja je upala u dugotrajnu recesiju od koje se još nije oporavila. Unatoč preokretu na tekućem računu i dalje su prisutne određene ranjivosti, primjerice visoka razina vanjskih obveza, nekonkurentan izvoz, korporativni dug i sve veća zaduženost javnog sektora. Strukturne slabosti pridonijele su tim neravnotežama, uključujući lošu poslovnu klimu i nefunkcionirajuće tržište rada. Državna poduzeća još uvijek imaju dominantnu ulogu, ali često su visoko zadužena i slabo profitabilna. Ti čimbenici pridonose slabijem potencijalu rasta, čime se otežava čišćenje bilance u privatnom sektoru i povećavaju nužni napori u području fiskalne konsolidacije. · Uklanjanje vanjskogospodarskih neravnoteža otežavaju značajni rizici u smanjivanju visoke razine inozemnih obveza. Zbog domaćih gospodarskih slabosti smanjuje se pristupačnost inozemnog zaduživanja te ograničava privlačnost Hrvatske za zajmodavce i postojeće ulagatelje u industriju usmjerenu na unutarnji razvoj. Recesijom se stoga povećava ranjivost Hrvatske na obrate u tokovima kapitala. U 2014. potreba za vanjskim refinanciranjem u javnom i privatnom sektoru premašuje 20 % BDP-a. Visoki udjel izravnih stranih ulaganja u ukupnim obvezama pridonosi u određenoj mjeri smanjivanju volatilnosti iako uključuje znatan dio zajmova unutar društava. Tekući je račun zaključen uz znatno smanjenje uvoza, ali neznatni viškovi prognozirani za 2014. i 2015. neće biti dovoljni da bi se dostignula sigurnija razina neto stanja međunarodnih ulaganja. · Zbog niske konkurentnosti hrvatski se udjel na izvoznom tržištu smanjivao i prije krize. Hrvatska je bila i ostala relativno skupo mjesto za proizvodnju. Ionako nizak udjel na izvoznom tržištu u padu je od 2004. To smanjivanje ubrzano je krizom, koja je razotkrila znatan jaz u konkurentnosti. Udjel na izvoznom tržištu posebno je smanjen u području izvoza robe, gdje su komparativnom analizom utvrđeni visoki troškovi rada u odnosu na regiju, dok su se troškovi rada u usporedbi s konkurencijom neznatno povećali od 2009. Visoki troškovi kombiniraju se s nizom netroškovnih slabosti povezanih s konkurentnošću. Jednokratni čimbenici, uključujući restrukturiranje brodogradnje i kemijske industrije, pridonijeli su općenito niskoj konkurentnosti, što je dovelo do pada u izvozu robe u 2013. · Slabosti na tržištu rada i u širem poslovnom okruženju pojačale su posljedice djelovanja krize i onemogućile prilagodbu u cilju snažnijeg i održivijeg rasta i zapošljavanja. Stopa zaposlenosti u Hrvatskoj bila je niska u cijelom prošlom desetljeću, a od 2010. najniža je i u odnosu na sve ostale države članice EU-a. Zbog dugotrajne recesije stopa nezaposlenosti premašila je 17 % u 2013., što je dvostruko povećanje u odnosu na 2008., a posebno su pogođeni mlađa populacija i niskokvalificirani radnici. Loše stanje na tržištu rada povezano je, osim s cikličnim kretanjima, i s institucionalnim aspektima i političkom situacijom. Sustav socijalne zaštite omogućuje brojne načine za ranije povlačenje s tržišta rada i obeshrabruje sudjelovanje na njemu. U prepreke u poslovnom okruženju ubrajaju se veliko regulatorno opterećenje, neučinkovitost uprave u vezi s građevinskim dozvolama i uknjižbom nekretnina, dugo trajanje sudskih i stečajnih postupaka, slaba zaštita ulaganja i visoka politička nesigurnost. · Nefinancijski privatni sektor, osobito nefinancijska društva, dočekali su krizu s velikom zaduženošću, što je rezultat naglog rasta kredita prethodnih godina. Nepovoljan razvoj djelomično je neutraliziran fleksibilnijom protucikličnom monetarnom politikom i zahvaljujući zaštitnim slojevima. To je odgodilo kontraktivnu nestašicu kredita i čišćenje bilance u nefinancijskom korporativnom sektoru. Međutim zbog visokog stupnja euroizacije ograničen je manevarski prostor središnje banke. Pritisci za smanjivanje zaduženosti povećali su se od 2011., ali refinanciranje preko banaka i inozemnih matičnih društava u cjelini je i dalje bilo dostupno, a zaduženost u korporativnom sektoru smanjuje se relativno sporo. Čini se, prije svega, da mnoga državna poduzeća imaju relativno visok udjel duga, osobito s obzirom na svoju slabu ukupnu profitabilnost. Pritisku su izložene i bilance kućanstava, osobito zbog kretanja na tržištu rada, ali ranjivost sektora ograničena je zahvaljujući relativno niskoj stopi zaduženosti. · Bankarski sustav, koji je uglavnom u inozemnom vlasništvu, zasad je otporan. Prethodne makrobonitetne mjere pridonijele su stvaranju znatnih zaštitnih slojeva kapitala i likvidnosti, koji su tijekom krize bili vrlo korisni. Međutim slabosti u gospodarstvu počele su utjecati na bankarski sektor pa je broj loših kredita korporativnim dužnicima dosegnuo visoku razinu. Ta će se kretanja, unatoč nedavnim znakovima stabilizacije, trebati pozorno pratiti. Postojane slabosti gospodarstva pridonijele su smanjivanju potražnje za kreditima u privatnom sektoru, a banke su to kompenzirale povećanjem zajmova javnim subjektima. Međutim nastavak tog trenda, u svjetlu visoke zaduženosti nekoliko državnih poduzeća, bio bi problematičan. · Fleksibilna fiskalna politika tijekom recesije pridonijela je pritisku na deficit i dug opće države. Deficit opće države u razdoblju 2009. – 2013. prosječno je iznosio 6 % BDP-a. Razvoj deficita i znatna negativna prilagodba stanja i tokova doveli su do naglog pogoršanja u omjeru duga opće države, koji je prije krize bio usporediv s regionalnim, ali je krajem 2013. dosegnuo 64,9 % BDP-a. Komisijine prognoze i analize osjetljivosti upućuju na to da je potreban znatan dodatni konsolidacijski napor kako bi se ograničio deficit i zaustavio neodrživi rast duga. Visok udjel strane valute i relativno kratko prosječno dospijeće kredita, u kombinaciji s potencijalnim fiskalnim obvezama problematičnih državnih poduzeća, pojačavaju osjetljivost države u području financiranja. U okviru detaljnog preispitivanja raspravlja se i o političkim izazovima koji proizlaze iz tih neravnoteža te o mogućim rješenjima. Mogli bi se razmotriti mnogi elementi: · Veća održivost vanjskog položaja Hrvatske uvjetovana je poboljšanjem troškovne i netroškovne konkurentnosti te širenjem izvoza izvan okvira turizma. To bi bilo ključno za privlačenje znatnih visokokvalitetnih izravnih stranih ulaganja i oporavak hrvatske industrijske proizvodnje u cilju ponovnog uravnoteživanja gospodarstva i polaganja temelja za održivi rast i nova radna mjesta. Postizanju tih ciljeva može se pridonijeti učinkovitim zajmovima iz europskih strukturnih i kohezijskih fondova. Zbog visokih vanjskih obveza i opsega obveza financijskog, nefinancijskog i javnog sektora iskazanih u stranoj valuti strateški je imperativ održavati makrogospodarsku politiku usmjerenu na stabilnost. · Niska razina aktivnosti i zaposlenosti te razmjer prilagodbi tržišta rada zbog smanjivanja hrvatske proizvodne industrije velik su politički izazov. Sveobuhvatan odgovor mogao bi uključivati pažljivo razmatranje i, ako bude potrebno, prilagodbu broja institucija i politika koje utječu na funkcioniranje tržišta rada. Oslanjajući se na nedavno provedene reforme, bilo bi prostora za smanjivanje rizika od neaktivnosti, rasterećenje poduzetništva u području zaštite radnih mjesta te promicanje djelotvornosti i dosega aktivnih politika na tržištu rada. Ima prostora i za koordinirano poboljšanje s obzirom na brojne i dalekosežne izazove u poslovnom okruženju koji ometaju prilagodbu i prepreka su ulaganjima i izvozu. · U vezi s prezaduženošću privatnog sektora bilo bi važno osigurati uvjete potrebne za neometan nastavak smanjivanja zaduženosti, među ostalim i zahvaljujući pravilnom funkcioniranju režima za stečajne postupke i restrukturiranje duga. Važno je pravilno funkcioniranje financijskog posredovanja, osobito u cilju ispravne raspodjele kredita unutar gospodarstva tijekom smanjivanja zaduženosti. Bilo bi korisno pratiti povećano davanje zajmova banaka državnim poduzećima. · I dalje će, u suradnji s domaćim nadzornim tijelima, biti važno pozorno pratiti i nadzirati sistemske banke. Zbog toga će sveobuhvatna tekuća procjena koju provodi ESB obuhvatiti četiri najveće banke, i to preko njihovih matičnih društava. Prostora ima i da se razmotri uvođenje dodatnih nadzornih i dijagnostičkih mjera iz hrvatske perspektive. · Nužne su visokokvalitetne mjere strukturne fiskalne konsolidacije. Usklađenost s ciljevima postupka zbog prekomjernog deficita pokrenutog 28. siječnja 2014. i zahtjevima iz Pakta o stabilnosti i rastu pridonijela bi usmjerivanju hrvatskog duga na put održivosti. Može se razmotriti niz popratnih politika, uključujući prijenos poreza na manje mobilne čimbenike, znatno smanjenje subvencija poduzećima, bolja usmjerenost socijalnih davanja i upravljanje njima. Vjerodostojna fiskalna politika mogla bi imati podršku fiskalnih institucija i propisa na svim državnim razinama u cilju smanjivanja deficita i duga. Dana 13. studenoga 2013. Europska komisija predstavila je treće izvješće o mehanizmu upozoravanja, koje je pripremljeno u skladu s člankom 3. Uredbe (EU) br. 1176/2011 o o sprečavanju i ispravljanju makroekonomskih neravnoteža. To izvješće početno je analitičko sredstvo za određivanje država članica za koje je potrebno provesti daljnju detaljnu analizu u cilju utvrđivanja neravnoteža ili nadolazećih rizika. Tim se detaljnim preispitivanjem, u skladu s člankom 5. Uredbe br. 1176/2011, trebaju analizirati narav, izvor i značaj makroekonomskih kretanja u predmetnim državama članicama koji jesu neravnoteže ili bi mogli dovesti do njih. Na temelju te analize Komisija će utvrditi smatra li da neravnoteže u smislu zakonodavstva postoje i kakvu će vrstu postupanja preporučiti Vijeću. U izvješću o mehanizmu upozoravanja predlaže se pozorniji uvid u to jesu li makroekonomske neravnoteže u Hrvatskoj, u kontekstu smanjivanja gospodarstva, vanjske ili unutarnje naravi. U vezi s vanjskom dimenzijom u izvješću se ističu visokonegativno neto stanje međunarodnih ulaganja i slaba uspješnost izvoza, što upućuje na nepovoljnu specijalizaciju na određene proizvode i nepovoljnu geografsku usmjerenost. U vezi s unutarnjom dimenzijom u izvješću se ističu velika zaduženost privatnog sektora, sve veći broj loših kredita, pritisci povezani s razduživanjem, sve veći javni dug i potencijalne fiskalne obveze te slabosti u poslovnom okruženju, domaćem tržišnom natjecanju i na tržištu rada. Ovim se detaljnim preispitivanjem, u skladu s opsegom nadzora u okviru postupka zbog makroekonomske ravnoteže, analizira hrvatsko gospodarstvo. U svjetlu toga odjeljak 2. sadržava pregled općih makroekonomskih kretanja, a u odjeljku 3. detaljnije se obrađuju glavne neravnoteže i rizici. U odjeljku 4. razmatraju se politička pitanja. Kretanja u realnom gospodarstvu i cijenama Hrvatska je u recesiji od 2009. Tijekom petogodišnje krize realni se BDP smanjio za gotovo 12 %, a u sljedeće dvije godine očekuje se tek slab oporavak. Zahvaljujući svjetskoj financijskoj krizi 2008. na površinu su isplivali duboki strukturni problemi, uključujući nekonkurentnu izvoznu industriju, znatan privatni dug, nerazvijeno tržište rada i slabo upravljanje javnim financijama. Zbog tih se čimbenika, pojačanih nepovoljnim vanjskim okruženjem, usporava gospodarska prilagodba te produžuje i produbljuje recesija. Prepreke jačem i održivijem rastu još su uvijek čvrste. Pad realnog BDP-a od 2008. pripisuje se naglom smanjenju domaće potražnje, osobito ulaganja (prikaz 2.1). Ulaganja su s najvećeg udjela od 28 % BDP-a 2008. pala na 19 %, pri čemu je realnom padu posebno pridonijelo oštro slabljenje građevinskih aktivnosti. Potrošnja kućanstava pogođena je naglim pogoršanjima na tržištu rada u kombinaciji s padom raspoloživog prihoda, što je pogoršalo raspoloženje potrošača i postrožilo uvjete bankovnih kredita. Neto trgovina pozitivno je pridonosila BDP-u tijekom većine tog razdoblja, ali je smanjenje potražnje kućanstava i poduzeća dovelo do većeg smanjenja uvoza nego izvoza. Niska i padajuća iskorištenost rada (najniža stopa aktivnosti u EU) te znatan pad ulaganja potisnuli su potencijal rasta u negativno područje. Najnovija kretanja BDP-a upućuju na slabost gospodarstva. Realni BDP u prva tri tromjesečja 2013. smanjio se za 0,9 % u odnosu na prethodnu godinu i 2 % u odnosu na godinu ranije. Zbog pada izvoza doprinos neto izvoza rastu bio je negativan, uz nastavak smanjenja vanjske potražnje, tekuće restrukturiranje nekoć važnog sektora brodogradnje i preusmjerivanje trgovine zbog izlaska iz područja Srednjoeuropskog ugovora o slobodnoj trgovini (CEFTA). Domaća potražnja nastavila se smanjivati u 2013., ali uz znakove slabog oporavka, vjerojatno i zahvaljujući pozitivnim učincima na potrošnju kućanstava i ulagateljsku aktivnost zbog ulaska u EU. Srednjoročne su prognoze nešto povoljnije. Postupno poboljšanje vanjskog okruženja i pristup znatnim sredstvima europskih strukturnih i investicijskih fondova mogu pridonijeti uzletu gospodarskih aktivnosti.([1]) Jačina tog impulsa ovisit će o sposobnosti javnih tijela da se djelotvorno posvete rješavanju strukturnih uskih grla koja otežavaju rast. Prema Komisijinoj zimskoj prognozi 2014. nakon realnog rasta BDP-a od 0,5 % u 2014. doći će do neznatnog uspona na 1,2 % u 2015. Glavna prijetnja kratkoročnom profilu rasta zemlje proizlazi iz potrebe za znatnom fiskalnom prilagodbom u cilju izbjegavanja neodrživog rasta krivulje zaduženosti i obnove vjerodostojnosti. Inflacija mjerena indeksom potrošačkih cijena (IPC) znatno usporena tijekom 2013. To se potvrđuje slabom potražnjom koja je neutralizirala povećanje neizravnih poreza i reguliranih cijena. Prosječna godišnja inflacija usporila je na 2,2 % u 2013., u odnosu na 3,4 % od prethodne godine, i prema zimskoj prognozi 2014. (prikaz 2.2) nastavit će padati u nedostatku pritisaka na strani potražnje unatoč novom povećanju neizravnih poreza. ([2]) Temeljna se inflacija stabilizirala na oko 2 % zadnjih nekoliko godina, ali je u drugoj polovini 2013. počela slabjeti. Kretanja na tržištu rada Dugotrajna recesija pogodila je tržište rada, zbog čega je stopa nezaposlenosti u 2017. premašila 17 %, što je dvostruko više nego 2008. (prikaz 2.3). Još veći rast nezaposlenosti zaustavljen je zapošljavanjem u ionako velikom javnom sektoru i sporim restrukturiranjem problematičnih državnih poduzeća. Ciklična kretanja pogoršala su ukorijenjene strukturne slabosti koje se odražavaju u jednoj od najnižih stopa zaposlenosti u EU-u 28 tijekom zadnjeg desetljeća. U te strukturne elemente uključeno je i zakonodavstvo koje podizanjem implicitnih troškova rada usporava otvaranje novih radnih mjesta. Sustav socijalne zaštite može poticati neaktivnost i nesudjelovanje na tržištu rada. Istodobno visoka razina dugotrajne nezaposlenosti smanjuje zapošljivost radne snage čak i razdoblju povećane gospodarske aktivnosti zbog nedostatka vještina, prepreka zapošljavanju odnosno kombinacije tih dvaju čimbenika. Ako se te smetnje ne riješe, budući se gospodarski rast možda neće moći pretočiti u otvaranje novih radnih mjesta, zbog čega će se veća stopa nezaposlenosti zadržati, čime će se istaknuti histereza na tržištu rada. Gospodarskom krizom osobito su pogođeni mladi i niskokvalificirani radnici. Nezaposlenost među mladima (u dobi od 19 do 24 godine) iznosila je 2013. oko 50 % i dosegnula razmjere koji mogu dugotrajno utjecati na socijalnu koheziju. Strukturna svojstva tržišta rada izazivaju veliku rascjepkanost i znatna ograničenja zapošljavanju, čime su nerazmjerno pogođene osobe koje pristupaju tržištu rada. Povećanom primjenom ugovora na određeno vrijeme može se povećati segmentiranost tržišta rada, osobito za mlade. Visoka je i stopa nezaposlenosti niskokvalificiranih osoba; ionako nizak omjer zaposlenosti u ovom segmentu i dalje pada, što upućuje na neusklađenost ponuđenih i traženih vještina. Proračun za promicanje zapošljavanja mladih povećan je, a provedene su i neke važne mjere. Rast nezaposlenosti odražava se u pogoršanju socijalnih pokazatelja. Udjel osoba kojima prijeti siromaštvo povećao se tijekom četiri godine za četiri postotna boda te u 2011. dosegnuo vrhunac od 21,3 %. To je u suprotnosti s relativnom stabilnošću tog pokazatelja u odnosu na EU tijekom istog razdoblja, uključujući države članice u srednjoj i istočnoj Europi. Osim što je pogoršanje stanja na hrvatskom tržištu rada snažnije nego u prosjeku EU-a, čini se i da je ta razlika rezultat manjka fiskalnog prostora za socijalne politike ublaživanja učinaka krize. Socijalne implikacije gubitka posla odražavaju se i u visokom i sve većem udjelu osoba koje žive u obiteljima s niskim intenzitetom rada (16,1 % 2012. u odnosu na 10,3 % u EU-u). Strukturni izazovi na tržištu rada i niska stopa sudjelovanja na njemu utječu i na gospodarske i socijalne rezultate. Javne financije Nakon prociklične fiskalne politike u razdoblju uzleta nastupila je relativno fleksibilna politika tijekom recesije, što je neprestano opterećivalo deficit opće države. Napori u području reformi za rješavanje strukturnih slabosti, uglavnom na rashodovnoj strani, ostali su skromni. Zbog preuzimanja obveza državnih poduzeća dug se povećao za daljnja 4 % BDP-a u razdoblju 2009. – 2011., uglavnom u vezi s aktiviranjem državnih kreditnih jamstava koja negativno utječu na javne financije zbog rashoda za kamate. Zbog tih kretanja nominalni se dug više nego udvostručio od kraja 2008. i krajem 2013. dosegnuo je 64,9 % BDP-a. Nakon određenih konsolidacijskih mjera 2012. fiskalna je politika 2013. ponovno fleksibilizirana. Vlada je dvaput revidirala planirani gotovinski deficit u 2013., drugi put u studenome za dva postotna boda BDP-a. Primjetno preoptimistične makroekonomske prognoze na kojima se zasniva proračun, u kombinaciji s neočekivanim padom prihoda (u vezi s ubiranjem PDV-a ([3]) i poreza na dobit) ([4]) te podmirenjem zaostalih dugova u zdravstvenom sektoru ([5]), dovele su do znatne razlike između proračuna i realizacije. U proračunu za 2014. prihvaćenom u prosincu 2013. nema obrata krivulje javnih financija. U prvom tromjesečju očekuje se revizija radi uzimanja u obzir potrebnih fiskalnih prilagodbi u skladu s preporukama Vijeća u kontekstu postupka zbog prekomjernog deficita od 28. siječnja 2014. Potrebne su značajne mjere fiskalne konsolidacije radi zaštite održivosti i stabilnosti hrvatskog javnog duga. Prema Komisijinoj zadnjoj prognozi u vezi s trenutačnim kretanjima Hrvatska bez dodatnih mjera ne bi mogla zaustaviti rast javnog duga (vidi okvir 3.5 u odjeljku 3.2. o analizi održivosti duga). Visoka likvidnost domaćih banaka, koju se podupire politikama središnje banke, trenutačno je ključna za osiguranje neprekinutog financiranja sve većih potreba države iako javna tijela nastavljaju crpiti sredstva s međunarodnih financijskih tržišta. Hrvatska je na tržište SAD-a plasirala dvije serije obveznica uz visoke troškove, koji se povećavaju (prikaz 2.4). ([6]) Osim naglog rasta javnog duga zabrinutost izazivaju i potencijalne obveze na temelju državnih jamstava javnim poduzećima, ne samo zbog znatnog iznosa tih jamstava nego i zbog podataka o njihovu aktiviranju zadnjih godina. Vanjski sektor Zahvaljujući krizi deficit tekućeg računa od gotovo 9 % BDP-a u 2008. naglo se pretvorio u suficit od 1 % BDP-a u 2013. (prikaz 2.5). Smanjenje potražnje kućanstava i ulaganja uzrokovalo je veći pad uvoza nego izvoza. Na zadržavanje smanjene uspješnosti izvoza roba utjecali su nepovoljno vanjsko okruženje, niska konkurentnost domaćih proizvoda i restrukturiranje ključnih izvoznih sektora (osobito brodogradnje). Nakon naglog pada 2009. izvoz uslužnih proizvoda, osobito u turizmu, dobro se oporavio zahvaljujući pozitivnim svjetskim kretanjima i preusmjerivanju turističkih tokova zbog političke nestabilnosti u sjevernoj Africi i na Bliskom istoku. Na strani financiranja neto izravna strana ulaganja naglo su pala s 8,9 % BDP-a u 2008. na oko 2,4 % u 2012. Investicijski potencijal u bankarskom sektoru i sektoru nekretnina uvelike je iscrpljen, a drugi sektori nisu privlačni ulagateljima unatoč pristupanju EU-u, tako da je daljnji pad zabilježen u 2013. Ulagatelje odvraćaju i sve slabiji makroekonomski izgledi, loša poslovna klima, restriktivni propisi u području rada i visok stupanj političke nesigurnosti. Znatno državno zaduživanje u suprotnosti je sa smanjivanjem udjela zajmovnog kapitala u bankama i poduzećima, što je pridonijelo održavanju bruto vanjskog duga iznad 100 % BDP-a (prikaz 2.6). Velike potrebe za vanjskim financiranjem čine zemlju ranjivom na vanjske šokove i valutne rizike. Valutni se rizici umanjuju usredotočivanjem središnje banke na održavanje stabilnog deviznog tečaja u odnosu na euro i stabilnih međunarodnih pričuva, čime je pokriveno više od osam mjeseci (ciklično) niskog uvoza krajem 2013. Financijski sektor Problemi u realnom gospodarstvu utječu na uspješnost bankarskog sektora. Zbog smanjene gospodarske aktivnosti smanjila se potražnja za kreditima, što od sredine 2012. dovodi do smanjivanja kreditne mase za kućanstva i trgovačka društva. Smanjenju kredita pridonijeli su i čimbenici na strani ponude jer su se zajmodavci usredotočili na ograničavanje rizika i čišćenje naglo pogoršanih bilanci, što može omesti ulaganja u realnom sektoru. Udio loših kredita u privatnom sektoru iznosio je 15,6 % na kraju 2013., a u korporativnom sektoru premašio je 28 %. Kućanstva su zaostala u servisiranju svojeg duga, ali u nešto sporijem ritmu. Kućanstva su osobito pogođena kretanjem stope nezaposlenosti i nepovoljnim učinkom deviznog tečaja na kredite denominirane u švicarskim francima. Kamatne stope na te kredite ograničene su od 2014. Iako se time otplaćivanje želi učiniti povoljnijim, ograničenjem se umanjuje profitabilnost banaka i narušuju poticaji. Zaštitni slojevi kapitala i dalje su dostatni, a sektor zadržava i primjerenu razinu likvidnosti. Središnja banka raspolaže makrobonitetnim politikama za umanjivanje nastanka novih rizika. Zahvaljujući prevladavajućem stranom vlasništvu banaka umanjuju se potencijalne obveze za državu. Lančano djelovanje s realnim i fiskalnim sektorom moglo bi se međutim pojačati zbog toga što banke imaju sve više državnih vrijednosnih papira i kredita prema državnim poduzećima. 3.1. ANALIZA VANJSKOG SEKTORA I PITANJA KONKURENTNOSTI Velik priljev kapitala prije svjetske financijske krize 2008. u velikoj je mjeri usmjeravan i kanaliziran kroz bankarski sektor. Taj je priljev, kao i u bliskim gospodarstvima u regiji, bio pokretač rasta u Hrvatskoj. Međutim znatan priljev izravnih stranih ulaganja zaobišao je sektor razmjenjivih dobara. Priljevom se kapitala, potičući domaću potražnju, povećao deficit tekućeg računa, što je pridonijelo povećanju vanjskog i unutarnjeg duga i pritisku na cijene. Do 2008. bruto vanjski dug Hrvatske premašio je 100 % BDP-a, ali samo je manji dio uložen u proizvodnu domaću imovinu i gospodarsku preobrazbu. Domaće je gospodarstvo stoga u razdoblju prisilnog čišćenja bilanci, čime se otežava rast (vidi odjeljak 3.2.). U pododjeljku 3.1.1. obrađuje se dinamika i financiranje tekućeg računa i neto stanja međunarodnih ulaganja te se raspravlja o vanjskim ranjivostima. U pododjeljku 3.1.2. analizira se uspješnost izvoza, koji je u području robe vrlo slab, te se ispituju utjecaji troškovne konkurentnosti, tržišta rada, poslovnog okruženja i izravnih stranih ulaganja. 3.1.1. Kretanja u vanjskom sektoru Faza ekspanzije Konvergirajuće hrvatsko gospodarstvo prikupilo je od 2000. do 2008. znatan deficit na tekućem računu. Potrošnja i ulaganja premašili su domaću proizvodnju i štednju, što je tijekom razdoblja donijelo prosječan deficit od 5,5 % BDP-a. Zbog većih ulaganja deficit je 2008. dosegnuo gotovo 9 % BDP-a (vidi prikaz 3.1). Znatan dio deficita otpao je na negativnu trgovinsku bilancu, što je odraz velikog deficita u trgovini robom. To je djelomično neutralizirano viškom u trgovini uslugama, koja proizlazi iz velikog turističkog sektora (vidi prikaz 3.2). Veliki su deficiti uglavnom financirani snažnim priljevima iz izravnih stranih ulaganja. Prosječna godišnja neto izravna strana ulaganja iznosila su u razdoblju 2000. – 2008. gotovo 5 % BDP-a, pokrivajući tako približno 90 % deficita tekućeg računa. Ključni čimbenici izravnih stranih ulaganja bili su privatizacija i prateća ulaganja matičnih društava (vidi prikaz 3.3). Druga su ulaganja, uglavnom dugoročni krediti trgovačkim društvima i depoziti stranih banaka, u godinama prije krize bila uglavnom jednakog intenziteta kao i izravna strana ulaganja. Masa inozemnih obveza u razdoblju 2000. – 2007. povećana je više nego peterostruko. Priljev privatnog kapitala, uz negativne učinke vrednovanja zbog naglog rasta cijena imovine, pridonio je rastu neto stanja međunarodnih ulaganja sa 17 % BDP-a krajem 2001. na 93 % krajem 2007. (prikaz 3.4). ([7]) Tim se priljevom financiranja, uz povećanje bruto vanjskog duga, omogućilo i znatno prikupljanje međunarodnih pričuva. Dugotrajna recesija Deficit na tekućem računu od 8,8 % BDP-a u 2008. pretvorio se u neznatan suficit 2013. Pad domaće potražnje uzrokovan dugotrajnom recesijom doveo je naglog pada uvoza. Osobito naglašen bio je pad uvoza kapitalnih dobara kao odraz slabih investicijskih aktivnosti tijekom čišćenja bilanci poduzeća (vidi odjeljak 3.2.). Tijekom razdoblja u apsolutnim se iznosima smanjio izvoz robe, ali izvoz usluga oporavio se zahvaljujući turizmu, čemu je pridonijelo preusmjerivanje turističkih tokova iz sjeverne Afrike i s Bliskog istoka. Preokret na tekućem računu bio je, unatoč ozbiljnosti recesije u Hrvatskoj, prosječnog intenziteta u odnosu na regiju (prikaz 3.5). Vanjsko financiranje gospodarstva transformirano je zbog recesije. Prosječan godišnji neto priljev izravnih stranih ulaganja pao je na 2 % BDP-a u razdoblju 2010. – 2013., u odnosu na 6 % BDP-a u razdoblju 1999. – 2008. Još izraženije smanjenje zabilježeno je u slučaju dugoročnih zajmova, upućujući na razduživanje u trgovačkim društvima (vidi i odjeljak 3.2.) ([8]). Primjetna je bila i promjena u načinu financiranja poslovanja obilježena prijelazom sa stranih izvora na domaće. Istodobno su zbog inozemnog zaduživanja države povećana portfeljna ulaganja. U bliskoj se budućnosti očekuje zadržavanje viška na tekućem računu. Ulaganja će vjerojatno ostati na nižoj razini, a potražnja kućanstava bit će pod pritiskom zbog nepovoljnih kretanja na tržištu rada. Istodobno bi postupno poboljšanje vanjskih prognoza i potencijalno povećanje učinkovitosti na temelju restrukturiranja tradicionalnih industrijskih grana tijekom zadnjih godina, osobito brodogradnje i kemijske industrije, mogli pridonijeti zaustavljanju pada izvoza. Ranjivosti Stanje na tekućem računu nije pridonijelo poboljšanju položaja vanjskih obveza Hrvatske. Neto stanje međunarodnih ulaganja lagano se smanjuje s oko 90 % BDP-a zahvaljujući promjenama u vrednovanju i dvama suprotstavljenim transakcijskim kretanjima: postupnom smanjivanju obveza u korporativnom i bankarskom sektoru te većoj masi portfeljnih kredita, osobito za državu (prikaz 3.6). Ta relativna stabilnost prikriva znatne pritiske na banke i trgovačka društva te sve veće državne rizike u vezi s refinanciranjem. Bez jakog rasta nominalnog BDP-a, što bi ubrzalo čišćenje bilanci, ograničilo potrebu kreditiranja državnim obveznicama i olakšalo teret vanjskog duga, trenutačna transakcijska kretanja i kretanje vrednovanja neće znatno pridonijeti smanjenju neto stanja međunarodnih ulaganja. Zbog velike količine izravnih stranih ulaganja umanjuje se izloženost Hrvatske naglim zaokretima financijskih tokova. Krajem 2008. udjel izravnih ulaganja u vanjskim obvezama iznosio je 50 % (vidi prikaz 3.7). Zbog učinaka vrednovanja udjel izravnih ulaganja nerezidenata nešto je smanjen. Na imovinskoj strani došlo je do rasta međunarodnih pričuva i tijekom recesijskog razdoblja, dok je priljev privatnog kapitala opao. Znatna imovina prikupljena u nebankarskom financijskom sektoru, osobito u mirovinskim fondovima, ima sve važniju ulogu u kretanju neto stanja međunarodnih ulaganja. Treba međutim pozorno pratiti visoku razinu bruto vanjskog duga. Zbog smanjene vanjske izloženosti financijskih institucija i javnih poduzeća bruto vanjski dug spustio se nešto ispod vrhunca iz 2011., kada je iznosio 105 % BDP-a (vidi prikaz 3.8). ([9]) Pad bi bio znatniji da nije bilo porasta u zaduživanju države u inozemstvu i većeg prekograničnog pozajmljivanja među poduzećima. Od početka krize udjel vanjskog javnog duga povećao se za 7 postotnih bodova i krajem listopada 2013. dosegnuo 34 % ukupnog vanjskog duga. Razmjeran pad zabilježen je u udjelu vanjskog privatnog duga (ne uključujući pozajmljivanja među poduzećima), što je u skladu s postupnim razduživanjem. Bitna ranjivost i dalje je potreba za velikim otplatama vanjskog duga. Prognozirana otplata bruto vanjskog duga u 2014. premašuje 20 % BDP-a, što uglavnom opterećuje privatni sektor. Na kredite među poduzećima i financiranje iz matičnih banaka – dvije vrste zaduživanja koje se mogu relativno jednostavno refinancirati – otpada znatan dio dospjelih dugovanja trgovačkih društava i banaka (gotovo 12 % BDP-a). Bez obzira na to, pogoršanje uvjeta vanjskog financiranja, primjerice ograničenje likvidnosti ili rast troškova pozajmljivanja zbog, primjerice, promijenjenih premija za rizik,moglo bi utjecati na mogućnosti refinanciranja. Potrebe države u 2014. za refinanciranjem inozemnog duga djelomično su pokrivene, ali uz visoke troškove zaduživanja, što pridonosi naglom rastu kamatnih troškova i pogoršanju fiskalnog položaja. 3.1.2. Vanjska konkurentnost Uspješnost izvoza Naglo zaustavljanje priljeva privatnog kapitala, izazvano svjetskom financijskom krizom 2008., na površinu je iznijelo slabu konkurentnost Hrvatske. Visoke stope ulaganja (i zaduživanja) prije krize, uključujući znatno izravna strana ulaganja, nisu donijele uspjeh u izvozu. Od 2004. Hrvatska gubi udjel na izvoznom tržištu, a ti su gubitci osobito povećani od 2008. (vidi prikaz 3.9, osobito znatno relativno povećanje tijekom prvih godina s vrlo niskom polaznom vrijednošću). Veća održivost vanjskog položaja Hrvatske uvjetovana je poboljšanjem konkurentnosti i povećanjem izvoza. Hrvatski izvoz znatno zaostaje za usporedivim zemljama. Sve nove države članice srednje i istočne Europe (CEE10) bilježe veći rast izvoza, a Hrvatsku prestižu čak i zrelija gospodarstva unutar europodručja (prikaz 3.10). ([10]) Razlike u trgovinskom učinku posebno su vidljive u razdoblju nakon 2008. Dok se izvoz zemalja skupine CEE10 (osim Slovenije) dobro oporavio nakon jednokratnog pada 2009., hrvatski je izvoz u 2012. bio 10 % niži od vrhunca dosegnutog 2008. Slab izvoz robe središnji je element ukupno loše uspješnosti izvoza u Hrvatskoj. To se vidi iz prikaza 3.10, a detaljnije se analizira u okviru 3.1. Zadnjih 13 godina izvoz robe stabiliziran je na oko 22 % BDP-a. To se znatno razlikuje od rasta zabilježenog u skupini CEE10 (od 46 % BDP-a u 2000. na 62 % BDP-a u 2012.). Na robu otpada oko polovina hrvatskog izvoza, uz znatan udjel strojeva, električnih, kemijskih i mineralnih proizvoda. Nedavni pad može se objasniti jednokratnim čimbenicima. Kako se navodi u okviru 3.1, nedavni pad uglavnom je povezan s određenim industrijskim granama i izvoznim tržištima. Sektor brodogradnje, jedne od vodećih izvoznih industrija u Hrvatskoj, trenutačno se restrukturira. Izlaskom iz CEFTA-e ograničava se pristup nekim regionalnim tržištima, osobito Bosni i Hercegovini, drugom najvećem hrvatskom izvoznom tržištu, gdje su hrvatski proizvođači uživali konkurentske prednosti. ([11])Turistički sektor pokazuje određeni otpor, ali to nije dovoljno da bi se zaustavio pad ukupnog izvoza. Na turizam već otpada trećina hrvatskog izvoza (i dvije trećine izvoza usluga). ([12]) Izvoz usluga, na čelu s turizmom, tijekom zadnjih 13 godina ima bolje rezultate nego izvoz robe (vidi prikaz 3.12), ali je lošiji u odnosu na nove države članice, osobito u razdoblju nakon cikličnog gospodarskog uzleta. Dugoročno održavanje rasta u turizmu bit će izazov. Veći razvoj izvan okvira ljetnog turizma mogao bi se postići samo uz znatna ulaganja. Nedostatak dopunskih sezonskih sadržaja u drugim industrijama izaziva znatnu volatilnost na tržištu rada. Da bi se produžila sezona i da bi se privukli turisti veće platežne moći, trebalo bi poboljšati konkurentnost sektora u više dimenzija (vidi tablicu), što se realno može postići samo kontinuiranim naporima tijekom dugih razdoblja. Usporedive zemlje sa sličnim prirodnim kapitalom nisu uvijek uspješno njegovale vanjsku održivost nakon početnog uspjeha na turističkom tržištu. Tablica: Turistički rejting na temelju pet dimenzija konkurentnosti Okvir 3.1: Pad izvoza robe u Hrvatskoj U ovom se okviru analizira kretanje tržišnih udjela prema sektorskoj i geografskoj usmjerenosti izvoza. Hrvatska je profitirala zahvaljujući početnoj specijalizaciji i povećala je svoj tržišni udjel u razdoblju 2000. – 2008. kao rezultat znatnog rasta 2001. i 2003. Stanje se preokrenulo u razdoblju 2008. – 2010. kad su početna geografska specijaliziranost i gubitci tržišnog udjela u posebnim sektorima pridonijeli smanjenju izvoza (vidi prikaz 1). ([13]) Dvije trećine smanjenja mogu se okvirno pripisati gubitku konkurentnosti. i. Blizina i oslonjenost na smanjeno talijansko, bosansko-hercegovačko i slovensko tržište znatno je utjecalo na pad izvoza u razdoblju 2008. – 2012. (vidi prikaz 2a). To je povezano s gubitkom tržišnog udjela u Italiji i Bosni i Hercegovini. Ni jedno od prvih 10 glavnih izvoznih odredišta Hrvatske ne smatra se dinamičnim tržištem. ii. Znatna oslonjenost na stagnirajuće sektore, uključujući strojarstvo, metalurgiju i plovila, nepovoljno je utjecala na izvoz u razdoblju 2008. – 2012. (vidi prikaz 2b). To je bilo povezano s padom konkurentnosti u umjereno dinamičnim sektorima, primjerice sektorima namirnica i minerala. Nepovoljan utjecaj tih kretanja premašio je izolirane dobitke u kemijskom i poljoprivrednom sektoru. Podatci dostupni za 2013. upućuju na apsolutni pad nominalnog izvoza robe za 6 %. ([14]) Dvije trećine tog pada otpada na „druga transportna sredstva” (uglavnom brodove) – u tom je sektoru zabilježen ukupni pad od oko 80 % u dvije godine. Velike slabosti pojavljuju se i u sektorima šećera, metalnih ruda, benzina, gnojiva, telekomunikacijske opreme, električnih strojeva, odjeće i – preneseno iz 2012. – plastike. Znatan rast zabilježen je samo u izvozu električne struje, što je možda povezano s vremenskim prilikama. Koncentracija loših rezultata u nekoliko sektora upućuje na važnu ulogu određenih poremećaja na strani ponude, što pridonosi ukupnom deficitu konkurentnosti. (1) Promjena u tržišnom udjelu izvoza pripisuje se dinamici (rastu ili padu) geografskih tržišta i tržišta proizvoda te drugih čimbenika s pomoću kojih se mjeri povećanje (ili smanjenje) udjela na njima. Za metodu vidi poglavlje 3., QREA 2/2012. (2) U skladu s podatcima Eurostata za listopad 2010. za izvoz robe unutar i izvan EU-a (u EUR). Podatci za izračun udjela u 2013. još nisu dostupni. Temeljni konkurentski položaj Hrvatska je bila i ostala relativno skupo mjesto za proizvodnju. Troškovi rada u Hrvatskoj već su 2000. premašili većinu regionalnih konkurenata. Hrvatska je, uz Sloveniju, zadržala relativno visoku razinu troškova rada, koja nije razmjerna produktivnosti rada (prikaz 3.13). Nominalni troškovi po jedinici rada (TJR) nisu znatno rasli, ali imali su visoku polazišnu vrijednost. Kretanja plaće i produktivnosti od 2000. dovela su do nešto većeg rasta TJR-a nego u europodručju, ali manjeg nego u brzorastućim konkurentskim gospodarstvima srednje i istočne Europe (prikaz 3.14). ([15]) Ukupno gledano, nekonkurentan položaj Hrvatske uglavnom je bez promjene. Kretanje nominalnog TRJ-a i produktivnosti pridonijeli su smanjenju udjela plaća i u Hrvatskoj i u skupini CEE10 (vidi prikaz 3.15). Udio plaća u Hrvatskoj blizak je ukupnoj vrijednosti u europodručju, ali uz znatne razlike u industrijskoj strukturi i ljudskom kapitalu te nižu iskorištenost ljudskog kapitala. Gubitci u pogledu troškovne konkurentnosti najnaglašeniji su u proizvodnom sektoru (prikaz 3.17). Na osnovi dinamike troškova po jedinici rada u proizvodnom sektoru došlo je do naglog pogoršanja realnog efektivnog deviznog tečaja (REDT). To je u oštroj suprotnosti s uobičajenim obrascem pada proizvodnih troškova po jedinici rada uočenim u konkurentskim gospodarstvima, u kojima ulogu ima povećanje produktivnosti, te u gospodarstvima koja se brzo prilagođuju. Relativno visoki troškovi rada i niska produktivnost djelomično su razlog slabog izvoza robe, što je detaljnije obrađeno u okviru 3.1. Postoje naznake troškovne prilagodbe. Tijekom vremena ta bi smanjenja mogla pridonijeti preorijentaciji gospodarstva prema vanjskoj potražnji. Međutim gubitak udjela na izvoznom tržištu povećava se čak i unatoč preokretu u troškovnoj konkurentnosti. To može biti odraz preostalih troškovnih neusklađenosti i može upućivati na dodatne čimbenike u području netroškovne konkurentnosti. Uloga tržišta rada Hrvatska je zabilježila najnižu stopu zaposlenosti u EU-u od 2010. Čak niti tijekom faze ekspanzije stopa zaposlenosti (za dobnu skupinu 15 – 64)) ni u jednom trenutku nije premašila 58 % i uvijek je bila jedna od četiriju najnižih u EU28; do 2012. stopa zaposlenosti smanjila se na 52,4 %. Stopa nezaposlenosti bila je jednoznamenkasta tek nakratko tijekom godina gospodarskog uzleta. Zbog manjka konkurentnosti otežano je zapošljavanje u industrijama usmjerenima na izvoz, što je inače u regiji tipično područje za nova radna mjesta. Očekivano, tijekom recesije došlo je do većih praznina u zapošljavanju. Osim što ostavlja socijalne posljedice, niska zaposlenost nepovoljno utječe i na fiskalnu održivost i na ukupnu vanjsku održivost. Velik javni sektor izvor je pritiska na razinu plaće u cijelom gospodarstvu. Plaće zaposlenika u javnom sektoru znatno su povećane između 2007. i 2009. Primanja u tom sektoru dodatno su povećana znatnim povećanjem bonusa i drugih isplata, što je djelomično promijenjeno sredinom 2009. kad je vlada ukinula povećanje plaća u javnoj upravi od 6 %, koje je uvedeno početkom te godine. Godine 2013. rashod za plaće u javnom sektoru umanjen je za 3 %. U poslovnom su gospodarstvu troškovi rada slijedili konjunkturni ciklus pa je zabilježen pad s 35 % u odnosu na prosjek EU-a u 2008. na 30 % u 2012. ([16]) Znatan gubitak radnih mjesta zabilježen je u sektorima izloženima stvarnom odnosno potencijalnom tržišnom natjecanju s inozemstvom. Iako je gubitak radnih mjesta uglavnom posljedica smanjivanja određenih sektora nerazmjenjivih dobara na održiviju razinu (npr. građevina), veliki gubitak radnih mjesta zabilježen je i u proizvodnji. To upućuje na očigledne slabosti u sektorima koji jesu ili bi mogli biti u tržišnom natjecanju s inozemstvom, što pojačava izazove u cilju konkurentnijega gospodarstva. U institucijama koje pridonose funkcioniranju tržišta rada prisutni su mnogi nedostatci. U sustav socijalne zaštite ugrađene su mnoge mogućnosti za prijevremeno povlačenje s tržišta rada, a sudjelovanje u sektoru niskih primanja obeshrabruje se postavljanjem donje granice primanja ispod uvjetne nadnice određenih kategorija korisnika. Zamjenska je stopa davanja za nezaposlenost niska, osobito nakon tri mjeseca, a i trajanje je kratko. Međutim prijelaz na posao, makar i u nisko plaćenom segmentu, može se otežati ukidanjem socijalne pomoći u slučaju prijelaza nisko postavljenog praga primanja. ([17]) Poteškoće u prilagodbi, nedostatak vještina i neusklađenost ponuđenih i traženih vještina glavna su ograničenja. Trenutačni propisi u području zaštite radnih mjesta nisu prestrogi u usporedbi s ostatkom EU-a ([18]), ali s obzirom na trenutačno stanje u Hrvatskoj u pogledu razvoja i sve većih potreba za prilagodbom (vidi okvir 3.2.) ipak mogu spriječiti otvaranje radnih mjesta, što bi se moglo riješiti tekućim reformama. Nadalje, de jure fleksibilnost radnog zakonodavstva kompromitirana je pravnom nesigurnošću i dugotrajnim sudskim postupcima. Naposljetku, niska zabilježena zaposlenost može biti i odraz znatnog udjela sive ekonomije ([19]), što je prisutno i u susjednim zemljama i gospodarstvima u kojima prevladava sezonski rad. Uloga poslovnog okruženja i tržišta proizvoda Poslovno okruženje u Hrvatskoj obilježeno je mnogim nedostatcima koji mogu nepovoljno utjecati na troškovnu i netroškovnu konkurentnost te na uspješnost gospodarstva usmjerenog na domaće tržište. Posebno se, među ostalim, ističu visoko regulatorno opterećenje, neučinkovitost uprave u vezi s građevinskim dozvolama i uknjižbom nekretnina, loše funkcioniranje pravosuđa, dugotrajni sudski i stečajni postupci ([20]), slaba zaštita ulaganja, velika politička nesigurnost ([21]), slabo korporativno upravljanje i nestručnost u vezi sa stavljanjem lokalnih proizvoda na tržište. ([22]) U nekoliko istraživanja Hrvatska je uvrštena među zemlje s najlošijim poslovnim okruženjem i najlošijom konkurentnošću u EU-u (vidi prikaze 3.18 – 3.20). Te su strukturne značajke vrlo ukorijenjene i mogu utjecati na ulaganja, osobito na izravna strana ulaganja, čime se objašnjava pogoršanje izvoza. Okvir 3.2: Propisi za zaštitu radnih mjesta kao prepreka konkurentnosti Strogi propisi o radu mogu usporiti prilagodbu zapošljavanja gospodarskoj aktivnosti, tj. dinamika stvaranja i gubitaka radnih mjesta uz propise o radu s previše ograničenja vjerojatno će dovesti do smanjenog protoka na tržištu rada. To može imati makroekonomske posljedice, posebno u razdoblju brzih strukturnih promjena. Dugoročan učinak na razine zapošljavanja teže je točno predvidjeti.[23] Implicitni troškovi rada rastu zbog nefleksibilnih pravila zapošljavanja, npr. ograničenog zapošljavanja i prakse u pogledu viška radnika. Nefleksibilni propisi za zaštitu radnih mjesta pridonose i segmentiranju tržišta rada. Utvrđeno je da strogi propisi za zaštitu radnih mjesta ograničavaju prilagodbu tržišta rada u Hrvatskoj (SB 2011.), a nefleksibilnost tržišta rada istaknuta je kao važna necjenovna prepreka konkurentnosti Hrvatske (vidi MMF 2012. i SB 2011.). Prema procjenama Hrvatske narodne banke, indeks propisa za zaštitu radnih mjesta koji je osmislio OECD bio je 2,61 sredinom 2013., odnosno natprosječan u odnosu na skupinu bliskih gospodarstava (vidi grafički prikaz 1.). Stanje na tržištu rada odraz je segmentiranja, posebno velike nezaposlenosti mladih u Hrvatskoj, te visokog udjela dugoročne nezaposlenosti i dugih razdoblja nezaposlenosti, a ubrzano se pogoršalo tijekom krize. Udio razdoblja nezaposlenosti dužeg od jedne godine bio je 65 % 2012., što je poslije Slovačke druga najviša vrijednost u EU-u. S druge strane, zbog znatne podiskorištenosti ljudskog kapitala smanjuje se zapošljivost i produktivnost, posebno u ranjivim skupinama. U cilju povećanja fleksibilnosti tržišta rada nadležna su tijela 2013. pokrenula reformu u dvije faze. Prvi skup izmjena propisa o radu koje su na snagu stupile sredinom te godine odnosio se na reguliranje ugovora o radu na određeno vrijeme i postupaka otpuštanja. Vlada je u siječnju 2014. donijela drugi zakonodavni prijedlog. Donošenje zakona na temelju tog prijedloga omogućilo bi smanjenje troškova otpuštanja skraćivanjem i pojednostavnjivanjem postupaka i povećanjem fleksibilnosti radnog vremena. Osim toga, uveli bi se fleksibilniji oblici zapošljavanja, npr. ugovori o radu u nepunom radnom vremenu. Prema sadašnjim podacima, te će promjene rezultirati poboljšanjem hrvatskog indeksa propisa za zaštitu radnih mjesta, čime će se Hrvatska približiti usporedivim gospodarstvima. Nekoliko područja u kojima Hrvatska ima lošije rezultate od skupine CEE10 od neposredne je važnosti potencijalnim ulagateljima koji traže mjesto za proizvodnju. To se može ilustrirati s pomoću pet pokazatelja poslovanja prema kojima se Hrvatska loše ocjenjuje. Jednostavnost prekograničnog poslovanja važna je za potencijalne izvoznike; loš rezultat Hrvatske osobito se pripisuje troškovima postupaka potrebnih za otpremu robe (1,335 USD za otpremu po teretnoj jedinici u odnosu na prosjek OECD-a od 1,070 USD). Uknjižba nekretnina i dobivanje građevinskih dozvola važne su za potencijalne ulagatelje u potpuno nove projekte; loš rezultat prema tim pokazateljima Hrvatska uglavnom ima zbog dugotrajnih postupaka – 102 dana za uknjižbu (u odnosu na 24 dana prema prosjeku OECD-a) i 317 dana za dobivanje dozvole (OECD: 141 dan). Naposljetku, ulagateljima je potrebna pravna zaštita, što vrijedi i za lokalne ulagatelje, a loš rezultat Hrvatske uglavnom se pripisuje ograničenjima u vezi s objavom podataka i preprekama koje vlasnici udjela mogu imati u pristupu pravnim sredstvima. Ograničenja izravnih stranih ulaganja prepreka su lokalnom poduzetništvu, ulaganju, pokretanju poduzeća i otvaranju radnih mjesta. U sustavu građanskog pravosuđa nakupljaju se zaostatci. Trajanje sudskih postupaka u građanskim i trgovačkim predmetima jedno je od najdužih u EU-u unatoč neznatnom smanjenju s 462 dana u 2010. na 457 dana u 2012. (vrijeme potrebno za donošenje odluke, podatci CEPEJ-a). Iako su sudovi 2012. riješili 16 % više građanskih i trgovačkih sporova (u odnosu na 2010.), sve veći broj novih predmeta i smanjena stopa riješenosti predmeta od 95 % pridonose prikupljanju zaostataka. Do kraja 2012. broj tekućih građanskih i trgovačkih postupaka povećao se za 15 % u odnosu na 2010. i ostao jedan od najviših u EU-u (mjereno po glavi stanovnika). Čini se da je zakonodavnim izmjenama kojima je unaprijeđena uloga financijske agencije FINA-e poboljšana djelotvornost ovrhe nad monetarnom imovinom, ali djelotvornost u odnosu na druge vrste imovine i dalje je izazov (npr. nekretnine, gdje je stopa naplate niska). Dužina postupaka u katastarskim predmetima smanjena je s 50 dana u 2010. na 42 dana u 2012. (vrijeme potrebno za donošenje odluke, podatci CEPEJ-a). Sve manji broj novih katastarskih predmeta i stopa riješenosti predmeta od 101 % doveli su do smanjenja broja tekućih predmeta u 2012. za 20 % u odnosu na 2010. Preliminarni podatci upućuju na znatan porast broja novih stečajnih predmeta u 2012., u odnosu na 2010. Pravna sigurnost i djelotvorna obrada predmeta važni su čimbenici za ulaganje i prilagodbu. To se ne odnosi samo na trgovačke i stečajne predmete nego i na predmete u području radnog prava, u kojima sudske odgode i/ili pravna nesigurnost mogu dovesti do de facto veće zaštite radnih mjesta nego što je predviđeno propisima. Ti su rezultati u skladu s lošim pokazateljima rješavanja stečaja, kako je izmjereno istraživanjem Svjetske banke o poslovanju 2014. (Doing Business Survey): do zaključivanja postupka prosječno prođe 3,1 godina (OECD: 1,7 godina), a stopa naplate potraživanja iznosi oko 30 % (OECD: 70 %). Prisutne su i strukturne slabosti na tržištu proizvoda. Tijekom konjunkturnog uspona prometne su, komunalne i poštanske usluge bile zaštićene od pritisaka tržišnog natjecanja. Cijena te zaštite bili su niža učinkovitost i veći troškovi za gospodarstvo. Veće tržišno natjecanje, osobito u distribuciji električne energije, moglo bi pridonijeti srednjoročnom smanjenju troškova proizvodnje. Uloga izravnih stranih ulaganja Priljev izravnih stranih ulaganja koji je pridonio preobrazbi izvoznih sektora u uspješnijim bliskim gospodarstvima zaobišao je Hrvatsku. Kao što je detaljno navedeno u pododjeljku 3.1.1., znatan priljev kapitala, s velikim udjelom izravnih stranih ulaganja, doveo je do prikupljanja znatnih stranih ulaganja u razdoblju 2000. – 2008. Taj je priljev bio usporediv s priljevima bliskih regionalnih gospodarstava (prikaz 3.21). Međutim znatan je dio izravnih stranih ulaganja bio usmjeren na sektor nerazmjenjivih dobara, na čelu s financijskim posredovanjem, nekretninama i građevinom. Zemlje poput Češke Republike, Rumunjske i Slovačke privukle su veći udjel unutarnjih izravnih stranih ulaganja u proizvodnju (vidi prikaz 3.22). Znatna su bila i ulaganja u telekomunikacije i maloprodaju. Međutim sektori usmjereni na izvoz u tom su razdoblju privukli manji dio znatnih investicijskih tokova, što je do 2012. dovelo do sektorske strukture izravnih stranih ulaganja koja se bitno razlikovala u odnosu na skupinu CEE10 (prikaz 3.23). Niska izravna strana ulaganja u izvozne sektore izraz su niza manjkavosti u pogledu troškovne i netroškovne konkurentnosti hrvatskog gospodarstva. Razina plaća, pitanja oporezivanja i propisa u području radnog prava te nedostatak vještina čimbenici su koji su vjerojatno pridonijeli odbijanju potencijalnih ulaganja u radno intenzivne izvozne sektore. Zbog niskog udjela izravnih stranih ulaganja u izvoznoj industriji Hrvatska nije iskoristila mogućnost integracije u globalne opskrbne lance niti je profitirala od pozitivnih tehnoloških, upravljačkih i financijskih vanjskih učinaka povezanih s izravnim stranim ulaganjima u izvozne grane, što naposljetku pridonosi jačanju konkurentnosti i gospodarskom rastu. ([24]) Tokovi izravnih stranih ulaganja znatno su smanjeni zbog gospodarske krize, a preostali iznosi ne dopiru do izvoznih sektora. Ukupna izravna strana ulaganja znatno su smanjena. Tomu je djelomično uzrok slaba investicijska aktivnost koja u Hrvatskoj uglavnom podrazumijeva ulagatelje iz EU-a. ([25]) Tijekom trenutačnog ciklusa niskog ulaganja pojačava se i tržišno natjecanje među mjestima koja nastoje privući izravna strana ulaganja. U tom se smislu kao najveće slabosti navode loša gospodarska prognoza za Hrvatsku i sporost strukturnih reformi. Izravna strana ulaganja nastavljena su u sektoru nekretnina i građevinskom sektoru i nakon dovršetka tekućih projekata jer su se inozemni trgovački lanci nastavili širiti na hrvatskom tržištu. Zaključak Znatna količina obveza i veliki izazovi u prilagodbi čimbenici su vanjske ranjivosti Hrvatske. U ovom odjeljku navedene su pojedinosti o neto stanju međunarodnih ulaganja i bruto vanjskom dugu. Iako je tekući račun zaključen, postupak prilagodbe bit će dugotrajan. Niz elemenata na tržištu rada, u poslovnom okruženju i u kretanju izravnih stranih ulaganja zakočili su rast i izvoz koji bi inače pridonijeli ubrzanju prilagodbe. Hrvatskom proizvodnom sektoru nužno je potrebna obnova, a izravna strana ulaganja način su na koji se to može postići. U ovom se odjeljku ističe naglo pogoršanje hrvatskog izvoza robe, uglavnom zbog propadanja određenih industrijskih grana. Proizvodni sektor nije iskoristio obilje izravnih stranih ulaganja tijekom godina gospodarskog uzleta. Gospodarska kriza i povlačenje subvencija razotkrili su troškovnu i netroškovnu nekonkurentnost tih industrijskih grana. Održivost i stabilnost vanjskog položaja Hrvatske ovisit će o oporavku proizvodnog sektora i drugih potencijalno izvoznih sektora, čime bi se upotpunili prihodi od turizma. Dok se to ne ostvari, Hrvatska će zbog svojih visokih vanjskih obveza i dalje biti ranjiva i ovisna o deviznim kretanjima i raspoloženju ulagatelja. Strukturni zaokret prema sektoru razmjenjivih dobara i gospodarska integracija u okvir EU-a, potaknuti izravnim stranim ulaganjima, označili bi napuštanje starog modela zaduživanja radi potrošnje i uspostavili temelje za održiviji rast. 3.2. ZADUŽENOST I DINAMIKA RAZDUŽIVANJA Brza kreditna ekspanzija, snažna domaća aktivnost i optimizam ulagatelja međusobno su se poticali u razdoblju prije krize 2008. Na strani ponude znatan je priljev stranog kapitala poticao rast kredita, za što su zaslužniji visoka globalna likvidnost i apetiti ulagatelja usmjereni prema gospodarstvima u usponu nego čimbenici u predmetnim zemljama. Ti tokovi djelomično su kanalizirani kroz bankarski sektor, koji je uglavnom u stranom vlasništvu. Snažna gospodarska ekspanzija išla je ukorak s brzim rastom duga u privatnom sektoru, ali s niske početne razine (prikaz 3.24). ([26]) Mjereno udjelom u BDP-u, dugovi kućanstava i nefinancijskih poduzeća u razdoblju 2001. – 2008. povećali su se više nego dvostruko. Činjenica da je sustav oporezivanja naklonjeniji dužničkom financiranju pridonijela je distorziji izbora financiranja za poduzeća i njihovu zaduživanju. ([27]) Zahvaljujući povoljnim gospodarskim kretanjima država je postupno smanjila nepodmirene obveze. Istodobno je međutim prikupila znatne potencijalne obveze davanjem velikodušnih državnih jamstava državnim poduzećima, osobito u cestogradnji, željezničkoj infrastrukturi i brodogradnji. Hrvatska je zbog toga u trenutku izbijanja krize imala relativno visoko zadužen privatni sektor, ali je javni dug bio znatno ispod prosjeka EU-a. Pojavom krize zaustavljeni su financijski priljevi, što je u kombinaciji s naglim padom vanjske i domaće potražnje pridonijelo razotkrivanju postojećih slabosti realnoga sektora. Zbog visoke zaduženosti otežana je prilagodba financijskog sustava pogoršanom vanjskom okruženju. Protuciklična fleksibilizacija politika, koju provode monetarna tijela, pridonijela je stvaranju zaštitnih slojeva u financijskom sustavu u cilju apsorpcije šokova i olakšavanja prilagodbe hrvatskoga gospodarstva u početnoj fazi krize. Djelovanje i djelotvornost tih politika opisani su detaljno u odjeljku 3.3. Nefinancijske korporacije iskoristile su prostor stvoren tim politikama kao mogućnost za refinanciranje postojećih obveza, uključujući vanjske obveze. Tako je onemogućen veći pad razine zaduženosti, ali nije zaustavljen pad novih ulaganja. Gospodarstvo je i dalje opterećeno negativnim lančanim djelovanjem koji proizlazi iz pritisaka za razduživanje, gospodarskom recesijom i slabim fiskalnim položajem države. U sljedećim pododjeljcima detaljnije se obrađuju zaduženost i dinamika razduživanja u privatnom sektoru (odjeljak 3.2.2.) i javnom sektoru (odjeljak 3.2.3.). Odjeljak 3.2.4. zaključuje se raspravom o preostalim političkim izazovima povezanima sa zaduženošću i razduživanjem. ([1]) Ekonomski modeli upućuju na to da se sredstvima strukturnih i kohezijskih fondova mogu potaknuti znatna i stalna povećanja BDP-a u novim državama članicama, ali učinak ovisi o kvaliteti provedbe. Varga i In ’t Veld (2009) na temelju programa 2007. – 2013. procjenjuju da će učinak premašiti 3 postotna boda BDP-a. ([2]) Od 2014. očekuje se, prema prognozi središnje banke, da povećanje prijelazne stope PDV-a i trošarina na gorivo i cigarete pridonese godišnjem IPC-u s dodatna 0,3 postotna boda (uz pretpostavljeni učinak promjene od 70 % zbog povećanja PDV-a). ([3]) Promjena metode ubiranja PDV-a nakon pristupanja EU-u, na prodajnom mjestu umjesto pri uvozu, donijela je jednokratni gubitak prihoda procijenjen na 1,6 milijardi HRK (0,5 % BDP-a). ([4]) Prihod od poreza na dobit pao je od siječnja do studenoga za 1,4 milijardi HRK (0,4 % BDP-a) u odnosu na prethodnu godinu jer su neka poduzeća pokušala iskoristiti porezne olakšice koje je vlada uvela. ([5]) Zbog tog rashoda gotovinski se deficit povećava za jedan postotni bod BDP-a, ali se u obračunu očekuje da bude proračunski neutralan jer su ti zaostaci već zabilježeni u deficitima prethodnih godina na temelju metode ESA95. ([6]) Tri velike agencije za kreditni rejting u manje od jedne godine smanjile su rejting Hrvatske na „špekulativni”. S&P ocijenio ju je dva stupnja niže od investicijskog rejtinga (BB), a jedan stupanj niže ocijenili su je Fitch (BB+) i Moody's (Ba1). U veljači 2014. Fitch je promijenio svoju prognozu rejtinga sa „stabilnog” na „negativan” navodeći kao razlog slabe izglede za rast i sve lošiji fiskalni položaj. ([7]) Diskontinuitet 2008. proizlazi iz jednokratne pozitivne reevaluacije izravnih stranih ulaganja. ([8]) Samo u 2012. pod stavkom „ostalih ulaganja” zabilježen je neto odljev u visini od 5,5 % BDP-a, koji je rezultat otplate duga poduzeća i povlačenja depozita banaka. ([9]) Zaokret u financiranju od stranih prema domaćim izvorima čimbenik je pada bruto vanjskog duga javnih poduzeća. ([10]) To su Bugarska, Češka Republika, Estonija, Latvija, Litva, Mađarska, Poljska, Rumunjska, Slovačka, Slovenija. ([11]) Holzner, M. (2013), „Impact of Croatian EU Accession on Regional Trade Patterns”, wiiw Policy Note No. 10, lipanj 2013. ([12]) Glavno je tržište Njemačka, a rezultati su i dalje dobri; na njemačke turiste otpada jedna četvrtina noćenja. ([13]) Promjena u tržišnom udjelu izvoza pripisuje se dinamici (rastu ili padu) geografskih tržišta i tržišta proizvoda te drugih čimbenika s pomoću kojih se mjeri povećanje (ili smanjenje) udjela na njima. Za metodu vidi poglavlje 3., QREA 2/2012. ([14]) U skladu s podatcima Eurostata za listopad 2010. za izvoz robe unutar i izvan EU-a (u EUR). Podatci za izračun udjela u 2013. još nisu dostupni. ([15]) Hrvatska je međutim mogla postići manja poboljšanja u kvaliteti izvoza kako bi kompenzirala rast troškova. Benkovskis i Woerz (2012) smatraju da je gubitak konkurentnosti skupine CEE10 u pogledu cijena/troškova u razdoblju 1999 – 2011. neutraliziran dobitcima u necjenovnoj konkurentnosti, osobito zahvaljujući poboljšanju kvalitete (materijalne i nematerijalne). Stojčić et al. (2012) navode da kvalitativni dobitci nemaju značajnu ulogu u izvozu hrvatskih proizvođača u razdoblju 2000. – 2007., za razliku od skupine CEE10. ([16]) Podatci: Eurostat ([17]) Osim toga dodjela različitih socijalnih davanja organizirana je preko različitih službi koje su loše povezane i međusobno – uključujući lokalnu upravu, koja može samostalno dodjeljivati davanja – a i sa službama socijalne skrbi i službama za zapošljavanje. To otežava usklađivanje davanja u cilju promicanja ponude radne snage. ([18]) Načelno, zakonodavstvo EU-a u cjelini strože je nego u drugim zemljama OECD-a. ([19]) Vidi Schneider (2013.) ([20]) Javna uprava u cijelosti postiže relativno loše rezultate, mjereno pokazateljima Svjetske banke o globalnom upravljanju. ([21]) Politička nesigurnost odražava se u mnogim zakonodavnim izmjenama koje su katkad kontraproduktivne. Primjerice, stopa PDV-a u turističkom sektoru smanjena je s 25 % na 10 % od 2013., a od 2014. povećava se na 13 %. Slično tomu, propisi o predstečajnoj nagodbi doneseni u listopadu 2012. u manje su od godine dana nekoliko puta promijenjeni, a nove izmjene su vjerojatne. ([22]) Popis nije iscrpan. Primjerice, iako se plaćanje poreza ne bilježi kao zaseban problem, posebna pitanja opterećuju male i srednje poduzetnike, a oko 550 parafiskalnih nameta (smanjeno sa 600 u 2013.) znatan je teret za poslovanje (procjenjuje se da je ukidanjem 50 parafiskalnih nameta administrativni teret smanjen za 0,1 % BDP-a). ([23]) Za pregled makroekonomskih posljedica propisa za zaštitu radnih mjesta vidi Europska komisija (2012.), „Labour Market Developments in Europe”, European Economy 5/2012. ([24]) Izravna strana ulaganja usmjerena na unutarnje tržište mogu pridonijeti produktivnosti gospodarstva i neizravno potaknuti konkurentnost, ali do toga u Hrvatskoj nije došlo. Izravnim stranim ulaganjima u financijskom sektoru potaknulo se usmjerivanje banaka na kreditiranje nekretnina, građevine i potrošnje. Jednako tako, izravna strana ulaganja u izvozne sektore nisu automatsko jamstvo za uspjeh. Najveća transakcija izravnog stranog ulaganja u proizvodnom sektoru u zadnjih nekoliko godina odnosila se na kupnju udjela u naftnoj kompaniji koja danas generira gubitke i predmet je pravnog spora. ([25]) Izravna strana ulaganja iz EU-a naglo su smanjena nakon svjetske financijske krize, a 2012. zabilježena je njihova najniža razina od 2004. ([26]) U ovoj su analizi u privatni sektor uključene nefinancijske korporacije, kućanstva i neprofitne institucije koje obavljaju usluge za kućanstva. Dug privatnog sektora uključuje vrijednosne papire koji nisu udjeli (osim financijskih izvedenica) i krediti. ([27]) Zbog te je tendencije tijekom dolazeće recesije otežan postupak razduživanja. Dužnički financirana ulaganja profitiraju od negativne efektivne granične porezne stope, koja je prema izračunu službi Komisije jedna od najviših u EU-u (–18 % u odnosu na –5 % u prosjeku EU-a). Izražena naklonjenost zaduživanju u okviru korporativnog oporezivanja odražava se u velikodušnim amortizacijama i tretmanu financijskih troškova. 3.2.1. Zaduženost privatnog sektora Snažan optimizam potrošača i poduzetnika, znatan priljev međunarodnog kapitala i sklonost financijskog sektora riziku pridonijeli su brzom rastu zaduženosti privatnog sektora uoči svjetske financijske krize. Hrvatsko gospodarstvo nije jedino koje je doživjelo znatan porast financijskih obveza (prikaz 3.25), ali njegov se dug relativno brzo povećavao, uzimajući pritom u obzir i relativno ograničenu početnu razinu vanjske zaduženosti. Rast duga kućanstava premašio je korporativno zaduživanje, što nije samo odraz niže osnovne razine nego i fleksibilne politike banaka u vezi s kreditiranjem. Zbog raširene prakse denominiranja kredita nezaštićenim dužnicima u švicarskom franku stvoren je devizni rizik za kućanstva i odgovarajući kreditni rizik za banke (vidi i odjeljak 3.3.). ([1]) Povećanje cijena stambenih nekretnina pridonijelo je povećanju zaduženosti kućanstava jer su stambeni krediti financirani na dug uz sve veće vrijednosti kolaterala. Tako je do kraja 2010. omjer zaduženosti kućanstava i BDP-a dosegnuo vrhunac od 42 %. U pogledu trgovačkih društava, postupni porast zaduženosti kulminirao je naglim povećanjem na vrhuncu poslovnog ciklusa, a omjer duga i BDP-a eksplodirao je za gotovo 30 postotnih bodova od 2007. i 2010. dosegnuo 95 %, čemu je pridonijelo zaduživanje privatnih i javnih poduzeća. Na početku krize nije bilo neposrednih pritisaka za razduživanje. Naprotiv, povećanje duga nastavilo se, osobito u trgovačkim društvima (vidi okvir 3.3 o sektorskoj analizi korporativnog zaduživanja). To se uglavnom dogodilo zbog refinanciranja preko stranih matičnih društava (izraženo u povećanom prekograničnom kreditiranju unutar društava), ali i prilagodljivoj monetarnoj politici usmjerenoj na osiguranje dostatne domaće likvidnosti. Nastavljeno smanjivanje gospodarstva donijelo je, uz sve veću nominalnu razinu duga, daljnje povećanje omjera duga privatnog sektora i BDP-a. U samo dvije godine zabilježeno je povećanje od 20 postotnih bodova na 137 % BDP-a na kraju 2010., što je privatni sektor učinilo jednim od najzaduženijih u odnosu na usporediva gospodarstva u regiji (prikaz 3.25). Za povećanje je gotovo u cijelosti odgovoran korporativni sektor, dok su kućanstva uspjela održati relativno stabilnu razinu obveza unatoč određenim pritiscima zbog povećanja duga denominiranog u kunama, što je posljedica naglog povećanja vrijednosti švicarskog franka 2010. To je utjecalo na kredite (uglavnom stambene i za kupnju automobila) povezane sa švicarskom valutom i opteretilo servisiranje duga kućanstava. Pritisci za razduživanje rastu od 2011. u svjetlu daljnjeg slabljenja gospodarske aktivnosti, sve veće nezaposlenosti i visoke zaduženosti. To je dovelo do neznatnog smanjenja duga u privatnom sektoru, dok je neto tok kapitala u domaćem gospodarstvu u 2011. bio negativan. Tako je ukupni omjer duga privatnog sektora i BDP-a, nakon vrhunca krajem 2010., pao za 5 postotnih bodova. Gotovo četiri petine pada otpada na trgovačka društva iako se pritom, zbog prijenosa kredita brodogradilištima na državne račune 2012., precjenjuje stvarna prilagodba. Negativni kreditni tokovi potaknuli su razduživanje. Neto kreditni tok u privatnom sektoru u razdoblju 2002. – 2008. iznosio je prosječno +15 % BDP-a, a 2011. postao je negativan zato što je smanjenje kredita poduzećima premašilo preostali kreditni tok u sektoru kućanstava. Krediti u privatnom sektoru više su se smanjili u razdoblju 2012. – 2013. Inflacijom je donekle neutraliziran omjer duga privatnog sektora i BDP-a zahvaljujući nazivniku (prikaz 3.26 i prikaz 3.27). Promjena u vrednovanju u obliku otpisa dugova bila je, unatoč ograničenom doprinosu, čimbenik u korporativnom sektoru. Smanjivanje zaduženosti korporativnog sektora nastavlja se u sporijem ritmu. Refinanciranje duga, koje nije samo odraz tekuće potpore matičnih društava nego i sklonosti banaka da obnavljaju čak i zaduživanje rizičnim zajmoprimcima (stečajni postupci i naplata dugovanja složeni su i skupi postupci), moglo bi biti objašnjenje za relativno sporo razduživanje u korporativnom sektoru. Tekući i povećani zajmovi poduzećima pod javnim nadzorom pridonijeli su skromnijem ukupnom ritmu prilagodbe omjera korporativnog duga i BDP-a, kao i slabi gospodarski rezultati (za razliku od 2011.). Međutim, mjereno u odnosu na ukupnu imovinu (ili vlasnički udjel), omjer korporativnog duga neprestano je rastao tijekom tog razdoblja, što podrazumijeva povećanje financijskih rizika (prikaz 3.28). S pritiscima za razduživanje suočen je i sektor kućanstava. Oni proizlaze iz pogoršanja na tržištu rada i smanjenja raspoloživog prihoda. Tomu možda pridonose i negativni učinci na imovinu zbog pada cijena stambenih nekretnina i vlasničkih udjela. ([2]) Zbog toga je došlo do smanjenja određenih vrsta potrošačkih kredita (osobito za automobile i kredite po kreditnim karticama). Nepodmireni stambeni krediti, na koje otpada gotovo polovina ukupnog duga kućanstava, relativno su stabilni, čime se sprečava još intenzivniji rebalans njihovih obveza. Razlog za to uglavnom su već navedeni negativni učinci deviznog tečaja koji se odnose na povećanje vrijednosti švicarskog franka (vidi odjeljak 3.3). ([3]) Ranjivosti ipak ostaju ograničene zbog relativno niske razine duga kućanstava u odnosu na prosjek EU-a. Okvir 3.3: Financijska uspješnost poduzeća, uključujući državna poduzeća Visoka razina korporativnog duga, kako je opisano u ovom poglavlju, koncentrirana je u nekoliko neprofitabilnih sektora i poduzeća u državnom vlasništvu. ([4]) U prikazu 1naznačeni su bruto iznosi duga prema sektorima kako bi lakše tumačila ozbiljnost problema koja proizlazi iz omjera u sljedećim prikazima. U prikazu 1b vidljivi su sektori s velikim dugom u odnosu na prihode dostupne za njegovo financiranje, standardni omjer duga i dobiti prije poreza, deprecijacije i amortizacije (EBITDA). ([5]) Kategorije građevina, nekretnine i „druge usluge” imaju visoku ukupnu zaduženost, a državna su poduzeća u svim kategorijama zaduženija od nedržavnih, osim u „drugim uslugama”. ([6]) Gotovo šestina analiziranih subjekata bilježi negativan EBITDA u 2012. Razina i opseg financijske slabosti u skladu je sa sve većim udjelom loših bankarskih kredita obrađenih u pododjeljku 3.3. (nastavak na sljedećoj stranici) Okvir (nastavak) Iz prikaza 1c očitava se stupanj oslonjenosti na dug pri ukupnom financiranju privatnih i državnih poduzeća, pri čemu se potvrđuje visoka zaduženost građevinarstva i „drugih usluga”. ([7]) Gornji kraj razdiobe poduzeća (nije prikazano) u znaku je velike zaduženosti u većini sektora, osobito državnih poduzeća. Trenutačni problemi zaduženosti nisu samo rezultat smanjenih prihoda nego i odraz velike zaduženosti kao značajke u kapitalnoj strukturi. U privatnom sektoru relativno su zaduženi segmenti informacija i komunikacija, proizvodnje te trgovine i prometa. U nekim će slučajevima biti potrebno restrukturiranje duga kako bi se financijska struktura učinila učinkovitijom (vidi okvir 3.4. o predstečajnim postupcima). Prikaz 1c slika je niske ukupne profitabilnosti poduzeća u nekoliko sektora, mjereno povratom na imovinu. Ukupno gledano, državna su poduzeća manje profitabilna od privatnih u svim sektorima. Prema ukupnim podatcima, državna poduzeća u segmentima informacija i komunikacija, proizvodnje te trgovine i prometa gube vrijednost. ([8]) Iznosi na 50. i 75. percentilu upućuju na vrlo dobre rezultate nekih privatnih subjekata, ali ne i državnih poduzeća. Ti rezultati pridonose kontekstualizaciji bankarskih strategija usredotočenih na kreditiranje državnih poduzeća (vidi okvir 3.6. u pododjeljku 3.3.) i neizravno potvrđuju da se time kreditno pouzdana privatna poduzeća stavljaju u nepogodniji položaj. Prikazi 2a i 2b odnose se na političku relevantnost visoke razine duga u državnim poduzećima. Ako se kao granična vrijednost umjerenog duga uzme EBITDA pomnožen faktorom 9 ([9]), dug prezaduženih državnih poduzeća obuhvaćenih ovom analizom krajem 2012. premašuje 7 milijardi EUR. U tim državnim poduzećima zaposleno je 37000 osoba. Pritom je riječ o kvantificiranju prvog reda potencijalnih fiskalnih obveza koje proizlaze iz vlasništva države, o čemu se govori u pododjeljku 3.2. Usporedba među zemljama pokazuje da je hrvatski privatni sektor najduženiji u odnosu na zemlje u regiji. Iako su se tijekom godina gospodarskog uzleta kućanstva i poduzeća u Hrvatskoj zaduživala brzinom usporedivom sa skupinom CEE10, recesija je u Hrvatskoj nastupila kasnije pa je i ritam razduživanja bio sporiji (prikaz 3.29 i prikaz 3.30). Zbog toga su krajem 2012. hrvatska poduzeća i kućanstva bila zaduženija nego subjekti u skupini CEE10 – kućanstva za 6 postotnih bodova BDP-a, a poduzeća za 7,1 postotni bod BDP-a. To bi moglo nepovoljno utjecati na prognozu gospodarskog rasta i konkurentnosti. Ograničenja u ponudi pridonijela su postupnom razduživanju gospodarstva nakon smanjenja financiranja preko matičnih društava u bankarskom sektoru u stranom vlasništvu. Taj je proces osobito bio prisutan 2012. i označio je zaokret od financiranja prekograničnim poslovima prema domaćem financiranju. Nagli pad stranih obveza banaka (gotovo jedna četvrtina u razdoblju od vrhunca krajem 2011. do kolovoza 2013.) odražava razmjere smanjenja vanjskog financiranja u financijskom sektoru, što je djelomično ublaženo neutralizacijom protucikličnih mjera u nadležnosti monetarnih tijela. Ritam razduživanja banaka usporen je 2013., a povećanjem domaće štednje kompenziran je nedostatak stranog financiranja. To je pridonijelo umanjenju utjecaja mogućeg odljeva kapitala, primjerice zbog potencijalnog daljnjeg smanjenja financiranja preko stranih banaka u svjetlu strožeg reguliranja kapitala i tekućih prilagodbi bilance. Hrvatska narodna banka (HNB) aktivno je osiguravala dostatnu likvidnost u sustavu kako bi potaknula kreditne tokove. ([10]) Međutim, ti su napori dosad bili nedostatni da bi kompenzirali smanjenu potražnju za korporativnim kreditima koja je uzrokovana recesijom. Nadalje, zajmodavci su postali oprezniji kako bi zaustavili pogoršanje vlastitih bilanci, što se odražava u naglom povećanju udjela loših kredita. ([11]) Zbog negativnog lančanog djelovanja povezanog sa sve nepovoljnijom dinamikom javnog duga (vidi odjeljak 3.3.3.) domaće su banke sve povezanije s financiranjem države: od 2008. veći je dio rastućih potreba za financiranjem države riješen na domaćem tržištu. To bi moglo izložiti banke riziku i umanjiti dostupnost kredita za privatni sektor ako se rast javnog duga ne usmjeri na put održivosti. ([12]) Čini se međutim da je rizik od kreditne krize umanjen zahvaljujući još uvijek snažnom, dobro kapitaliziranom i likvidnom bankarskom sustavu u stranom vlasništvu, funkcionirajućem tržištu kapitala i obvezivanju stranih matičnih banaka u okviru Bečke inicijative za održavanje likvidnosti u regiji. Čimbenici na strani ponude mogli bi pridonijeti daljnjem razduživanju privatnog sektora dok se banke usmjeravaju na kredite državi i državnim poduzećima. Čini se da se od kraja 2011. krediti privatnom sektoru postupno zamjenjuju kreditima državi. Dok se iznos kredita državi povećao od 2011. za 14 milijardi HRK, potraživanja kreditnih institucija u nefinancijskom privatnom sektoru smanjila su se za sličan iznos (vidi prikaz 3.31). Čini se međutim da je pad u privatnom sektoru uglavnom povezan sa smanjenjem potražnje kućanstava i poduzeća zbog tekućeg čišćenja njihovih bilanci i vrlo slabe gospodarske aktivnosti. Tomu su znatno pridonijeli i jednokratni čimbenici, primjerice državno preuzimanje korporativnih kredita. Vlada je poduzela mjere za jačanje predstečajnih postupaka (vidi okvir 3.4). Tim bi se koracima mogao olakšati postupak razduživanja u gospodarstvu, osobito korporativnog sektora. Istodobno bi regulatorna nesigurnost – uključujući oporezivanje i moguće uvođenje energetskih certifikata pri prodaji određenih stambenih nekretnina – mogla pridonijeti smanjenju potražnje kućanstava za kreditima i smanjenju aktivnosti. Čini se da je u sektoru kućanstava održana platna disciplina te da su kućanstva u boljem položaju da podnesu srednjoročne pritiske razduživanja, među ostalim i zbog njihove relativno niske početne zaduženosti. Bez obzira na to mogući će uspon potrošačkih kredita uglavnom ovisiti o preokretanju negativnih kretanja na tržištu rada i u prihodu kućanstava. Negativni rizici na taj način pridonose dugotrajnoj recesiji umanjujući platežnu moć kućanstava. 3.2.2. Javni dug Tekući pritisci za razduživanje u privatnom sektoru pojavljuju se u trenucima znatnih fiskalnih izazova za cijelu zemlju. Kako se razduživanje u privatnom sektoru odražava u slabijim ulaganjima i slabijoj potrošnji kućanstava, tako se i prihodi smanjuju, čime se ističe konsolidacijski izazov u području javnih financija i povećava mogućnost nepovoljnog djelovanja na realno gospodarstvo. Fleksibilnom fiskalnom politikom tijekom cikličnog uspona ograničene su mogućnosti Hrvatske za protucikličnim odgovorom na početku krize. Dugotrajna recesija uzrokovala je trajne gubitke u poreznim prihodima koji su tek djelomično neutralizirani mnogim povećanjima neizravnih poreza, uglavnom PDV-a i trošarina (prikaz 3.32). Pritisci koji proizlaze iz rashodovne strane proračuna mogli su se ublažiti odlučnim reformama javne uprave te zdravstvenog i mirovinskog sustava, ali to je odgođeno. Ukupnom rashodovnom pritisku znatno su pridonijele i znatne subvencije i kontinuirano ubrizgavanje kapitala u državna poduzeća koja posluju s gubitcima. Osim toga fiskalni je položaj dodatno pogoršan zbog većeg kamatnog opterećenja proračuna nakon aktiviranja državnih jamstava za kredite državnim poduzećima (većinom u međuvremenu privatiziranom sektoru brodogradnje). ([13]) Deficit opće države u Hrvatskoj u razdoblju 2009. – 2013. prosječno je iznosio 6,1 % BDP-a. Taj se iznos, u kojemu se odražava negativan utjecaj recesije na javne financije, ne razlikuje bitno od državnih deficita zabilježenih u skupini CEE10 (prikaz 3.33), ali izaziva veću zabrinutost zbog relativno veće razine duga i lošije kratkoročne prognoze rasta. U Komisijinoj zimskoj prognozi 2014. navode se Okvir 3.4: Propisi o predstečajnoj nagodbi Zakon o financijskom poslovanju i predstečajnoj nagodbi stupio je na snagu 1. listopada 2012. u cilju pružanja rješenja za ubrzani rast zaduženosti u gospodarstvu u krizi pronalaženjem alternative složenim, skupim i dugotrajnim stečajnim postupcima u zemlji. Postupkom se nastoji olakšati financijsko restrukturiranje poduzeća u problemima, ali se njime pojedinačnim dužnicima poput trgovaca pojedinaca i obrtnika daje i mogućnost nagodbe. Osim pružanja održivog rješenja za dužnike, smatra se korisnim za dužnike u pogledu pojednostavnjenih postupaka za naplatu obveza i viših stopa povrata u usporedbi s onima u okviru standardnog stečajnog postupka. Rezultati tijekom prve godine provedbe spomenute mjere bili su ohrabrujući, iako su od njezina početka uočene određene rupe u zakonu. Predstečajnom nagodbom nije se samo zaustavila akumulacija obveza već se njome u spomenutom razdoblju uspio smanjiti ukupan iznos zakašnjelih plaćanja za gotovo 10 milijardi HRK na 34 milijarde HRK na kraju listopada (vidi prikaz 1.). Prema izračunu nadležnih tijela, broj nesolventnih društava (uključujući trgovce pojedince i obrtnike) smanjio se za 20 % i spašeno je oko 15 000 radnih mjesta. Unatoč takvim pozitivnim događanjima i dalje postoji niz manjkavosti. Uloga države nije dovoljno dobro utvrđena jer ona sudjeluje i kao vjerovnik i kao administrator u postupku izvansudskog rješavanja sporova. Postupkom bi se mogao poticati moralni hazard na način da neodrživa društva traže odgodu standardnog stečajnog postupka (u pokušaju izbjegavanja primjene prava vjerovnika na pokretanje ovršnog postupka) ili poticanjem zdravih društava da traže korekciju dugovanja. Razlog za potonju mogućnost mogao bi biti iznos potraživanja društava za restrukturiranje – riječ je o gotovo 53 milijarde HRK ili 16 % BDP-a u razdoblju od nešto više od godine dana. Problemi s učinkovitom provedbom propisa proizlaze iz još uvijek slabe sposobnosti institucija u zemlji, ali i iz raznih nedorečenosti u zakonskim definicijama zbog kojih su bile potrebne četiri izmjene u razdoblju od oko godine dana. poboljšanja proračunskog deficita za 2014. – 2015., uglavnom kao rezultat jednokratnog djelovanja prijenosa dijela imovine iz drugog mirovinskog stupa – privatnog – u prvi mirovinski stup (državni). Na temelju računovodstvenih pravila ESA95, koje će u rujnu 2014. zamijeniti ESA2010, ukupni deficit opće države trebao bi se smanjiti na 5,4 % BDP-a u 2014. odnosno 4,7 % BDP-a u 2015. Iz toga se može izvesti promjena u srednjoročnim fiskalnim kretanjima Hrvatske. Strukturni proračunski deficit Hrvatske procjenjuje se na prosječno 5,3 % BDP-a u razdoblju 2014. – 2015., u odnosu na 2,2 % u skupini CEE10 (vidi prikaz 3.34). Postojan primarni proračunski deficit, sve veći kamatni troškovi i negativna prilagodba stanja i tokova pridonijeli su od početka krize znatnom pogoršanju duga opće države. Ta kretanja, u kombinaciji s nominalnim BDP-om ispod razine iz 2008., potaknula su u četiri godine rast omjera državnog duga i BDP-a za gotovo 30 postotnih bodova na procijenjenih 64,9 % krajem 2013. (prikaz 3.35). ([14]) Iako je taj omjer i dalje ispod prosjeka EU-a, jedan je od najvećih u odnosu na države članice srednje i istočne Europe te podliježe mnogim rizicima održivosti. Relativno kratko dospijeće javnog duga utječe na održivost i upravljanje dugom. Zemlja se izlaže rizicima koji proizlaze iz mogućeg pogoršanja uvjeta financiranja na svjetskim tržištima, što će dodatno povećati ionako visoke troškove zaduživanja. Državne potrebe za financiranjem, kojima je obuhvaćeno refinanciranje dugova (uključujući srednjoročni dug) i neto državno davanje/primanje kredita, nastavit će rasti i dosegnuti gotovo 20 % BDP-a u 2014. Iako su obnavljanja, uključujući instrumente denominirane u stranim valutama, koncentrirana na prve mjesece u godini, država se u 2014. već znatnim dijelom pretfinancira. Slaba državna poduzeća nepovoljno će utjecati na javne financije. Njihove su obveze katkad prelazile u državnu bilancu i na taj način pridonosile rastu deficita i zaduženosti tijekom zadnjih godina. U nedostatku ozbiljnijih napora za restrukturiranje poduzeća u željezničkom sektoru i sektoru cestovne infrastrukture – glavnim primateljima državnih jamstava – rizik od povećanja duga i dalje je znatan. Zbog visokog udjela deviza u javnom dugu Hrvatska je izložena mogućim promjenama tečaja. ([15]) U mnogim empirijskim ispitivanjima ističu se nepovoljni šokovi u deviznom tečaju kao prijetnja održivosti hrvatskog duga. ([16]) Te bi prijetnje trebalo sagledati u svjetlu uspješne prakse Hrvatske narodne banke da osigura stabilnost lokalne valute u odnosu na euro; takva je politika nužna zbog visoke razine euroizacije gospodarstva. Međunarodne rezerve, u kombinaciji sa znatnim prihodima od deviznog poslovanja, pridonose stabilnosti lokalne valute. Nekoliko čimbenika pridonosi smanjenju rizika javnih financija. Hrvatska profitira od relativno dubokog financijskog tržišta koje je dosad uspješno rješavalo potrebu za financiranjem države po relativno niskoj cijeni. To se odnosi i na kratkoročno financiranje (pokriveno uglavnom preko poslovnih banaka) i na dugoročno financiranje (institucionalni ulagatelji: mirovinski fondovi). Visoka likvidnost bankarskog sustava, koju prati ekspanzivna politika središnje banke, preklapa se s razdobljem slabe potražnje za kreditima u realnom sektoru i potiče zajmodavce da se usredotoče na financiranje države, što je u 2013. troškove domaćeg kreditiranja spustilo na rekordno nisku razinu (prikaz 3.37). Unatoč spuštanju kreditnog rejtinga Hrvatska je u studenome 2013. uspješno povukla sredstva s međunarodnog tržišta. Treba međutim napomenuti da sve veći troškovi servisiranja vanjskog duga znatno opterećuju proračun i umanjuju mogućnost potrošnje usmjerene na rast u razdoblju obilježenom niskim prihodima i nedostatnim reformiranjem rashodovne strane. Okvir 3.5: Analiza održivosti javnog duga U ovom je okviru ponuđena ocjena održivosti javnog duga Hrvatske primjenom modela za praćenje održivosti duga (DSM) koji su izradile službe Komisije. Simulacije duga[17] kojima je polazište Komisijina zimska prognoza 2014. temelje se na pretpostavki o nemijenjanju politika, što znači da se razmatraju samo one mjere fiskalne konsolidacije koje su obuhvaćene prognozom.[18] Prema osnovnom scenariju iz analize održivosti duga izrađene primjenom modela službi Komisije (prikaz 1.a) javni dug Hrvatske i dalje će se povećavati i krajem 2020. dosegnuti 83 % BDP-a. Omjer duga i BDP-a krajem 2020. premašit će 90 % prema dvama negativnim scenarijima uvrštenima u model. Ako se naglasak stavi na dinamiku deviznog tečaja i pretpostavi da će deprecijacija lokalne valute u odnosu na euro kontinuirano biti 10 %[19], a rast BDP-a niži od očekivanog[20], procjenjuje se da će javni dug narasti do 96 % BDP-a. To je odraz visokog udjela deviznog duga koji je koncem 2013. bio veći od 70 % ukupnog duga. Slična negativna krivulja zaduženosti pojavljuje se prilikom ispitivanja nepovoljne dinamike i osjetljivosti BDP-a u pogledu kamatnih stopa radi otkrivanja mogućih povećanih pritisaka na financijska tržišta koji bi mogli dovesti do povećanja troškova financiranja.[21] Simuliran je i pozitivan scenarij mogućih poboljšanja u gospodarskom kontekstu, djelomično uzrokovanih potencijalnim povoljnim učinkom apsorpcije sredstava EU-a na gospodarstvo. Ti pozitivni učinci poprimili bi oblik većeg rasta i nižih kamatnih stopa za novi i preneseni dug. U tom slučaju krivulja rasta BDP-a raste u odnosu na osnovni scenarij, a kamatne se stope za novi i preneseni dug smanjuju.[22] Prema ovom scenariju, dug opće države trebao bi se i dalje povećavati (s obzirom na primarni deficit predviđen za 2015.) do 72 % BDP-a koji bi dosegnuo 2020., ali znatno manjom brzinom. To pokazuje da se smanjenje duga može postići samo uz provedbu daljnje fiskalne konsolidacije. Isto tako, prethodni rezultati hrvatskog strukturnog primarnog salda, rangirani u 81. percentil (vidi prikaz 1.b) nisu se (nastavak na sljedećoj stranici) Okvir (nastavak) pokazali dovoljno ambicioznima u odnosu na ostale države članice EU-a.[23] Taj niski rang uvelike je odraz ranijeg niskog omjera duga u Hrvatskoj koji je omogućio razmjerno nepostojan strukturni primarni saldo. Isto tako, ostvarivanje i zadržavanje strukturnog primarnog deficita od -1,3 % BDP-a ne čini se previše zahtjevnim u odnosu na prethodnu realizaciju jer odgovara 59. percentilu u distribuciji, što pokazuje da ima prostora za poduzimanje dodatnih konsolidacijskih mjera. Stoga je razmotren peti, „institucionalni” scenarij prema kojem se prilagodbe strukturnog primarnog salda određuju u skladu s fiskalnim naporima preporučenima u okviru EDP-a (poboljšanje strukturnog primarnog salda od 1,8, 0,9 odnosno 0,3 postotna boda BDP-a u razdoblju od 2014. do 2016.) dok se prekomjerni deficit ne ispravi. Nakon toga se provode dodatni strukturni konsolidacijski napori dok se ne ostvari i zadrži srednjoročni cilj.[24] Povratni učinak fiskalne konsolidacije na rast BDP-a primijenjen je razmjerno razlici između predviđenih fiskalnih napora (promjena primarnog strukturnog salda) i poduzetih fiskalnih napora. Prikaz 1.a pokazuje da bi se poštovanjem tih fiskalnih pravila omjer duga i BDP-a do 2020. stabilizirao na oko 62 % BDP-a.[25] Ukratko, analiza održivosti duga pokazuje da se omjer duga i BDP-a može stabilizirati samo ako se ostvari i održi znatna fiskalna prilagodba, što podrazumijeva korekciju prekomjernog deficita do 2016. i usmjeravanje daljnje fiskalne prilagodbe ka ostvarivanju srednjoročnog cilja. Strukturni bi se deficit tako smanjio s 5,6 % BDP-a u 2014. do srednjoročnog cilja od –1,5 % BDP-a u 2017. Na dug i fiskalne rizike utječe i državno upravljanje imovinom. Banke su prije krize uspješno privatizirane, što je donijelo prihode i povećalo stabilnost u sektoru (vidi odjeljak 3.3.). Privatizacija je nastavljena u sporijem ritmu, uz ograničenu želju ulagatelja da tijekom krize ulažu u preostalu državnu imovinu, tako da vlada nije ostvarila svoje ciljeve u vezi s prihodima od prodaje za 2013. Planira se prodaja najveće osiguravajuće kuće i koncesija autocesta, što bi dovelo do znatnog povećanja prihoda 2014. i pozitivno utjecalo na dinamiku javnog duga. Restrukturiranje problematičnih državnih poduzeća moglo bi imati neizravan i povoljan učinak zbog smanjenja potencijalnih obveza i mogućih budućih državnih rashoda (u obliku subvencija i troškova dokapitalizacije). Teret potencijalnih obveza već je smanjen zahvaljujući restrukturiranju sektora brodogradnje, a mogao bi se dodatno smanjiti ubrzanom reorganizacijom željezničkog sektora. 3.3. PROBLEMI MONETARNOG I FINANCIJSKOG SEKTORA Hrvatska se suočava s posljedicama razdoblja brzog kreditnog rasta koji su poticale unutarnje i vanjske financijske institucije. Iako su nadležna tijela provodila makrobonitetne mjere u cilju ograničavanja pozajmljivanja od banaka pod domaćim nadzorom, zaduženost je rasla vrlo brzo zbog vanjskog pozajmljivanja (izravno od stranih matičnih banki hrvatskih društava kćeri) i posuđivanjem od financijskih posrednika koji nisu banke. Zbog sve lošijeg financijskog položaja korporativnog sektora, loši krediti (NPL) korporativnim dužnicima dosegnuli su visoke razine. Međutim, zbog konzervativnog pristupa makrobonitetnim propisima koji je primjenjivala Hrvatska narodna banka (HNB), posebno u vezi s razinama kapitala, banke su stvorile određenu otpornost koja se pokazala korisnom s obzirom na izazove s kojima su sada suočene zbog slabog gospodarstva. Kako bi se ocijenilo u kojoj mjeri financijski sektor može pridonijeti neravnotežama i rizicima, ovaj odjeljak započinje kratkim pregledom makrobonitetne politike u razdoblju koje je prethodilo krizi. Nakon toga slijedi pregled monetarne i tečajne politike, a završava analizom situacije bankarskog sektora. 3.3.1. Makrobonitetna politika u Hrvatskoj u razdoblju koje je prethodilo krizi Makrobonitetna i monetarna/tečajna politika u Hrvatskoj usko su međusobno povezane. Nadležna tijela nastojala su internalizirati moguće rizike, koji su prijetili financijskoj stabilnosti, povezane s činjenicom da je riječ o gospodarstvu podložnom nestabilnim tokovima kapitala s visokim stupnjem euroizacije. U okruženju brze financijske liberalizacije s nedovoljnom potporom fiskalnih politika, HNB se oslanjao na makrobonitetne mjere kako bi ograničio bilančne rizike za banke, usporio ritam kreditnog rasta i povećao otpornost bankarskog sektora na ranjivosti financijske euroizacije. Upravljanje bilančnim rizikom Ograničenjima bankovnih neto otvorenih deviznih pozicija nastojale su se izbjeći valutne neusklađenosti u bankovnim bilancama. Povećavanjem ili smanjivanjem ograničenja HNB može utjecati na kreditne uvjete. Ograničenje je isprva određeno na 20 % regulatornog kapitala, ali je ta razina podignuta na 30 % tijekom krize, najviše kako bi se bankama omogućilo da prihvaćaju devizne kredite ili depozite a da ne moraju povećati svoju imovinu. Nadležna tijela nastojala su uzeti u obzir neizravni kreditni rizik za banke koji proizlazi iz valutne neusklađenosti u bilancama dužnika. HNB je od 2004. postrožio kapitalne zahtjeve za pozajmljivanje u stranoj valuti višim ponderima rizika na kredite denominirane ili indeksirane u stranoj valuti. Od sredine 2006. dodatnih 25 % pondera rizika moralo se primijeniti za kredite u stranim valutama odobrene nezaštićenim dužnicima, a početkom 2008. taj se dodatak povisio na 50 %. Spomenute su se mjere morale ukinuti početkom 2010. zbog provedbe propisa Basel II. kojima su se zabranili viši ponderi rizika za devizne kredite. HNB je odgovorio podizanjem potrebne minimalne stope kapitala s 10 % na 12 %. Na temelju Basela II. HNB je sada izričito odgovoran za valutno inducirani kreditni rizik u postupku nadzorne provjere (stup 2.). Mjere za sprječavanje rasta kredita i povećanje pričuvnog zaštitnog sloja Uvedene su mjere kako bi se usporio ritam rasta kredita. Prva mjera za provedbu bila je „rezerva za kreditni rast” (od 2003. do početka 2004.) u okviru koje se tražilo od banaka da kupe obveznice središnje banke s niskim prinosima u slučaju kreditne ekspanzije veće od 4 % u određenom tromjesečju. Ta je mjera bila djelomično učinkovita u pogledu rasta pozajmljivanja, ali je rezultirala i izbjegavanjem jer se aktivnost pozajmljivanja preusmjerila na društva za najam ili je zamijenjena izravnim prekograničnim pozajmljivanjem od matičnih banaka. Uz to, moguće je da se njome narušilo tržišno natjecanje jer se manje banke odvratilo od bržeg širenja i stjecanja udjela na tržištu. Riješile su se neke negativne nuspojave makrobonitetnih mjera. Od sredine 2004. „rezerva za kreditni rast” zamijenjena je mjerom usmjerenom na bankovne vanjske izvore financiranja. Takozvanom „graničnom obveznom pričuvom” banke se obvezalo da deponiraju između 24 % (2004.) i 55 % (od kraja 2005.) svojih novonastalih stranih obveza na račune u središnjoj banci na kojima se ne zaračunavaju kamate. ([26]) Od početka 2006. granična obvezna pričuva dopunjena je „posebnom obveznom pričuvom” koja se trebala primjenjivati na bankovne obveze po novoizdanim vrijednosnim papirima. Obje mjere uklonjene su nakon početka krize u listopadu 2008. kako bi se omogućilo matičnim bankama da podupiru svoja društva kćeri. U razdoblju 2007. – 2009. uvedena je revidirana verzija pričuve za kreditni rast koja je sad obuhvaćala širi skup imovine i smanjivala gornju granicu rasta pozajmljivanja na 1 % mjesečno. Koristilo se i obveznom pričuvom za depozite, a ona je varirala od 17 % do 19 % u razdoblju prije krize. HNB je od prosinca 2008. smanjivao razinu obvezne pričuve u nekoliko koraka kako bi potaknuo pozajmljivanje i pomogao vladinim programima namijenjenima davanju jeftinih kredita korporativnom sektoru. U prosincu 2013. obvezna pričuva iznosila je 12 %. Upravljanje likvidnošću S obzirom na to da se HNB suočio s ograničenjima pri obavljanju svoje funkcije zajmodavca kao zadnjeg rješenja za izrazito euroiziran bankarski sustav, banke su morale stvoriti vlastite devizne likvidne pričuve. „Obvezna devizna likvidna pričuva” uvedena je 2003., čime je propisano da banke drže 35 % svojih ukupnih deviznih obveza (uključujući depozite) u likvidnoj imovini s dospijećem od najviše tri mjeseca. Stopa je snižena u nekoliko koraka tijekom krize, pa je 2013. iznosila 17 %. Ocjena i izazovi Bankama se makrobonitetnim politikama osiguralo stvaranje kapitala i zaštitnog sloja likvidnosti, koji su bili korisni za vrijeme krize. Posebno se graničnom i posebnom obveznom pričuvom te višim ponderima rizika primijenjenima na devizne kredite nezaštićenim dužnicima pridonijelo stvaranju značajne sposobnosti pokrivanja gubitaka, sa stopom adekvatnosti kapitala od oko 20 % za najveće banke. Bankarski sektor bio je i dobro pripremljen za suočavanje s gotovo potpunim prestankom stranog priljeva krajem 2008. / početkom 2009. zahvaljujući visokim zaštitnim slojevima devizne likvidnosti u sustavu. Prema iskustvu u drugim zemljama, čak i dobro osmišljene makrobonitetne mjere za posljedicu mogu imati znatne propuste te je moguće da nisu u potpunosti učinkovite u sprječavanju kreditnog rasta. ([27]) S obzirom na postojanje ograničenja kreditnog rasta, društva kćeri u stranom vlasništvu pomogla su organizirati prekogranično zaduživanje u matičnim bankama i osnivanje društava za najam kako bi se dio kreditiranja preusmjerio s bilanci. Također, banke su pokušale zaobići obveznu deviznu likvidnu pričuvu nudeći depozite u kunama indeksirane u nekom tečaju. Iako su društva za najam dovedena pod nadzor nebankarske regulatorne agencije HANFA-e, a obvezna devizna likvidna pričuva proširena je kako bi obuhvatila i depozite indeksirane u stranoj valuti od 2006., sposobnost HNB-a da obuzda prekogranično kreditiranje i dalje je bila ograničena. Iako je bankarski sektor uglavnom zaštićen od izravnog rizika deviznog tečaja, i dalje je izložen kreditnom riziku povezanom sa stranom valutom. Praksom odobravanja kredita denominiranih ili indeksiranih u stranoj valuti prenio se rizik deviznog tečaja na klijente banaka od kojih je veliki dio bio nezaštićen, iako poduzeća koja se bave izvozom i oko 10 % kućanstava imaju pristup stranim prihodima (doznake, turizam). U dominantnom segmentu kredita denominiranih u eurima rizik je ograničen zahvaljujući predanosti nadležnih tijela uvelike stabilnom deviznom tečaju HRK/EUR. Međutim u portfelju kredita denominiranih u švicarskim francima kreditni rizik počeo se pojavljivati u obliku povećanog broja loših kredita nak