Europska unija donijela je dosad nezabilježeno razdoblje mira na naš kontinent. Međutim sve veća nestabilnost u europskom susjedstvu te nove sigurnosne prijetnje na svjetskoj razini koje proizlaze iz gospodarskih, ekoloških i tehnoloških čimbenika velik su izazov za našu sigurnost. Građani su sve zabrinutiji za sigurnost i od Unije traže zaštitu. Ako želimo ispuniti njihova očekivanja, sigurnost i obrana moraju imati važniju ulogu u budućnosti europskog projekta. To je navedeno u Rimskoj deklaraciji, u kojoj je iznesena vizija sigurne i zaštićene Unije predane jačanju svoje zajedničke sigurnosti i obrane.

U svojem govoru o stanju Unije 2016. predsjednik Juncker izrazio je želju za „Europom koja štiti i brani, kod kuće i izvan svojih granica”. U ovom se dokumentu razmatraju problemi koji utječu na budućnost naše sigurnosti i obrane izvan okvira trenutačnih rasprava i odluka. Razmatraju se temeljna strukturna kretanja, iznose različiti scenariji mogućih budućih djelovanja u području europske sigurnosti i obrane do 2025. i osmišljavaju mogući putovi koje bismo mogli slijediti u budućnosti.

EU može započeti, olakšati i ojačati suradnju te pomoći u jačanju učinkovitosti zajedničkog djelovanja. Unija može osigurati okvir i poticaj državama EU-a da razviju i održe veće i bolje kapacitete obrane. To se može postići sustavnijom suradnjom i zajedničkim razvojem tehnologija i kapaciteta potrebnih za očuvanje sigurnosti u Europi.

Mnoge prijetnje s kojima se danas suočavamo ne zadržavaju se unutar nacionalnih granica. Iako su države članice i dalje na prvoj crti i odgovorne su za raspoređivanje sigurnosnih i oružanih snaga kada je to potrebno, te se nove vrste prijetnji najbolje mogu spriječiti i s njima se suočavati zajedno.

Zaštita naših društava i sloboda zajednička je odgovornost. Ako mislimo održati obećani mir za buduće generacije onako kako je to za nas učinjeno, sigurnost i obrana moraju imati važniju ulogu u europskom projektu. Naša Unija može donijeti jedinstvenu dodanu vrijednost kad je riječ o budućnosti europske sigurnosti i obrane.

Čelnici EU-a obvezali su se na jačanje europske sigurnosti i obrane, a građani od njih to zahtijevaju i očekuju. Ispitivanja javnog mnijenja jasno pokazuju da je većina europskih građana prvenstveno zabrinuta za sigurnost (vidi sliku 3.), bez obzira na to što se razlozi za nesigurnost razlikuju u državama članicama.

Nacionalne su vlade 2016. intenzivirale svoje odgovore na sve veće sigurnosne prijetnje i zabrinutost svojih građana. U skladu s time povećana su i sredstva za obranu. No čeka nas još dugačak put. Uspostava europske strateške autonomije zahtijeva veće izdatke za našu obranu te odgovorniju i zajedničku potrošnju (vidi sliku 2.). Sjedinjene američke države već ulažu barem dvostruko više u obranu nego sve države članice zajedno, a u 2018. će povećati proračun za još gotovo 10 %. Kina je povećala svoj proračun za 150 % u prošlom desetljeću, a u 2017. očekuje se porast od 7%. Rusija je prošle godine uložila 5,4 % svojeg BDP-a u obranu.

Istovremeno se razvijaju transatlantski odnosi. Jačanje europske sigurnosti prije svega je u europskim rukama. Resursa ne bi trebalo nedostajati: europske države zajedno na drugom su mjestu u svijetu kad je riječ o vojnoj potrošnji. Europa je, zajedno sa Sjedinjenim američkim državama, odgovorna za mir i sigurnost na svjetskoj razini. Iako zajedničko djelovanje s našim partnerima ostaje norma i preferirana opcija EU-a, morali bismo, kada je to potrebno, biti u mogućnosti djelovati sami.

Nakon desetljeća mira u Europi pojavljuju se nove okolnosti unutar i izvan naših granica. Države istočno od nas suočavaju se s gospodarskom, političkom i energetskom nesigurnošću. Na Sredozemlju i u dijelovima supsaharske Afrike velika područja bez vlasti na kojima se pojavljuju sukobi ostavila su mjesta za razvoj terorizma i kriminaliteta. Sve je više regionalnih suparnika, a svjedočili smo i ubrzanom porastu broja civilnih žrtava i izbjeglica diljem svijeta. Raseljeno je više od 60 milijuna ljudi. Zbog bolje povezanosti sve su nejasnije granice između unutarnje i vanjske sigurnosti. Klimatske promjene i oskudica resursa zajedno s demografskim rastom i nestabilnosti država mogu dovesti do sukoba i nestabilnosti diljem svijeta.

Europljani se slažu i da je za njihovu sigurnost neophodno zajedničko djelovanje među državama EU-a. Velika većina građana u svim državama članicama voljela bi da je Europa angažiranija u području sigurnosti i obrane (slika 3.). Na prostoru gdje je slobodno kretanje robe, usluga, novca i ljudi sigurnost se ne može rascjepkati niti u potpunosti zajamčiti ako države članice djeluju same. Poruka Europljana sasvim je jasna: sigurnost i obrana trebale bi biti sastavni dio djelovanja Unije.

Učinkovita europska sigurnost i obrana u budućnosti će se temeljiti na učinkovitoj koordinaciji ulaganja EU-a i njegovih država članica u važna istraživanja i razvoj. To će pridonijeti praćenju novih kretanja i stvoriti tehnološki i industrijski kapacitet koji je Europi potreban kako bi osigurala svoju stratešku autonomiju.

S obzirom na to da je pritisak na nacionalne proračune i dalje visok, ona ima dvostruku važnost. Suprotnosti između fiskalnih ograničenja i neusklađenih prioriteta javne politike i dalje su značajke političke ekonomije brojnih država članica. Istovremeno će rasti konkurencija među dionicima u području industrije na svjetskoj razini, što će zahtijevati učinkovitije korištenje resursa (kružno gospodarstvo). Ako Europa želi biti konkurentna u svijetu, morat će objediniti i integrirati svoje najbolje industrijske i tehnološke kapacitete.

U povezanom, složenom svijetu sklonom tenzijama, države članice jednostavno su premale da bi učinkovito djelovale samostalno. Sile koje su veličine kontinenata daleko su bolje opremljene od malih ili srednje velikih država. Ekonomija razmjera važnija je no ikad za poboljšanje djelotvornosti i učinkovitosti.

Danas je obrambeno tržište vrlo rascjepkano, što dovodi do nedostatka interoperabilnosti i oportunitetnog troška u iznosu od najmanje 30 milijardi EUR. U usporedbi s utrošenim sredstvima, kapaciteti obrane drastično zaostaju (vidi sliku 4.), a države članice različito doprinose europskoj obrani.

Postupno se izgrađuju temelji europske sigurnosne i obrambene unije. Građani će se osjećati sigurno i bit će sigurni samo ako ustrajemo na tom putu. Kako bismo to postigli potrebno je unaprijediti niz područja.

Drugo, uvijek je bilo razlika u percepciji prijetnji i strategija. Priroda prijetnji s vremenom se mijenjala. Sada se suočavamo s hibridnim i transnacionalnim prijetnjama te znatnim učinkom sukoba u susjednim regijama. Sigurnosna i obrambena unija trebala bi poticati bolju usklađenost strategija te zajedničko razumijevanje prijetnji i odgovarajuće odgovore na njih. To će zahtijevati zajedničko donošenje odluka i mjera te veću financijsku solidarnost na europskoj razini.

Treće, transatlantski odnosi se mijenjaju. Europljani moraju više no ikad preuzeti veću odgovornost u području vlastite sigurnosti. U skladu s trenutačnim stanjem, EU i NATO nastavili bi koordinirati svoje mjere uvjeravanja i prisile kad je riječ o sigurnosti. Istovremeno bi EU uspostavio okvir u kojem bi 27 država članica nakon Brexita, od kojih je 21 članica NATO saveza (vidi sliku 5.), zajednički jačale svoju obranu i rješavale postojeće nedostatke. Zahvaljujući tome EU27 u većoj bi se mjeri mogao pobrinuti za vlastitu sigurnost i uvelike doprinijeti međunarodnom miru i sigurnosti.

Četvrto, moramo povećati opseg i učinkovitost sredstava koja se odvajaju za obranu. Udvostručavanje među državama članicama može negativno utjecati na interoperabilnost njihove vojne opreme. To može uzrokovati nepripremljenost i nespremnost oružanih snaga te ugroziti kapacitete obrane. Kako bi se to spriječilo, trebalo bi bolje koordinirati rashode država članica u području obrane. Najveći dio financijskih sredstava za obranu i dalje će dolaziti iz nacionalnih izvora. Međutim, proračun EU-a koji je u skladu s ambicijama u pogledu obrane i veliki Europski fond za obranu trebali bi Europljanima omogućiti bolju potrošnju i povećati isplativost. Europsko Vijeće moglo bi razmotriti kako se mogu riješiti trenutačna ograničenja zajedničkog financiranja vojne komponente EU-a kako bi se uspostavila zajednička obrana.

Naposljetku, sustavna suradnja i integracija u području obrane zahtijevaju uistinu jedinstveno tržište za obranu. To znači poticanje konkurencije u industriji, prekogranični pristup za male industrije lancu opskrbe, specijalizaciju, ekonomiju razmjera za dobavljače, optimiziran kapacitet proizvodnje, niske troškovi proizvodnje i sigurnost nabave. Jedinstveno tržište za obranu također bi olakšalo važna istraživanja i pojavu inovativnih poduzeća, što bi dovelo do razvoja ključnih tehnologija koje su Europi potrebne za suočavanje s izazovima u području obrane. No, Europa će morati snositi i prijelazne troškove te odgovoriti na legitimnu zabrinutost odgovarajućim mjerama i osiguranjem zaštite nacionalnih sigurnosnih interesa.

Slika 5.: Države članice EU-a i članice NATO-a (2017.)

Izvor: Europski centar za političke strategije

Ovisno o političkoj volji država članica za napretkom u tim pitanjima, do 2025. možemo predvidjeti tri scenarija.

Ti su scenariji postupni koraci u istom smjeru. U svima su u obzir uzeta navedena kretanja i strateški čimbenici. Sastavni dijelovi scenarija nisu iscrpni niti se međusobno isključuju. Prije svega, naglašavaju različite elemente različitih razina ambicije za sigurnosnu i obrambenu uniju u pogledu solidarnosti, operacija, kapaciteta, industrije i korištenja financijskih sredstava. Oni su pokazatelj mjere u kojoj se može iskoristiti potencijalna dodana vrijednost EU-a, ovisno o ambicijama država članicama. Neki elementi navedeni u scenarijima trenutačno se već ispituju ili primjenjuju. Scenariji su samo ilustracija i ne prejudiciraju konačan pravni i politički stav Komisije.

(a) Suradnja u području sigurnosti i obrane

Prema tom scenariju 27 država članica EU-a surađivale bi u području sigurnosti i obrane češće nego je to bio slučaj u prošlosti.

Ta bi suradnja uglavnom bila dobrovoljna, a temeljila bi se na ad-hoc odlukama kada nastupi nova prijetnja ili kriza. Premda bi s obzirom na sve veću složenost i nestabilnost u svijetu snažnija suradnja nego prethodnih desetljeća bila opravdana, države članice ne bi imale obvezu, političku ili pravnu, slijediti zajednički smjer djelovanja u području sigurnosti i obrane. Svaka država članica tumačila bi solidarnost za svaki slučaj posebno i u skladu s tim djelovala.