Certifikati se zahtijevaju za svaki uređaj za osposobljavanje koji simulira let, a koji se upotrebljava za osposobljavanje pilota. Certifikat moraju imati i osobe odgovorne za pružanje letačkog osposobljavanja ili osposobljavanja na uređajima koji simuliraju let i za procjenjivanje vještina pilota te zrakoplovno-medicinski ispitivači.

Osim tih mjera, države članice donijele su nacionalne provedbene politike kako bi se pobrinule za pravilnu primjenu zakonodavstva na nacionalnoj razini. U posebnom kontekstu Priloga 19. Čikaškoj konvenciji, preporukom 3.2.1.2. izričito se utvrđuje da bi države trebale uspostaviti politiku izvršavanja zakonodavstva kojom se utvrđuju uvjeti i okolnosti u kojima se pružateljima usluga koji imaju sustav upravljanja sigurnošću dopušta rješavanje događaja koji uključuju određena sigurnosna pitanja, interno, u okviru njihova sustava upravljanja sigurnošću i u skladu sa zahtjevima odgovarajućeg državnog tijela.





2.EUROPSKO UPRAVLJANJE SIGURNOSNIM RIZICIMA

Uredbom (EU) 2018/1139 utvrđuje se da je primjena načelâ dobrog upravljanja sigurnošću presudna za kontinuirano poboljšanje sigurnosti civilnog zrakoplovstva u Uniji, predviđanje novih sigurnosnih rizika i najbolje moguće korištenje ograničenih tehničkih resursa. U Uredbi se stoga zaključuje da je potrebno uspostaviti zajednički okvir za planiranje i provedbu mjera za poboljšanje sigurnosti. U tu svrhu Europski plan za sigurnost zračnog prometa i Europski program za sigurnost zračnog prometa trebalo bi izraditi na razini Unije. Svaka bi država članica isto tako trebala izraditi nacionalni program sigurnosti u skladu sa zahtjevima iz Priloga 19. Čikaškoj konvenciji. Taj bi program trebalo popratiti planom u kojem se opisuju mjere koje država članica treba poduzeti radi ublažavanja utvrđenih sigurnosnih rizika.

Imajući to na umu, Uredbom (EU) 2018/1139 uvodi se novi obvezujući regulatorni okvir u poglavlju II. o upravljanju sigurnošću u zračnom prometu. Člankom 5. te uredbe utvrđuje se da Komisija nakon savjetovanja s Agencijom Europske unije za sigurnost zračnog prometa i državama članicama donosi, objavljuje i, prema potrebi, ažurira dokument u kojem se opisuje funkcioniranje europskog sustava sigurnosti zračnog prometa, a koji sadržava pravila, aktivnosti i postupke koji se upotrebljavaju za upravljanje sigurnošću civilnog zrakoplovstva u Uniji u skladu s tom uredbom („Europski program za sigurnost zračnog prometa”). Program uključuje barem elemente povezane s odgovornostima upravljanja sigurnošću na nacionalnoj razini koji su opisani u međunarodnim standardima i preporučenim praksama. U njemu se opisuje i postupak izrade, donošenja, ažuriranja i provedbe Europskog plana za sigurnost zračnog prometa iz članka 6. Uredbe, u koji su blisko uključene države članice i dionici.

Člankom 6. Uredbe (EU) 2018/1139 utvrđeno je da Agencija u bliskoj suradnji s državama članicama i relevantnim dionicima izrađuje, donosi, objavljuje i najmanje jednom godišnje ažurira Europski plan za sigurnost zračnog prometa. Na temelju procjene odgovarajućih sigurnosnih informacija i podatka dobivenih u okviru programa Data4Safety u Europskom planu za sigurnost zračnog prometa navode se glavni sigurnosni rizici koji utječu na europski sustav sigurnosti zračnog prometa te se utvrđuju potrebne mjere za ublažavanje tih rizika. Tim se člankom predviđa i da Agencija, ponovno u bliskoj suradnji s državama članicama i relevantnim dionicima, u posebnom portfelju sigurnosnih rizika dokumentira sigurnosne rizike iz tog članka i prati kako predmetne stranke provode povezane mjere ublažavanja, među ostalim, prema potrebi, određivanjem pokazatelja performanse sigurnosti.

U Europskom planu za sigurnost zračnog prometa, uzimajući u obzir ciljeve utvrđene u članku 1. Uredbe (EU) 2018/1139, određuje se razina performanse sigurnosti u Uniji. U praksi se to postiže postavljanjem željenog sigurnosnog cilja u kombinaciji s ishodom (operativnim) i pokazateljima performanse sigurnosti (SPI) koji se temelje na procesu te uz potporu plana performansi ATM-a u okviru SES-a. SPI-ji koji se temelje na ishodu utvrđeni su u godišnjem pregledu sigurnosti EASA-e (ASR), a prate se u okviru postupka upravljanja sigurnosnim rizicima na europskoj razini. Pokazatelji koji se temelje na procesu utvrđeni su u poglavlju 4. EPAS-a i prate se u okviru EASA-inih postupaka standardizacije. Ključno područje performanse sigurnosti iz plana performansi SES-a usklađeno je s načelima i tehničkim smjerom EASA-ina okvira za praćenje performansi. Pokazatelje performanse izrađuje radna skupina koju vodi Agencija, pri čemu kao potpora služe povezani AMC i smjernice. Tim se pokazateljima mjeri učinkovitost upravljanja sigurnošću na razini organizacije, a zatim prate ishodi u području sigurnosti, pri čemu je izvor podataka Europska središnja baza podataka.

Komisija, Agencija i države članice zajednički nastoje postići tu razinu performanse sigurnosti.

Člankom 7. Uredbe (EU) 2018/1139 institucionalizira se nacionalni program sigurnosti (SSP) na razini država članica. Ondje se utvrđuje da svaka država članica uz savjetovanje s relevantnim dionicima uspostavlja i provodi nacionalni program sigurnosti za upravljanje sigurnošću civilnog zrakoplovstva u odnosu na zrakoplovne aktivnosti za koje je odgovorna („nacionalni program sigurnosti”), koji je razmjeran veličini i složenosti tih aktivnosti i usklađen s Europskim programom za sigurnost zračnog prometa. SSP uključuje barem elemente povezane s odgovornostima upravljanja sigurnošću na nacionalnoj razini koji su opisani u međunarodnim standardima i preporučenim praksama. Ujedno se u SSP-u utvrđuju sigurnosni ciljevi koje treba postići na nacionalnoj razini u području zrakoplovnih aktivnosti za koje je odgovorna predmetna država članica.

Naposljetku, člankom 8. Uredbe (EU) 2018/1139 utvrđeno je da SSP uključuje nacionalni plan za sigurnost zračnog prometa ili da mu se on prilaže. Na temelju procjene relevantnih informacija o sigurnosti svaka država članica, uz savjetovanje s relevantnim dionicima, u tom planu navodi glavne sigurnosne rizike koji utječu na njezin nacionalni sustav sigurnosti civilnog zrakoplovstva te utvrđuje potrebne mjere za ublažavanje tih rizika.

U članku 8. dodatno se navodi da nacionalni plan za sigurnost zračnog prometa (SPAS) uključuje rizike i mjere utvrđene u EPAS-u koji su relevantni za predmetnu državu članicu te da države članice obavješćuju Agenciju o rizicima i mjerama utvrđenima u EPAS-u za koje smatraju da nisu relevantni za njihov nacionalni sustav sigurnosti zračnog prometa te o razlozima za takav stav. Te su informacije obično uključene u sam SPAS. Mjere iz EPAS-a koje države članice moraju uzeti u obzir utvrđuju se kao „zadaće država članica”. Nadalje, kako bi se državama članicama pomoglo pri utvrđivanju stavki iz EPAS-a koje su relevantne za njihov SPAS, na popisu zadaća država članica navode se najvažnija ključna područja rizika koja države moraju razmotriti. Osim uzimanja u obzir tih ključnih područja rizika države se potiču i da preispitaju portfelje sigurnosnih rizika za predmetno područje koje čini sveobuhvatan popis prioritetnih sigurnosnih problema po područjima, kako je uključeno u svezak III. EPAS-a.

Tim novim poglavljem II. Uredbe (EU) 2018/1139 provode se međunarodni zahtjevi utvrđeni Prilogom 19. Čikaškoj konvenciji, u kojem se utvrđuje zahtjev za sustave upravljanja sigurnošću za pružatelje usluga i zahtijeva da svi sustavi upravljanja sigurnošću budu prihvatljivi državi odgovornoj za relevantnu certifikaciju. Nadalje, tim se prilogom od država zahtijeva da razviju program za upravljanje sigurnošću, da SSP bude precizniji, što zahtijeva, među ostalim, uspostavu primarnog zakonodavstva o zračnom prometu, jasnih politika, ciljeva i resursa, državnog sustava i funkcija za upravljanje sigurnosnim rizicima i osiguravanje sigurnosti te aktivnosti za promicanje sigurnosti.

Stoga EU na temelju Uredbe (EU) 2018/1139 zahtijeva od država članica da uspostave i održavaju SSP. Usto, EU je tradicionalno prenosio duh relevantnih standarda ICAO-a u nekoliko europskih uredaba, posebno provedbenih pravila Uredbe (EU) 2018/1139.

2.1.Prikupljanje, analiza i razmjena sigurnosnih podataka

Informacije o sigurnosti važan su izvor za otkrivanje opasnosti za sigurnost. Na temelju nekoliko uredbi EU-a osigurava se prikupljanje, analiziranje i razmjena odgovarajućih podataka i informacija kad je to potrebno. To ponajprije obuhvaća informacije o događajima u civilnom zrakoplovstvu (do kraja 2021. u Europskoj središnjoj bazi podataka bilo je više od 2 400 000 unosa), zračnim prijevoznicima iz EU-a i trećih zemalja u kontekstu programa inspekcijskih pregleda na stajanci (do kraja 2021. u bazi podataka SAFA-e, računajući od kad je sustav SAFA postao EU-ov program inspekcijskih pregleda na stajanci EU-a, bilo je više od 160 000 izvješća) i sigurnosnim preporukama u okviru informacijskog sustava za sigurnosne preporuke (SRIS – do kraja 2021. u bazi podataka SRIS bilo je više od 4 100 sigurnosnih preporuka) te podatke prikupljene, analizirane i razmijenjene u vezi s dozvolama operatorima iz trećih zemalja i europskim sigurnosnim popisom zrakoplova na koje se primjenjuje zabrana letenja.

Prikupljanje, analiza i razmjena podataka o događajima u EU-u uređeni su Uredbom (EU) br. 376/2014. Tim se zakonodavnim aktom od organizacija, država članica i EASA-e zahtijeva da uspostave sustav kojim se omogućuje prikupljanje i pohrana podataka o bitnim događajima. Događaji o kojima se prikupe podaci analiziraju se te se, prema potrebi, provode mjere ublažavanja. Svi prikupljeni podaci o događajima, kao i relevantne informacije o njihovoj analizi i naknadnom postupanju, prenose se u Europsku središnju bazu podataka (ECR).

Informacije o događajima koje se unose u ECR dostupne su državama članicama (nacionalnim zrakoplovnim tijelima i tijelima odgovornima za istrage koje se odnose na sigurnost), EASA-i i Komisiji. Kako je utvrđeno Uredbom (EU) br. 376/2014, od mreže analitičara zrakoplovne sigurnosti zahtijeva se da analizira ECR kako bi poduprla upravljanje sigurnosnim rizicima na europskoj razini i tako potkrijepila EPAS.

Uredbom (EU) br. 376/2014 usto se tijelima i EASA-i propisuje uporaba zajedničkog europskog sustava klasifikacije rizika (ERCS) . ERCS-om se mjeri sigurnosni rizik prijavljenih događaja s pomoću dvodimenzionalne matrice:

-Prvo, redovi matrice označavaju težinu nesreće tako što se utvrđuje najgori vjerojatan ishod nesreće koji bi nastao da je događaj koji se ocjenjuje eskalirao u nesreću. To se postiže razmatranjem najvjerojatnije vrste nesreće i kategorije mogućeg gubitka života na temelju veličine zrakoplova i blizine naseljenih ili visokorizičnih područja.