U većini su država članica tijela nadležna za izdavanje EIN-ova javna tužiteljstva, istražni suci ili sudovi. U jednoj su državi članici za izdavanje EIN-ova nadležni isključivo sudovi, a jedna je druga država članica, u skladu s člankom 2. točkom (c) podtočkom i. kao pravosudno tijelo izdavatelja imenovala svoje porezno tijelo, koje ima ovlasti javnog tužiteljstva i obavlja njegove dužnosti. Manje od polovine država članica iskoristilo je mogućnost da kao svoja tijela izdavatelje u skladu s člankom 2. točkom (c) podtočkom ii. imenuje nadležna istražna tijela, kao što su policijske službe. U nekim su slučajevima kao tijela izdavatelji u prekršajnim postupcima imenovana upravna tijela. Za takve su EIN-ove kao tijela potvrđivanja imenovani javni tužitelji, istražni suci ili sudovi. U jednoj državi članici nije uopće imenovano tijelo potvrđivanja za EIN-ove koje izdaje upravno tijelo u prekršajnim postupcima. Gotovo su sve države članice ispravno provele tu odredbu.

U skladu s člankom 11. stavkom 5. tijelo izvršitelj obvezno je zatražiti od tijela u svojoj državi članici da ukine određenu povlasticu ili imunitet ako je to tijelo za to ovlašteno. Mali broj država članica nije prenio tu odredbu ili ju je prenio samo djelomično.

Sve države članice prenijele su razlog za odbijanje na osnovi dvostruke kažnjivosti u skladu s člankom 11. stavkom 1. točkom (g), a neke su države članice uvele izuzeća ili uvjete koji dovode do problema povezanih s usklađenošću. Kad je riječ o kategorijama kaznenih djela za koje je ukinuta provjera dvostruke kažnjivosti, jedna država članica ne isključuje tu provjeru kad je riječ o njezinim državljanima, dok jedna druga država članica to isključuje, u pogledu zadirućih mjera, osim ako su te mjere ograničene na određena kaznena djela ili za njih postoji određeni prag. Jedna država članica uvela je mogućnost da se neprimjenjivanje tog razloga za nepriznavanje ili neizvršenje uvjetuje reciprocitetom. Samo vrlo mali broj država članica nije naveo mjeru oduzimanja slobode.

Znatne razlike u pristupima u prenošenju uočene su kod odredbe iz članka 11. stavka 1. točke (d), kojom se utvrđuje neobvezni razlog za odbijanje izvršenja EIN-a ako bi ono bilo u suprotnosti s načelom ne bis in idem. Dok su se neke države članice samo pozvale na to načelo, druge su ga i pobliže utvrdile, a neke od njih dodale su i uvjet za izvršenje.

Većina država članica prenijela je članak 10. na usklađen način, a u nekoliko su država članica utvrđeni problemi povezani s usklađenošću. Ti se problemi odnose, primjerice, na to da je primjena neke druge vrste istražne mjere (stavak 1.) prepuštena diskrecijskoj odluci umjesto da bude obvezna ili na to da je primjena manje nametljive istražne mjere (stavak 3.) obvezna umjesto da bude prepuštena diskrecijskoj odluci, a pritom je nekoliko država članica odredbu iz stavka 5. prenijelo kao razlog za nepriznavanje ili neizvršenje.

Većina država članica pravilno je prenijela obveze iz članka 16. o potvrđivanju primitka EIN-a i dostavljanju drugih informacija državi izdavateljici za vrijeme postupka priznavanja ili izvršenja EIN-a. Međutim, mali broj država članica samo je djelomično prenio članak 16. (npr. izostavljene su riječi „bez odlaganja” i „odmah”; tijelima izvršiteljima nije uvedena obveza potvrđivanja primitka EIN-a onda kad je uključeno središnje tijelo; nije prenesen članak 16. stavak 2. točka (b)).

4.PRIKUPLJANJE PODATAKA

Komisija je u rujnu 2020. nadležnim tijelima i odvjetnicima u državama članicama, Eurojustu i Europskoj pravosudnoj mreži poslala upitnike u kojima je zatražila kvalitativne i kvantitativne podatke u skladu s člankom 37. Direktive. Primila je odgovore od 19 nadležnih tijela država članica, Eurojusta i Europske pravosudne mreže te devet odgovora od odvjetnika.

Iz odgovora nadležnih tijela čini se da se EIN često primjenjuje: broj EIN-ova koji su izdani i izvršeni od početka primjene Direktive u rasponu je od niske troznamenkaste brojke (primjerice, jedna država članica izdala je 364 EIN-a i primila na izvršenje 180 EIN-ova) do niske peteroznamenkaste brojke (primjerice, jedna država članica izdala je približno 15 900 EIN-ova i primila na izvršenje približno 10 500 EIN-ova). Nadalje, broj EIN-ova za koje je zatražena pomoć od Europske pravosudne mreže znatno se povećao s 255 u 2017. na 1 762 u 2019. Ta je pomoć uključivala, primjerice, izravne kontakte među tijelima, ubrzavanje suradnje te davanje informacija o materijalnopravnim pitanjima ili statusu nekog kaznenog predmeta. Od početka primjene Direktive pomoć Eurojusta zatražena je u 3 348 predmeta koji su uključivali EIN-ove. Vrsta pomoći razlikovala se od predmeta do predmeta i obuhvaćala je više faza postupka, od izdavanja EIN-a, preko njegova priznavanja ili izvršenja, do daljnjih postupanja na temelju njega.

Saslušanje određenih osoba i pribavljanje informacija o bankovnim i drugim financijskim računima u većini su država članica među najčešće traženim istražnim mjerama. Međutim, čini se da se redovito traži većina istražnih mjera.

Većina izdanih EIN-ova uspješno je izvršena (od 76,65 % EIN-ova izvršenih u jednoj državi članici do 96,93 % EIN-ova izvršenih u drugoj), a odbijen je samo vrlo mali broj EIN-ova (od 0 % svih EIN-ova izdanih u jednoj državi članici do 17 % EIN-ova izdanih u drugoj). Međutim, pojavio se i neznatan broj problema s odbijanjima izvršenja EIN-ova u pojedinačnim predmetima, primjerice, zbog dvostruke kažnjivosti ili zbog toga što zatraženu mjeru nije bilo moguće odobriti u skladu s domaćim pravom, kao i zbog činjeničnih razloga ili problema s prijevodima, uključujući razloge kao što su proporcionalnost, politike de minimis i pandemija bolesti COVID-19 te odbijanja za koja nisu navedeni razlozi. Svega se nekoliko država članica pozvalo na članak 11. stavak 1. točku (f) (temeljna prava) kao razlog za nepriznavanje ili neizvršenje.

Većina država članica izvijestila je da su izvršenje EIN-a i prijenos dokaza državi izdavateljici provedeni u roku od 31 do 60 dana. Međutim, velik broj država članica izvijestio je da su dokazi iz države izvršiteljice primljeni tek u roku od 91 do 120 dana. Mnoge države članice smatraju da su rokovi za EIN primjereni. Međutim, jedna skupina država članica izvijestila je o (ozbiljnim) pojedinačnim kašnjenjima, čak i u hitnim slučajevima, a neki odgovori upućuju na to da postoje razlike među državama članicama kad je riječ o poštovanju rokova. Kao neki od razloga za kašnjenja navedeni su interni postupci, radno opterećenje i pandemija bolesti COVID-19 te drugi razlozi, kao što su nemogućnost dostave sudskih poziva. Neke države članice izvijestile su da su takve probleme riješile izravnim kontaktima ili zahvaljujući podršci za hitne zahtjeve dobivenoj od Eurojusta, Europske pravosudne mreže ili Europola.

Većina država članica smatra da je postojeći okvir za uzajamno priznavanje EIN-ova općenito zadovoljavajući za potrebe pribavljanja dokaza. Međutim, postojeći okvir nije zadovoljavajući kad je riječ o elektroničkim dokazima. U tom području države članice i dalje smatraju da postoji izražena potreba za posebnim pravilima, koja su još i hitnija zbog sve veće digitalizacije i pandemije bolesti COVID-19. Većina država članica smatra i da se zbog Direktive prikupljanje dokaza pojednostavnilo i ubrzalo te da je ona pozitivno utjecala na pravosudnu suradnju u kaznenim stvarima. Eurojust i Europska pravosudna mreža u velikoj se mjeri slažu s tim stajalištima.

Utvrđene su poteškoće koje otežavaju nesmetano funkcioniranje EIN-a, a to su najčešće dužina i složenost obrasca. Utvrđene su i razlike koje proizlaze iz nacionalnih pravnih režima za pribavljanje dokaza te drugi problemi povezani s praktičnom primjenom u pojedinačnim predmetima. To su, primjerice, slučajevi u kojima država izvršiteljica traži da joj se osim obrasca EIN-a pošalje i nacionalna odluka (sudski nalog), nepotpuni obrasci, loši prijevodi i slučajevi u kojima se država izvršiteljica nije pridržavala posebnih postupovnih zahtjeva koje je zatražila država izdavateljica. Nekoliko država članica istaknulo je potonji problem u kontekstu prihvatljivosti dokaza dobivenih uz pomoć EIN-a na sudovima. Međutim, druge države članice nisu izvijestile da imaju poteškoće s prihvatljivošću dokaza ili o tome nisu imale informacije. Većina država članica smatra da su za poboljšanje funkcioniranja EIN-a poželjnije nezakonodavne mjere, ali iznijele su i prijedloge za pojednostavnjenje obrasca.

Na temu presretanja telekomunikacija većina država članica ili nije mogla dati točne podatke o tome koliko se često ta mjera dosad koristila ili su te brojke bile vrlo niske. Kad je riječ o članku 30., broj izdanih EIN-ova kretao se od 0 u jednoj državi članici do 25 u drugoj, a broj primljenih EIN-ova kretao se od 0 u jednoj državi članici do 90 u drugoj. Kad je riječ o članku 31., broj poslanih obavijesti kretao se od 0 u jednoj državi članici do barem 40 u drugoj, a broj primljenih obavijesti kretao se od 0 u jednoj državi članici do 35 u drugoj. Većina država članica nije mogla navesti u koliko je slučajeva presretanje telekomunikacija (u skladu s člancima 30. ili 31.) odbijeno ili je izvijestila o vrlo niskim brojkama.

Kad je riječ o tome jesu li odredbe o presretanju telekomunikacija iz Direktive zadovoljavajuće, uzimajući u obzir tehnički napredak, većina država članica navela je da smatra da je Direktiva u tom pogledu zadovoljavajuća te da se problemi ne mogu prevladati zakonodavnim putem. Nekoliko država članica ukazalo je na to da bi se područje primjene Direktive moglo dodatno pojasniti ili da je potrebno posebno regulirati pružatelje takozvanih usluga over-the-top (OTT). Neke države članice uopće nisu izrazile stajalište o tom pitanju.

U jesen 2018. u kontekstu rasprava o novopredloženim pravilima o prekograničnom pristupu pohranjenim elektroničkim dokazima Komisija se savjetovala s državama članicama o postojećim problemima i mogućim načinima za poboljšanje prekograničnog presretanja u stvarnom vremenu. Ta su savjetovanja pokazala da se uvjeti za izdavanje naloga za presretanje (primjerice, ograničavanje primjene te mjere na određena kaznena djela ili određene pragove za sankcije) utvrđeni nacionalnim propisima država članica znatno razlikuju te su pokazala da su problemi koji se odnose na prekogranični prijenos podataka uglavnom tehničke prirode. Unatoč tomu, smatralo se da je postojeći sustav EIN-a primjeren i koristan instrument za rješavanje prekograničnih zahtjeva među državama članicama. Savjetovanja su pokazala i da se zakonodavne mjere ne smatraju primjerenim rješenjem, uključujući rješavanje problema presretanja u stvarnom vremenu u okviru predloženog paketa o e-dokazima i usklađivanje različitih nacionalnih uvjeta radi otklanjanja postojećih poteškoća. Naposljetku, ocjena usklađenosti pokazala je da, iako je većina država članica ispravno prenijela članke 30. i 31., nekoliko njih nije prenijelo određene dijelove tih odredbi ili prenesene odredbe na drugi način nisu bile u skladu s Direktivom jer su, primjerice, predviđale obvezne umjesto neobveznih razloga za nepriznavanje ili neizvršenje.

I Europska pravosudna mreža i Eurojust izvijestili su o određenim poteškoćama u praktičnoj primjeni Direktive, a to su, primjerice, rješavanje hitnih predmeta, loši prijevodi, slabe točke u obrascu EIN-a, nepostojanje izričitog uređenja „pravila specijalnosti” i različito tumačenje odredaba. Za otklanjanje tih problema predložili su poduzimanje i zakonodavnih i nezakonodavnih mjera.

Odgovori dobiveni od odvjetnika pokazali su da je njihovo praktično iskustvo s EIN-ovima ograničeno. Primjerice, primijećeno je da je imaju vrlo ograničeno iskustvo s osporavanjem izdavanja EIN-a ili njegovim priznavanjem i izvršenjem ili da uopće nemaju iskustva u tom području. Mali broj odgovora pokazao je da se zahtjevi obrane za prikupljanje dokaza iz druge države članice (članak 1. stavak 3.) rijetko odobravaju. U nekima od odgovora istaknuta je važnost EIN-a kao nadopune europskom uhidbenom nalogu. Iako su brojni odgovori upućivali na to da je postojeći okvir za uzajamno priznavanje EIN-ova zadovoljavajući s obzirom na zaštitu temeljnih prava, izneseno je nekoliko prijedloga za poboljšanje funkcioniranja EIN-ova zakonodavnim ili nezakonodavnim mjerama.

Mnoga su nadležna tijela iz država članica i odvjetnici te osobito Europska pravosudna mreža i Eurojust naveli primjere dobre prakse, među ostalim izravna savjetovanja među tijelima, osposobljavanje stručnjaka iz prakse, koordinacijske sastanke ili publikacije o primjeni EIN-a.

5.ZAKLJUČAK

Direktiva je glavni instrument za prikupljanje dokaza u EU-u. U njoj je primijenjen novi pristup koji se temelji na načelu uzajamnog priznavanja u svrhu pribavljanja dokaza u kaznenim stvarima. Općenito, pojednostavnjenjem postupka prikupljanja dokaza i uvođenjem konkretnih rokova za to Direktivom je ostvarena dodana vrijednost EU-a u usporedbi s prethodnim instrumentima.

Iako se priznaje trud koji su države članice do danas uložile u tom području, ova ocjena pokazuje da i dalje postoje poteškoće povezane s određenim ključnim odredbama iz Direktive, kao što su razlozi za nepriznavanje ili neizvršenje. Komisija će nastaviti ocjenjivati usklađenost država članica s Direktivom i poduzet će sve odgovarajuće mjere kako bi se odredbe Direktive poštovale u cijelom EU-u.

Istodobno, Komisija blisko surađuje s državama članicama kako bi se prevladale poteškoće u provedbi Direktive. Komisija je od donošenja Direktive organizirala tri sastanka stručnjaka s državama članicama kako bi im pružila potporu u primjeni Direktive u praksi. Nadalje, Komisija promiče djelotvornu primjenu EIN-a, ponajprije putem financijske potpore, jačanjem svijesti o dostupnosti EIN-a i naglašavanjem potrebe za osposobljavanjem stručnjaka iz prakse o načinu primjene EIN-a. Osim toga, razvila je i sustav digitalne razmjene e-dokaza (eEDES), a riječ je o informatičkom alatu koji države članice mogu koristiti za brzu i sigurnu razmjenu EIN-ova u digitalnom formatu u skladu sa zahtjevima utvrđenima u Direktivi. Taj se sustav može koristiti i za prijenos elektroničkih dokaza i povezanih dokaza od države članice izvršiteljice do države članice izdavateljice. U svojoj Komunikaciji o digitalizaciji pravosuđa donesenoj 2. prosinca 2020. Komisija je potaknula sve države članice da se povežu sa sustavom eEDES jer se očekuje da će se time dodatno povećati učinkovitost Direktive.

Naposljetku, budućim pravilima o elektroničkim dokazima trebala bi se dopuniti Direktiva tako što će se uvesti brzi postupci koji odražavaju specifičnosti elektroničkih dokaza i kojima se odgovara na hitne i sve veće potrebe stručnjaka iz prakse.