EUROPSKA KOMISIJA Bruxelles, 7.12.2022. COM(2022) 702 final 2022/0408(COD) Prijedlog DIREKTIVE EUROPSKOG PARLAMENTA I VIJEĆA o usklađivanju određenih aspekata prava o nesolventnosti (Tekst značajan za EGP) {SEC(2022) 434 final} - {SWD(2022) 395 final} - {SWD(2022) 396 final}



OBRAZLOŽENJE 1.KONTEKST PRIJEDLOGA •Razlozi i ciljevi prijedloga Ova je inicijativa, najavljena u rujnu 2020., dio prioriteta Komisije za ubrzanje izgradnje unije tržišta kapitala, ključnog projekta za daljnju financijsku i gospodarsku integraciju u Europskoj uniji. Nedostatak usklađenih sustava nesolventnosti već je dugo prepoznat kao jedna od ključnih prepreka slobodi kretanja kapitala u EU-u i većoj integraciji tržištâ kapitala EU-a. Europski parlament, Vijeće, Komisija i Europska središnja banka (ESB) zajedno su 2015. prepoznali pravo o nesolventnosti kao ključno područje za ostvarivanje „istinske” unije tržišta kapitala. To je i dosljedno stajalište međunarodnih institucija, kao što su Međunarodni monetarni fond (MMF) i brojne skupine za strateško promišljanje. MMF je 2019. utvrdio prakse u slučaju nesolventnosti kao jednu od „tri ključne prepreke većoj integraciji tržišta kapitala u Europi”, uz transparentnost i kvalitetu propisa. ESB je u nekoliko navrata naglasio potrebu za „rješavanjem glavnih nedostataka i razlika između okvira za nesolventnost [..] šire od okvira nacrta Direktive o nesolventnosti, restrukturiranju i drugoj prilici jer se „djelotvornijim i usklađenijim propisima o nesolventnosti [uz druge mjere] može poboljšati sigurnost za ulagače, smanjiti troškove i olakšati prekogranična ulaganja, a istovremeno učiniti rizični kapital privlačnijim i dostupnijim poduzećima”. Nacionalne razlike uzrokuju fragmentiranost pravila o nesolventnosti. Zbog toga se njima postižu različiti ishodi u državama članicama, a stupanj njihove učinkovitosti osobito se razlikuje u smislu vremena potrebnog za likvidaciju poduzeća i vrijednosti koja se u konačnici može naplatiti. U nekim državama članicama to dovodi do dugotrajnih postupaka u slučaju nesolventnosti i niske prosječne vrijednosti naplate u slučajevima likvidacije. Razlike među nacionalnim sustavima stvaraju i pravnu nesigurnost u pogledu ishoda postupaka u slučaju nesolventnosti i dovode do većih troškova informiranja i učenja za prekogranične vjerovnike u usporedbi s onima koji posluju samo na domaćem tržištu. Ishodi postupaka u slučaju nesolventnosti znatno se razlikuju u državama članicama, pri čemu se prosječno vrijeme naplate kreće od 0,6 do 7 godina, a sudski troškovi kreću se od 0 % do iznad 10 %. Prosječna vrijednost naplate po kreditima poduzećima u EU-u iznosila je 40 % nepodmirenog iznosa u trenutku nastanka statusa neispunjavanja obveza i 34 % za mala i srednja poduzeća (MSP-ove) od 2018. Niske vrijednosti naplate, dugotrajni postupci u slučaju nesolventnosti i visoki troškovi postupaka ne utječu samo na učinkovitost likvidacije poduzeća. Oni su i glavni čimbenik koji ulagači ili vjerovnici uzimaju u obzir pri utvrđivanju razine premije za rizik koju očekuju nadoknaditi ulaganjem. Što je sustav nesolventnosti manje učinkovit, to je veća premija koju ulagači mogu zaračunati, pri čemu sve ostalo ostaje nepromijenjeno. Premija za visoki rizik povećava trošak kapitala za poduzeće i, ako je rizik posebno visok, odvraća ulagače od davanja kredita. To pak ograničava izbor financiranja dostupan poduzeću i općenito ograničava njegovu sposobnost pronalaženja dostupnog izvora financiranja kako bi proširilo svoje poslovanje. Od 120 000 do 150 000 slučajeva nesolventnosti godišnje u EU-u 10 % do 20 % slučajeva sadržavalo je prekogranično odobravanje kredita. Različiti sustavi nesolventnosti u EU-u predstavljaju poseban problem za prekogranične ulagače, koji pri procjeni mogućnosti ulaganja izvan svoje matične države članice potencijalno trebaju uzeti u obzir 27 različitih sustava nesolventnosti. Uvjeti natjecanja nisu za sve jednaki, pa se slična ulaganja u državama članicama s učinkovitijim sustavima nesolventnosti smatraju privlačnijima nego u državama članicama s manje učinkovitim sustavima nesolventnosti, što stvara znatnu prepreku prekograničnom toku kapitala i funkcioniranju jedinstvenog tržišta kapitala u EU-u. Poduzeća u državama članicama s učinkovitijim okvirima za nesolventnost vjerojatno će dobiti i pristup jeftinijem financiranju, što će ih dovesti u prednost u tržišnom natjecanju s poduzećima iz drugih država članica. Nadalje, različiti sustavi nesolventnosti u državama članicama odvraćaju ulagače od razmatranja ulaganja u državama članicama s čijim su pravnim sustavima ti ulagači manje upoznati. To je posebno slučaj onih ulagača kojima nedostaju sredstva za procjenu 27 različitih sustava nesolventnosti. Time se slabi ukupan potencijal za prekogranična ulaganja u EU-u te ograničavaju dubina i širina tržišta kapitala EU-a i podriva ukupan uspjeh projekta unije tržišta kapitala. Trenutačna energetska kriza i ograničen porezni prostor za javne subvencije mogu u budućnosti dovesti do većeg istupa poduzeća s tržišta. Sve više poduzeća moglo bi se suočiti s uvjetima u kojima se njihova razina duga pokazuje neodrživom. Nadalje, najnovija gospodarska kretanja pokazuju da je gospodarstvo EU-a i dalje osjetljivo na znatne gospodarske šokove i poteškoće. Kada bi do toga došlo, učinkovitijim i bolje usklađenim pravilima o nesolventnosti u EU-u povećala bi se sposobnost apsorpcije takvih šokova. Njima bi se pridonijelo i ograničavanju negativnog učinka (te troškova za ulagače) u slučajevima neurednog gašenja poslovanja. U osnovnom scenariju, slučajevi nesolventnosti i dalje bi predstavljali izazov za kapacitete pravosudnih sustava, ali se nijedno rješenje ne bi primijenilo kako bi se pristupilo rješavanju problema dugotrajnih i neučinkovitih postupaka, nižih vrijednosti naplate i, u konačnici, manjeg odobravanja kredita i slabije strukturalne prilagodbe gospodarstva. Izostanak veće konvergencije sustava nesolventnosti podrazumijevat će da razina prekograničnih ulaganja i prekograničnih poslovnih odnosa neće ostvariti svoj potencijal. Potrebno je djelovanje na razini EU-a kako bi se znatno smanjila fragmentiranost sustava nesolventnosti. Time bi se poduprla konvergencija ciljanih elemenata pravila država članica o nesolventnosti i stvorili bi se zajednički standardi u svim državama članicama čime bi se olakšala prekogranična ulaganja. Mjerama na razini EU-a osigurali bi se jednaki uvjeti natjecanja te bi se mogle izbjeći krive odluke o prekograničnim ulaganjima koje nastaju zbog nedostatka informacija o postavkama sustava nesolventnosti i razlikama među njima. Time bi se olakšala prekogranična ulaganja i tržišno natjecanje uz istodobnu zaštitu urednog funkcioniranja jedinstvenog tržišta. Budući da su razlike u sustavima nesolventnosti glavna prepreka prekograničnim ulaganjima, uklanjanje te prepreke ključno je za ostvarenje jedinstvenog tržišta kapitala u EU-u. •Dosljednost s postojećim odredbama politike u tom području Ovaj je prijedlog u potpunosti usklađen s drugim zakonodavnim aktima EU-a u ovom području politike, posebno s Direktivom (EU) 2019/1023 Europskog parlamenta i Vijeća i Uredbom (EU) 2015/848 Europskog parlamenta i Vijeća, jer se bavi problemima koji se ne rješavaju drugim postojećim zakonodavnim aktima. Stoga se ovom inicijativom EU-a rješava pitanje stvarne praznine u zakonodavstvu. Direktiva (EU) 2019/1023 instrument je ciljanog usklađivanja koje je bilo usmjereno prema dvije posebne vrste postupaka: predstečajni postupci; i postupci otpusta duga za neuspjele poduzetnike. Oba su postupka bila nova i nisu bila dijelom nacionalnih okvira za nesolventnost u većini država članica. Postupci preventivnog restrukturiranja (glava II. Direktive (EU) 2019/1023) programi su koji su dostupni dužnicima u financijskim poteškoćama prije nego što postanu nesolventni, tj. u razdoblju kada postoji tek vjerojatnost nesolventnosti. Oni se temelje na činjenici da postoji mnogo veća vjerojatnost za spašavanjem poduzeća u poteškoćama kad su im pomagala za restrukturiranje dugova dostupna u vrlo ranoj fazi, prije nego što postanu definitivno nesolventna. Minimalni standardi usklađivanja iz Direktive (EU) 2019/1023 koji se odnose na okvire za preventivno restrukturiranje primjenjuju se samo na poduzeća koja još nisu nesolventna, a cilj im je izbjeći postupke nesolventnosti za poduzeća koja se još uvijek mogu povratiti u stanje održivosti. Ti standardi nisu namijenjeni za situaciju u kojoj poduzeće postaje nesolventno i mora proći postupak u slučaju nesolventnosti. Slično tomu, minimalni standardi koji se odnose na drugu priliku za neuspjele poduzetnike (glava III. Direktive (EU) 2019/1023) ne odnose se na način na koji se provode postupci u slučaju nesolventnosti. Oni se, za razliku od toga, odnose na otpust dugova nesolventnih poduzetnika koji nastaje kao posljedica nesolventnosti i mogu se smatrati uređenjem učinaka postupka u slučaju nesolventnosti kojim se, međutim, ne usklađuje sâmo pravo o nesolventnosti. Uredba (EU) 2015/848 donesena je na pravnoj osnovi za pravosudnu suradnju u građanskim i trgovačkim stvarima (članak 81. UFEU-a). Uredbom (EU) 2015/848 uvedena su jedinstvena pravila o međunarodnoj nadležnosti i mjerodavnom pravu kojima se za prekogranične predmete u slučaju nesolventnosti određuje u kojoj državi članici treba pokrenuti postupak u slučaju nesolventnosti i koje pravo treba primijeniti. Istodobno su postojala jedinstvena pravila kojima se osiguravalo da se priznaju presude sudova koji imaju nadležnost u tim predmetima te da se, ako je to potrebno, one izvršavaju na teritoriju svih država članica. Uredba (EU) 2015/848 ne utječe na sadržaj nacionalnog prava o nesolventnosti. Njome se određuje mjerodavno pravo, ali se ne propisuju nikakve značajke ili minimalni standardi toga prava. Stoga se njome ne rješava pitanje razlika među propisima o nesolventnosti država članica (niti problemi i troškovi koji iz toga proizlaze). •Dosljednost u odnosu na druge politike Unije Ovaj je prijedlog u potpunosti usklađen s prioritetom Komisije za unapređenje unije tržišta kapitala, a posebno s mjerom 11. Akcijskog plana za uniju tržišta kapitala i kasnijom Komunikacijom Komisije o uniji tržišta kapitala. U Akcijskom planu za uniju tržišta kapitala iz 2020. najavljeno je da će Komisija pokrenuti zakonodavnu ili nezakonodavnu inicijativu za minimalno usklađivanje ili veću konvergenciju u ciljanim područjima zakonodavstva o nesolventnosti poduzeća izvan bankarskog sektora kako bi se povećala predvidljivost ishoda postupaka u slučaju nesolventnosti. U svojem pismu namjere upućenom Parlamentu i predsjedništvu Vijeća 15. rujna 2021. predsjednica von der Leyen najavila je inicijativu za usklađivanje određenih aspekata materijalnog prava o postupcima u slučaju nesolventnosti, koja je uključena u program rada Komisije za 2022. U Komunikaciji Komisije o uniji tržišta kapitala, objavljenoj u studenome 2021., najavljena je predstojeća direktiva u području nesolventnosti poduzeća, koja bi mogla biti dopunjena preporukom Komisije. Prijedlog je u potpunosti usklađen i s ciljanim preporukama po državama članicama u kontekstu europskog semestra za poboljšanje učinkovitosti i brzine nacionalnih sustava nesolventnosti, koje su dovele do reformi sustava nesolventnosti u nekim državama članicama.

Prijedlog je u skladu i s Direktivom Vijeća 2001/23/EZ jer se njime ne zadire u načelo prema kojem zaposlenici ne zadržavaju svoja prava kada se prijenos obavlja kao dio postupka u slučaju nesolventnosti. U članku 5. stavku 1. Direktive 2001/23/EZ posebno se navodi da se, osim ako države članice ne odluče drukčije, članci 3. i 4. o zaštiti prava zaposlenika u slučaju prijenosa vlasništva nad poduzećem ne primjenjuju kad prenositelj podliježe stečajnom ili sličnom postupku u slučaju insolventnosti koji je pokrenut s ciljem likvidacije imovine prenositelja i pod nadzorom je nadležnog javnog tijela. Prijedlog je u potpunosti usklađen s tom odredbom u dijelu u kojem se uređuje „postupak pre-pack”. U skladu s presudom Suda Europske unije u predmetu „Heiploeg”, ovim se prijedlogom posebno pojašnjava da se faza likvidacije u postupku pre-pack mora smatrati stečajnim postupkom ili postupkom u slučaju insolventnosti koji je pokrenut s ciljem likvidacije imovine prenositelja pod nadzorom nadležnog javnog tijela za potrebe članka 5. stavka 1. Direktive 2001/23/EZ. Prijedlog je u skladu i s Direktivom 2004/35/EZ Europskog parlamenta i Vijeća, čiji je cilj ograničiti akumuliranje odgovornosti za okoliš i osigurati poštovanje načela „onečišćivač plaća”. Direktiva 2004/35/EZ obvezuje države članice da poduzimaju mjere za poticanje odgovarajućih ekonomskih i financijskih subjekata na razvoj instrumenata i tržišta financijskog jamstva, uključujući financijske mehanizme u slučaju nesolventnosti, kako bi se operaterima omogućila uporaba financijskih jamstava za pokriće svojih obveza na temelju Direktive 2004/35/EZ. Cilj je tih mehanizama osigurati podmirivanje tražbina čak i u slučajevima kada dužnik postane nesolventan. Prijedlog ne zadire u one mjere koje su propisane Direktivom 2004/35/EZ. Naprotiv, učinkovitijim okvirom za nesolventnost podržala bi se brža i djelotvornija naplata imovinske koristi općenito, čime bi se olakšala naknada tražbina za zaštitu okoliša protiv nesolventnog poduzeća čak i bez pribjegavanja instrumentima financijskog jamstva, u potpunosti u skladu s ciljevima Direktive 2004/35/EZ. Konačno, ovim će se prijedlogom pomoći većem broju poduzetnika da ostvare korist od otpusta duga jer će se postupci u slučaju nesolventnosti protiv mikropoduzeća lakše pokretati i učinkovitije provoditi. To je u skladu s ciljem paketa olakšica za MSP-ove koji je predsjednica von der Leyen najavila u rujnu 2022. u svojem govoru o stanju Unije. 2.PRAVNA OSNOVA, SUPSIDIJARNOST I PROPORCIONALNOST •Pravna osnova Prijedlog se temelji na članku 114. Ugovora o funkcioniranju Europske unije (UFEU), kojim se omogućava donošenje mjera za usklađivanje nacionalnih odredbi, čiji je cilj uspostava i funkcioniranje unutarnjeg tržišta. Propisima o nesolventnosti osigurava se uredno gašenje poduzeća u financijskim i gospodarskim poteškoćama. Smatraju se jednim od ključnih čimbenika u određivanju troškova financijskih ulaganja jer se njima omogućava utvrđivanje konačne naplaćene vrijednosti od ulaganja u nesolventna poduzeća. Velike razlike u učinkovitosti nacionalnih postupaka u slučaju nesolventnosti stvaraju prepreke slobodnom kretanju kapitala i dobrom funkcioniranju unutarnjeg tržišta smanjivanjem privlačnosti prekograničnih ulaganja zbog ograničene predvidljivosti ishoda postupaka u slučaju nesolventnosti trgovačkih društava u različitim državama članicama i posljedično većih troškova dolaženja do informacija za prekogranične ulagače. Nadalje, te razlike dovode do velikih razlika u naplaćenoj vrijednosti za ulaganja u nesolventna poduzeća u EU-u. Stoga uvjeti natjecanja u Uniji nisu jednaki jer se slična ulaganja u državama članicama s djelotvornijim propisima o nesolventnosti smatraju privlačnijima nego u državama članicama s manje djelotvornim propisima o nesolventnosti. Poduzeća iz država članica s djelotvornijim propisima o nesolventnosti mogu imati koristi od nižih troškova kapitala od poduzeća iz drugih država članica te općenito mogu imati koristi od lakšeg pristupa kapitalu. Cilj je prijedloga smanjiti razlike među nacionalnim propisima o nesolventnosti i time riješiti pitanje manje djelotvornih propisa o nesolventnosti u nekim državama članicama povećanjem predvidljivost postupaka u slučaju nesolventnosti općenito i smanjenjem prepreka slobodnom kretanju kapitala. Usklađujući ciljane aspekte propisa o nesolventnosti prijedlogom se osobito teži smanjenju troškova informiranja i učenja za prekogranične ulagače. Ujednačenijim propisima o nesolventnosti stoga bi se trebale proširiti mogućnosti izbora financiranja dostupne poduzećima diljem Unije. Ovaj se prijedlog ne temelji na članku 81. UFEU-a jer se ne bavi isključivo situacijama s prekograničnim implikacijama. Iako je ključni cilj prijedloga prije svega ukloniti prepreke prekograničnim ulaganjima, prijedlogom se nastoji uskladiti nacionalne odredbe koje bi se uvijek primjenjivale kako na poduzeća, tako i na poduzetnike koji posluju u jednoj i više država članica. Stoga bi se prijedlogom rješavale i situacije bez prekogranične dimenzije, te primjena članka 81. kao pravne osnove ne bi bila opravdana. •Supsidijarnost (za neisključivu nadležnost) Prepreke koje proizlaze iz velikih razlika u nacionalnim sustavima nesolventnosti otežavaju ostvarenje jedinstvenog tržišta u EU-u općenito, a posebno stvaranje unije tržišta kapitala i stoga opravdavaju usklađeniji regulatorni okvir EU-a za nesolventnost. Međutim, različite polazišne točke, pravne tradicije i prioriteti politika država članica znače da reforme na nacionalnoj razini u ovom području vjerojatno neće dovesti do potpune konvergencije sustava nesolventnosti i tako poboljšati njihovu ukupnu učinkovitost. Usklađivanje nacionalnih propisa o nesolventnosti može dovesti do homogenijeg funkcioniranja tržišta kapitala EU-a smanjujući fragmentiranost tržišta i osiguravajući bolji pristup financiranju trgovačkih društava. Djelovanje na razini EU-a pogodnije je za znatno smanjenje fragmentiranosti nacionalnih sustava nesolventnosti i osiguravanje konvergencije ciljanih elemenata pravila o nesolventnosti država članica u mjeri u kojoj bi se moglo olakšati prekogranična ulaganja u svim državama članicama. Djelovanjem na razini EU-a osigurali bi se i jednaki uvjeti natjecanja te bi se smanjio rizik od narušavanja odluka o prekograničnim ulaganjima uzrokovanog stvarnim razlikama u sustavima nesolventnosti i nedostatkom informacija o tim razlikama. •Proporcionalnost Cilj je ovog prijedloga doprinijeti pravilnom funkcioniranju unutarnjeg tržišta i ukloniti prepreke za ostvarivanje temeljnih sloboda, poput slobodnog kretanja kapitala i slobode poslovnog nastana, koje proizlaze iz razlika u nacionalnim propisima i postupcima u području nesolventnosti trgovačkih društava. Kako bi se postigao taj cilj, ovim se prijedlogom postavljaju samo minimalni zahtjevi za usklađivanjem, i to samo u ciljanim područjima materijalnog prava o nesolventnosti koja će vjerojatno imati najznačajniji učinak na učinkovitost i trajanje takvih postupaka. Ovim se prijedlogom državama članicama ostavlja dovoljno fleksibilnosti za donošenje mjera u područjima izvan njegova područja primjene, kao i za utvrđivanje dodatnih mjera unutar usklađenih područja, pod uvjetom da su te mjere u skladu s ciljem ovog prijedloga. Dakle, u skladu s načelom supsidijarnosti kako je ono propisano člankom 5. Ugovora o Europskoj uniji, ovaj prijedlog ne prelazi ono što je potrebno za ostvarivanje njegovih ciljeva. •Odabir instrumenta U skladu s člankom 114. UFEU-a dopušteno je donošenje akata u obliku uredbe ili direktive. Integracija unutarnjeg tržišta EU-a u području propisa o nesolventnosti najbolje se može postići ujednačavanjem zakona kroz usklađivanje putem direktive jer se direktivom poštuju različite pravne kulture i pravni sustavi država članica u području prava o nesolventnosti te se osigurava dovoljna fleksibilnost u postupku prenošenja kako bi se zajednički minimalni standardi primijenili na način koji je u skladu s različitim sustavima. Preporukom se ne bi moglo postići željeno ujednačavanje u ovom području politike u kojem su uočene velike razlike sadržane u obvezujućem zakonodavstvu država članica. S druge strane, ujednačavanjem putem uredbe državama članicama ne bi se ostavila dovoljna fleksibilnost da se prilagode lokalnim uvjetima i zadrže usklađenost postupovnih pravila o nesolventnosti sa širim nacionalnim pravnim sustavom. 3.REZULTATI EX POST EVALUACIJA, SAVJETOVANJA S DIONICIMA I PROCJENA UČINKA

•Ex post evaluacije/provjere primjerenosti postojećeg zakonodavstva Nije primjenjivo •Savjetovanja s dionicima Komisija se tijekom postupka izrade ovog prijedloga savjetovala s dionicima. Među ostalim inicijativama, Komisija je konkretno: i. provela posebno otvoreno javno savjetovanje (18. prosinca 2020. – 16. travnja 2021.); ii. održala savjetovanje s javnošću o početnoj procjeni učinka (11. studenoga 2020. – 9. prosinca 2020.); iii. održala posebne sastanke sa stručnjacima država članica 22. ožujka 2022. i [25.] listopada 2022.; iv. održala poseban sastanak s dionicima 8. ožujka 2022. U okviru internetskog javnog savjetovanja zaprimljeno je 129 komentara iz 17 država članica i UK-a. Jednu trećinu odgovora dostavili su praktičari i stručnjaci koji imaju interes u području nesolventnosti (ova kategorija uključuje upravitelje u slučaju nesolventnosti, kao i odvjetnike). Približno 20 % odgovora dostavili su dionici iz financijskog sektora, oko 12 % dionici iz poslovnog i trgovinskog sektora, 7 % dionici iz socijalnih i gospodarskih interesnih organizacija i 5,5 % predstavnici pravosuđa (suci). Osim toga, zaprimljeno je deset odgovora (7,75 %) od tijela javne vlasti osam država članica, od kojih je sedam odgovora dolazilo s razine središnje vlade. Dionici su naveli da su problemi koji nastaju za unutarnje tržište zbog razlika u okvirima za nesolventnost država članica ozbiljni te da razlike u nacionalnim okvirima za nesolventnost odvraćaju prekogranična ulaganja i kreditiranje. Dionici smatraju da te razlike utječu na funkcioniranje unutarnjeg tržišta, posebno u pogledu sljedećeg: 1. tužbi radi pobijanja dužnikovih radnji; 2. praćenja i naplate imovinske koristi iz nesolvencijske mase; 3. dužnosti i obveza direktora poduzeća kojima prijeti nesolventnost; i 4. čimbenika koji dovode do postupka u slučaju nesolventnosti. Stoga je velika većina dionika podržala djelovanje EU-a u pogledu poboljšanja konvergencije u ovom području politike, bilo u obliku ciljanog zakonodavstva (37,21 %), u obliku preporuke (23,26 %) ili u obliku kombinacije tih dvaju instrumenata (27,13 %). Komisija je organizirala i poseban sastanak sa skupinom odabranih dionika. Među pozvanima bili su predstavnici financijskog sektora te poslovnog i trgovinskog sektora, predstavnici zaposlenika, potrošača, praktičara i stručnjaka uključenih u postupke u slučaju nesolventnosti, kao i pripadnici akademske zajednice te članovi skupina za strateško promišljanje. Dionici su proaktivno doprinijeli sastanku izvješćivanjem o praktičnim poteškoćama koje proizlaze iz fragmentiranosti nacionalnih okvira za nesolventnost i njihovih različitih razina učinkovitosti. Osim toga, izrazili su potporu većoj konvergenciji u pravnom okruženju za postupke u slučaju nesolventnosti u EU-u. Pripremu inicijative podržala je skupina stručnjaka za zakonodavstvo o restrukturiranju i nesolventnosti. Tu je stručnu skupinu prvobitno osnovala Komisija radi pripreme prijedloga za donošenje Direktive (EU) 2019/1023. Skupina je zatim proširena tako što je 10 pojedinačnih stručnjaka imenovano kao predstavnici zajedničkog interesa u određenom području politike (zastupljene interesne skupine bile su financijski vjerovnici, vjerovnici iz redova dobavljača, vjerovnici iz redova potrošača, vjerovnici iz redova zaposlenika, nesolventni ili prezaduženi dužnici). U okviru svojeg rada na pripremi prijedloga Komisija je zatražila dvije vanjske studije posvećene posebnim područjima nesolventnosti. Obje su studije naručene konzorciju u čijem su sastavu bili Tipik i Spark Legal Network. U prvoj studiji, u kojoj se ocjenjuju prakse potrage za povoljnijim pravnim položajem dužnika s ciljem zlouporabe u postupcima u slučaju nesolventnosti nakon izmjena i dopuna Uredbe (EU) 2015/848 iz 2015., razmatra se i pitanje o tome u kojoj mjeri razlike među nacionalnim okvirima za nesolventnost djeluju kao poticaj dionicima za potragu za povoljnijim pravnim položajem dužnika s ciljem zlouporabe. U drugoj studiji analizira se tema praćenja i naplate imovinske koristi u postupcima u slučaju nesolventnosti. Obje studije obuhvaćaju empirijsku analizu za koju su podaci koje je prikupio ugovaratelj uključivali kako javne internetske ankete, tako i strukturirane razgovore s nizom dionika iz svih država članica. Osim toga, Komisija je provela posebnu studiju, naručenu od Deloittea/Grimaldija, o učinku ciljanih mjera u slučaju nesolventnosti trgovačkih društava na povrat vrijednosti i učinkovitost postupaka u slučaju nesolventnosti. Te su tri studije dostupne na internetskim stranicama Komisije. Komisija se tijekom pripreme prijedloga savjetovala i s državama članicama u nekoliko navrata. O ovoj su inicijativi u brojnim prilikama raspravljali ministri financija država članica koje su joj dale podršku. Zaključci Vijeća (ECOFIN) od 3. prosinca 2020. o Akcijskom planu za stvaranje unije tržišta kapitala potaknuli su Komisiju da ostvari tu inicijativu. Ti su Zaključci potvrđeni Izjavom sa sastanka na vrhu država europodručja od 11. prosinca 2020. U travnju 2021. ministri iz država članica uključenih u Euroskupinu zaključili su da bi nacionalne reforme sustava nesolventnosti trebale napredovati u skladu s paralelnim aktivnostima koje provode institucije EU-a, a koje su poduzete u okviru Akcijskog plana za uniju tržišta kapitala. U Izjavi sa sastanka na vrhu država europodručja od 25. lipnja 2021. potvrđeno je da je „potrebno utvrditi i riješiti strukturne izazove za integraciju i razvoj tržišta kapitala, posebno u ciljanim područjima propisa o nesolventnosti trgovačkih društava”. Slično tomu, i Europski parlament izrazio je potporu učinkovitijim i usklađenijim sustavima nesolventnosti te je zatražio od Komisije da se snažnije obveže na postizanje stvarnog napretka u tom području, koje, prema mišljenju Parlamenta, još uvijek predstavlja veliku prepreku istinskoj integraciji tržišta kapitala EU-a. Istodobno, s obzirom na tijesnu povezanost propisa o nesolventnosti i drugih područja nacionalnog prava (kao što su pravo vlasništva i radno pravo) te s obzirom na razlike u glavnim ciljevima politike prava o nesolventnosti, neke su države članice izrazile zadršku u pogledu obvezujućeg zakonodavstva za usklađivanje prava o nesolventnosti, između ostaloga i u dopisu poslanom Komisiji 1. travnja 2021. Komisija je 22. ožujka 2022. organizirala posebnu radionicu sa stručnjacima iz vlada država članica. Države članice istaknule su potrebu za dubljom i detaljnom analizom problema, kao i važnost dobivanja jasne dijagnoze o razmjerima problema, o dionicima na koje oni utječu i o njihovom stvarnom utjecaju na unutarnje tržište. Slično tomu, u pogledu prirode svakog budućeg djelovanja na razini EU-a, neke države članice izrazile su stajalište da je potreban oprezan pristup te predložile da mjere budu usmjerene na poboljšanje učinkovitosti postupaka u slučaju nesolventnosti. Komisija je 25. listopada 2022. organizirala drugu radionicu sa stručnjacima iz vlada država članica kako bi ih obavijestila o opcijama politike uključenima u procjenu učinka i o fazi pripreme prijedloga. •Prikupljanje i primjena stručnog znanja Procjena učinka priložena ovom prijedlogu temelji se na podacima prikupljenima analizom dokumentacije, posebice sljedećih studija te stručnog znanja: · Deloitte/Grimaldi (2022.), Study to support the preparation of an impact assessment on a potential EU initiative increasing convergence of national insolvency laws, Draft Final Report (Studija za potporu pripremi procjene učinka potencijalne inicijative EU-a za povećanje konvergencije nacionalnih propisa o nesolventnosti, Nacrt završnog izvješća), GU JUST, ožujak 2022.

· Spark, Tipik, Study on the issue of abusive forum shopping in insolvency proceedings (Studija o pitanju potrage za povoljnijim pravnim položajem dužnika s ciljem zlouporabe u postupcima u slučaju nesolventnosti), GU JUST, veljača 2022. (posebni ugovor br. JUST/2020/JCOO/FW/CIVI/0160). · Spark, Tipik, Study on tracing and recovery of debtor’s assets by insolvency practitioners (Studija o praćenju dužnikove imovine i naplati imovinske koristi od strane upravitelja u slučaju nesolventnosti), GU JUST, ožujak 2022. (posebni ugovor br. JUST/2020/JCOO/FW/CIVI/0172). Materijali koji su prikupljeni i upotrijebljeni za izradu procjene učinka općenito su bili činjenične prirode ili su prikupljeni iz pouzdanih i priznatih izvora koji služe kao ogledne vrijednosti i referentne točke u predmetnom području. Informacije prikupljene od dionika u okviru savjetovanja općenito su smatrane mišljenjima, osim ako su bile činjenične prirode. •Procjena učinka U procjeni učinka analizirane su tri ključne dimenzije zakonodavstva o nesolventnosti: i. naplata imovinske koristi iz unovčene nesolvencijske mase; ii. učinkovitost postupaka; i iii. predvidljiva i pravedna raspodjela naplaćene vrijednosti među vjerovnicima. Te tri dimenzije obuhvaćaju osobito pitanja koja se odnose na tužbe radi pobijanja dužnikovih radnji, praćenje imovine, dužnosti i obveze direktora, prodaju poduzeća uz pretpostavku vremenske neograničenosti poslovanja postupkom pre-pack, čimbenike koji dovode do nesolventnosti, poseban sustav nesolventnosti za mikropoduzeća i mala poduzeća, razvrstavanje tražbina i odbore vjerovnika. Opcije su utvrđene na temelju doprinosa skupine stručnjaka za pravo restrukturiranja i nesolventnosti te posebne studije i razmjene mišljenja s dionicima. Analizirane su s obzirom na sljedeća tri cilja, odnosno pitanja: i. omogućuju li veću vrijednost naplate; ii. dovode li do kraćeg trajanja postupaka u slučaju nesolventnosti; i iii. smanjuju li pravnu nesigurnost i troškove informiranja, posebno za prekogranične ulagače. Prijedlog i revidirana procjena učinka odnose se na primjedbe Odbora za nadzor regulative, koji je u svojem prvom mišljenju od 24. lipnja 2022. zaključio da su potrebne prilagodbe procjene učinka prije nego što se nastavi s ovom inicijativom. Prikupljeni su dodatni dokazi o tome kako trenutačni postupci u slučaju nesolventnosti negativno utječu na prekogranična ulaganja na jedinstvenom tržištu u usporedbi s drugim čimbenicima. Više informacija o razlikama u pravilima o nesolventnosti po pojedinim zemljama dodano je glavnom tekstu i Prilogu 5. Opširnije su objašnjene razlike između Direktive (EU) 2019/1023, Uredbe (EU) 2015/848 i ovog prijedloga. Provedena je dodatna analiza učinka različitih mjera na pravosudne kapacitete i stavove dionika o različitim mjerama. Kompromisi među opcijama politike jasnije su formulirani, a stajališta dionika detaljnije su prenesena. Odbor za nadzor regulative proučio je revidiranu procjenu učinka i izdao pozitivno drugo mišljenje bez zadrški 10. listopada 2022. Odbor je primijetio da je procjena učinka znatno poboljšana i dao je tek manji broj prijedloga za dodatna poboljšanja. Ovaj prijedlog ima blago pozitivan učinak na digitalizaciju, što se posebno odnosi na viši stupanj automatizacije procesa u pojednostavnjenim postupcima likvidacije za mikropoduzeća i upotrebu digitalnog portala (portal e-pravosuđe) za pružanje informacija prilagođenih korisnicima o ključnim značajkama sustava nesolventnosti i o razvrstavanju tražbina. •Primjerenost i pojednostavnjenje propisa Povećanjem učinkovitosti postupaka u slučaju nesolventnosti pridonijet će se skraćenju trajanja postupaka u slučaju nesolventnosti i povećanju vrijednosti naplate u slučajevima nesolventnosti, što može dovesti do nižih troškova gašenja poduzeća i viših stopa naplate za vjerovnike i ulagače. Cilj je ovog prijedloga i poboljšanje poslovnog okruženja za MSP-ove. Povećanjem očekivanih stopa naplate za vjerovnike i ulagače izložene MSP-ovima i drugim poduzećima, prijedlogom se nastoji smanjiti percipirani rizik od ulaganja u MSP-ove, za što se očekuje da će se odraziti u obliku nižih troškova financiranja za MSP-ove, dok sve ostalo ostaje nepromijenjeno. Istovremeno se prijedlogom ne nameću obveze ili troškovi usklađivanja za MSP-ove koji su gospodarski aktivni te se pojednostavnjuju postupci za one koji se suočavaju s nesolventnošću. Ovim se prijedlogom uvodi i poseban postupak za olakšavanje i ubrzavanje gašenja mikropoduzeća, čime se omogućava troškovno povoljniji postupak u slučaju nesolventnosti za ta mikropoduzeća. Tim se aranžmanima podupire i uredno gašenje mikropoduzeća bez imovine, čime se rješava situacija u kojoj neke države članice odbijaju pristup postupku u slučaju nesolventnosti ako je predviđena vrijednost naplate manja od sudskih troškova. Pružajući svim mikropoduzećima mogućnost pokretanja postupaka za rješavanje njihovih financijskih poteškoća, ovim se prijedlogom osigurava da poduzetnici osnivači mogu imati koristi od otpusta duga i početi ispočetka, u skladu s odredbama Direktive (EU) 2019/1023. •Temeljna prava Prijedlogom se poštuju temeljna prava i slobode sadržane u Povelji Europske unije o temeljnim pravima te se s tim u skladu mora primjenjivati. Ovim se prijedlogom posebno poštuju prava i slobode iz članka 7. (poštovanje privatnog i obiteljskog života), članka 8. (zaštita osobnih podataka), članka 15. (sloboda izbora zanimanja i pravo na rad), članka 16. (sloboda poduzetništva), članka 17. (pravo na vlasništvo), članka 27. (pravo radnika na informiranje i savjetovanje) i članka 47. stavka 2. (pravo na pošteno suđenje). Prijedlogom će se sudovima koji za to budu ovlašteni omogućiti pristup nacionalnim registrima bankovnih računa i elektroničkim sustavima za dohvat podataka, kao i međusobno povezanom sustavu centraliziranih registara bankovnih računa, jedinstvenoj pristupnoj točki BAR. Prijedlogom će se upraviteljima u slučaju nesolventnosti omogućiti i pristup registru stvarnog vlasništva uspostavljenom u državi članici u kojoj je postupak pokrenut, kao i sustavu međusobne povezanosti registara stvarnog vlasništva BORIS. Nacionalni registri bankovnih računa i elektronički sustavi za dohvat podataka, kao i registri stvarnog vlasništva centraliziraju osobne podatke. Proširenje pristupa tim registrima i sustavima te jedinstvenim pristupnim točkama stoga će utjecati na temeljna prava subjekata na koje se podaci odnose, posebno na pravo na privatnost i pravo na zaštitu osobnih podataka. Sva ograničenja koja iz toga proizlaze za ostvarivanje prava i sloboda priznatih Poveljom moraju biti u skladu sa zahtjevima utvrđenima u Povelji, posebno u članku 52. stavku 1. Ograničenje je predviđeno zakonom i opravdano je potrebom za učinkovitim povećanjem mogućnosti ulaženja u trag imovini u kontekstu tekućih postupaka u slučaju nesolventnosti, uključujući postupke u prekograničnom okruženju, kako bi se za vjerovnike u najvećoj mogućoj mjeri povećala naplata vrijednosti od nesolventnog poduzeća. Nadalje, poštuje se bit predmetnih prava i sloboda, a ograničenja su razmjerna cilju koji se želi postići. Učinak će biti relativno ograničen jer dostupni i pretraživi podaci obuhvaćaju samo skup podataka, utvrđen u ovom prijedlogu, kao i u instrumentima EU-a za uspostavu tih sustava, što je neophodno za praćenje imovine koja pripada nesolvencijskoj masi. Ovim se prijedlogom osigurava da će se pri obradi tih podataka poštovati primjenjiva pravila EU-a o zaštiti podataka. Uredba (EU) 2018/1725 primjenjuje se na obradu osobnih podataka u institucijama i tijelima Unije za potrebe ovog prijedloga. Prijedlogom se posebno utvrđuju svrhe obrade osobnih podataka i zahtijeva se od država članica da odrede sudove za postupke u slučaju nesolventnosti koji su ovlašteni zatražiti informacije izravno iz nacionalnih registara bankovnih računa i elektroničkih sustava za dohvat podataka. Osim toga, prijedlogom se obvezuje države članice da se pobrinu da osoblje tih ovlaštenih sudova održava visoke profesionalne standarde zaštite podataka, kao i da su uspostavljene tehničke i organizacijske mjere za zaštitu sigurnosti podataka prema visokim tehnološkim standardima kako bi ovlašteni sudovi mogli izvršiti svoje ovlasti pristupa i pretraživanja informacija o bankovnim računima te da tijela koja upravljaju centraliziranim registrima bankovnih računa vode evidenciju svaki put kada ovlašteni sud pristupi informacijama o bankovnim računima i pretražuje ih. Nadalje, prijedlogom se jasno utvrđuje opseg informacija koje se čuvaju u registrima stvarnog vlasništva koji su dostupni upraviteljima u slučaju nesolventnosti. Konačno, u prijedlogu se navodi da Komisija ne bi pohranjivala osobne podatke u pogledu međusobnog povezivanja nacionalnih sustava elektroničkih dražbi te su u njemu sadržane odredbe o Komisijinom vođenju obrade podataka.

4.UTJECAJ NA PRORAČUN Ovaj prijedlog utječe na troškove i administrativno opterećenje za Komisiju. Ti troškovi i opterećenje proizlaze iz obveze utvrđene u članku 51. ovog prijedloga da se uspostavi sustav međusobnog povezivanja nacionalnih sustava elektroničkih dražbi putem europskog portala e-pravosuđe. Na temelju iskustava s drugim projektima međusobnog povezivanja putem portala e-pravosuđe, troškovi provedbe za Komisiju procjenjuju se na 1,75 milijuna EUR za tekući dugoročni proračun (višegodišnji financijski okvir). Dodatni troškovi pokrit će se preraspodjelom u okviru programa Pravosuđe. Financijski i proračunski učinci ovog prijedloga detaljno su objašnjeni u zakonodavnom financijskom izvještaju koji je priložen ovom prijedlogu. 5.DRUGI ELEMENTI •Planovi provedbe i mehanizmi praćenja, evaluacije i izvješćivanja Evaluacija se očekuje pet godina nakon provedbe mjera i u skladu sa Smjernicama Komisije za bolju regulativu. Cilj evaluacije bit će procjena djelotvornosti i učinkovitosti direktive u ostvarivanju ciljeva politike i odlučivanje o tome jesu li potrebne nove mjere ili izmjene. Države članice moraju Komisiji dostaviti sve potrebne informacije za pripremu te evaluacije. •Detaljno obrazloženje posebnih odredaba prijedloga Ovaj prijedlog usmjeren je na tri ključne dimenzije prava o nesolventnosti: i. naplata imovinske koristi iz unovčene nesolvencijske mase; ii. učinkovitost postupaka; i iii. predvidljiva i pravedna raspodjela naplaćene vrijednosti među vjerovnicima. Njegove sastavnice pažljivo su odabrane na temelju iskustva iz pregovora o Direktivi o restrukturiranju i nesolventnosti, razmatranja i završnih preporuka stručne skupine, rezultata javnog savjetovanja, studije vanjskog konzultanta i opsežne interakcije s dionicima. Ovim se prijedlogom nastoji maksimizirati naplata vrijednosti od nesolventnog poduzeća za vjerovnike. U tu se svrhu odredbe o tužbama radi pobijanja dužnikovih radnji i praćenju imovine međusobno nadopunjuju. To čine uvođenjem minimalnog skupa usklađenih uvjeta za provođenje tužbi radi pobijanja dužnikovih radnji i poboljšanjem sljedivosti imovine olakšavanjem pristupa upravitelja u slučaju nesolventnosti informacijama o bankovnim računima, informacijama o stvarnom vlasništvu i određenim nacionalnim registrima imovine, uključujući one iz drugih država članica. Ove odredbe kombiniraju se s mogućnošću maksimiziranja vrijednosti naplate u ranoj fazi putem postupka pre-pack i obvezom direktora da odmah podnesu zahtjev za pokretanje postupka u slučaju nesolventnosti kako bi se izbjegli mogući gubici vrijednosti imovine za vjerovnike. Cilj je ovog prijedloga i jačanje učinkovitosti postupaka, posebno za likvidaciju nesolventnih mikropoduzeća. Važno je osigurati da nova pravila dobro funkcioniraju i za mikropoduzeća u EU-u. Troškovi redovnog postupka u slučaju nesolventnosti za ta poduzeća previsoki su, a korištenje opcije otpusta duga omogućilo bi im da oslobode poduzetnički kapital za nove projekte. To je popraćeno većom transparentnošću za vjerovnike u pogledu ključnih značajki nacionalnog prava o postupcima u slučaju nesolventnosti, uključujući okolnosti zbog kojih je pokrenut postupak u slučaju nesolventnosti. Naposljetku, kako bi se osigurala pravedna i predvidljiva raspodjela naplaćene vrijednosti među vjerovnicima, prijedlogom se uvode zahtjevi za poboljšanje zastupanja interesa vjerovnika u postupcima putem odbora vjerovnika. To je popraćeno većom transparentnošću za vjerovnike u pogledu pravila kojima se uređuje razvrstavanje tražbina. Predložena Direktiva podijeljena je u devet glava. Glava I. sadržava opće odredbe o području primjene i definicije. U glavi II. o tužbama radi pobijanja dužnikovih radnji predviđena su minimalna pravila o usklađivanju čiji je cilj zaštita nesolvencijske mase od nezakonitog uklanjanja imovine provedenog prije pokretanja postupka u slučaju nesolventnosti. Cilj je zajamčiti da se zakonodavstvom država članica o postupcima u slučaju nesolventnosti predvidi minimalni standard zaštite u pogledu ništavosti, pobojnosti ili nemogućnosti izvršenja pravnih radnji koje su štetne za vjerovnike. Istodobno, države članice mogu uvesti ili zadržati pravila kojima se osigurava viša razina zaštite vjerovnika, na primjer predviđanjem više osnova za pobijanje dužnikovih radnji. Odredbama iz ove glave utvrđuju se opći preduvjeti za proglašavanje pravne radnje ništavom, osnove za pobijanje dužnikovih radnji i pravne posljedice tužbi radi pobijanja dužnikovih radnji. U članku 4. utvrđuju se opći preduvjeti za tužbe radi pobijanja dužnikovih radnji, pri čemu se navodi da sve pravne radnje, uključujući propuste, mogu biti predmet tužbi radi pobijanja dužnikovih radnji, pod uvjetom da su štetne za vjerovnike i da je ispunjena bilo koja od osnova za pobijanje dužnikovih radnji utvrđenih u sljedećim člancima. U članku 5. pojašnjava se da su odredbe o tužbama radi pobijanja dužnikovih radnji minimalna pravila o usklađivanju i da stoga države članice mogu zadržati ili donijeti odredbe kojima se predviđa veća razina zaštite vjerovnika. U članku 6. utvrđuje se prva posebna osnova za pobijanje dužnikovih radnji („pogodovanje”). To su pravne radnje koje su koristile vjerovniku (ili skupini vjerovnika) i koje su provedene u roku od tri mjeseca prije podnošenja zahtjeva za pokretanje postupka u slučaju nesolventnosti ili nakon podnošenja zahtjeva („sporno razdoblje”). Budući da se ta osnova za pobijanje dužnikovih radnji temelji na samom zaključivanju pravne radnje, sporno razdoblje najkraće je u usporedbi sa spornim razdobljima u pogledu drugih osnova za pobijanje dužnikovih radnji. Nadalje, za „kongruentna namirenja” (tj. činidbe koje su u potpunosti u skladu s vjerovnikovom tražbinom, kao što je namirenje dospjele tražbine uobičajenim sredstvima plaćanja), pravne se radnje mogu proglasiti ništavima po ovoj osnovi samo ako je vjerovnik znao ili trebao znati da dužnik nije mogao platiti svoje dugove ili da je podnesen zahtjev za pokretanje postupka u slučaju nesolventnosti. Naposljetku, u toj se odredbi navode određene vrste pravnih radnji koje se ne mogu proglasiti ništavima po ovoj osnovi. U članku 7. utvrđuje se druga posebna osnova za pobijanje dužnikovih radnji: pravne radnje uz određivanje preniske vrijednosti. Ova osnova ne obuhvaća samo darove ili druge donacije već i pravne radnje uz neuobičajeno niske naknade. Ima značajnu ulogu u pravu o tužbama radi pobijanja dužnikovih radnji jer je (među ostalim) učinkovit pravni lijek protiv mogućih nastojanja dužnika da imovinu stavi izvan dosega vjerovnika tako što je prenosi na treće osobe, kao što su članovi obitelji ili subjekti koji drže imovinu, a istodobno i dalje ima mogućnost uporabe te imovine. U članku 8. utvrđuje se treća i posljednja osnova za pobijanje dužnikovih radnji, namjerne prijevarne radnje, tj. pravne radnje kojima se obmanjuju vjerovnici. Člankom 9. utvrđuju se opće posljedice tužbi radi pobijanja dužnikovih radnji. To uključuje nemogućnost izvršenja tražbina koje proizlaze iz pravne radnje koja je proglašena ništavom, kao i obvezu stranke koja ima koristi od te pravne radnje da u potpunosti nadoknadi nesolvencijsku masu za prouzročenu štetu. U članku se pojašnjava da se obveza isplate naknade za nesolvencijsku masu ne može kompenzirati tražbinama druge stranke pravne radnje koja je ništava.

Člankom 10. utvrđuju se odredbe o pravima druge stranke pravne radnje koja je proglašena ništavom. Konkretno, tražbine koje su namirene pravnom radnjom koja je proglašena ništavom ponovno se pokreću u mjeri u kojoj stranka nadoknađuje nesolvencijsku masu. Članak 11. odnosi se na odgovornost trećih osoba: svaki nasljednik ili univerzalni pravni sljednik druge stranke pravne radnje koja je proglašena ništavom nasljeđuje položaj te stranke i u pogledu pravnih posljedica tužbi radi pobijanja dužnikovih radnji. Pojedinačni pravni sljednici odgovaraju samo za imovinu stečenu po prenisko određenoj vrijednosti ili ako su znali ili trebali znati okolnosti na kojima se temelje tužbe radi pobijanja dužnikovih radnji. Člankom 12. potvrđuje se povlastica restrukturiranja uvedena člancima 17. i 18. Direktive (EU) 2019/1023. Navodi se da pravila o tužbama radi pobijanja dužnikovih radnji iz ove glave ne utječu na primjenu članaka 17. i 18. Direktive (EU) 2019/1023. Glava III. o praćenju imovine koja pripada nesolvencijskoj masi ciljana je intervencija, koja bi trebala biti stavljena u kontekst Uredbe (EU) 2015/848, kojom se utvrđuje da u načelu upravitelji u slučaju nesolventnosti i u drugim državama članicama mogu izvršavati ovlasti koje su im dodijeljene pravom države članice u kojoj je pokrenut glavni postupak u slučaju nesolventnosti i u kojoj su imenovani. Ciljana pravila u toj glavi usmjerena su na pristup upravitelja u slučaju nesolventnosti različitim registrima koji sadržavaju relevantne informacije o imovini koja pripada ili bi trebala pripadati nesolvencijskoj masi. Neki su nacionalni elektronički registri javni ili čak dostupni putem jedinstvenih platformi za međusobno povezivanje koje je uspostavio EU, kao što je sustav međusobne povezanosti registara nesolventnosti (IRI). Odredbama predložene direktive proširuje se područje primjene registara dostupnih upraviteljima u slučaju nesolventnosti na neke registre koji nisu javno dostupni, kao što su oni izvorno uspostavljeni u okviru EU-a za sprečavanje pranja novca (nacionalni središnji registri bankovnih računa ili informacije o trustovima u registrima stvarnog vlasništva država članica). Glavom III. države članice obvezuju se i omogućiti stranim upraviteljima u postupcima u slučaju nesolventnosti izravan i brz pristup registrima navedenima u Prilogu (pod uvjetom da su oni već dostupni u državi članici). Člankom 13. zahtijeva se da države članice na svojem državnom području imenuju stečajne sudove koji će imati izravan pristup nacionalnim centraliziranim automatiziranim mehanizmima, kao što su središnji registri bankovnih računa ili elektronički sustavi za dohvat podataka, uspostavljeni na temelju članka 32.a Direktive (EU) 2015/849. Direktivom (EU) 2015/849 države članice obvezne su uspostaviti centralizirane automatizirane mehanizme kojima se mogu identificirati sve fizičke ili pravne osobe koje posjeduju ili kontroliraju račune za plaćanje i bankovne račune utvrđene pomoću IBAN-a, te sefove koje drže kreditne institucije. Direktivom o sprečavanju pranja novca financijsko-obavještajnim jedinicama država članica omogućuje se i neposredan i nepročišćen pristup tim registrima. Direktivom 2019/1153 tijelima za izvršavanje zakonodavstva, koja su države članice imenovale u tu svrhu, odobrava se izravan i neposredan pristup nacionalnim registrima bankovnih računa ako je takav pristup potreban za obavljanje njihovih zadaća u borbi protiv teških kaznenih djela. U skladu s Direktivom 2019/1153, izravan pristup treba odobriti i službenicima za oduzimanje imovinske koristi. Člankom 12. osigurat će se da samo stečajni sudovi koji su za to propisno ovlašteni i o kojima je Komisija obaviještena imaju izravan pristup registrima bankovnih računa ili elektroničkim sustavima za dohvat podataka. U člancima 14. i 15. pojašnjavaju se posebni uvjeti za pristup registrima bankovnih računa za sudove koji su za to ovlašteni. Tim ovlaštenim sudovima omogućit će se pristup nacionalnim središnjim registrima bankovnih računa njihove države članice i drugih država članica putem jedinstvene pristupne točke registara bankovnih računa (BAR), kada se uspostavi sustav međusobne povezanosti središnjih registara država članica i kada on postane operativan. Članak 16. odnosi se na vođenje zapisa o pretraživanjima registara bankovnih računa. Člankom 17. utvrđuju se odredbe o pristupu upravitelja u slučaju nesolventnosti registrima informacija o stvarnom vlasništvu. To uključuje pristup nacionalnom registru ili registrima stvarnog vlasništva uspostavljenima u državi članici u kojoj je pokrenut postupak i sustavu međusobne povezanosti registara stvarnog vlasništva. Pravna osnova za te registre utvrđena je u članku 30. stavku 3. i članku 31. stavku 3.a Direktive (EU) 2015/849. Pravna osnova za međusobno povezivanje ovih registara utvrđena je u članku 30. stavku 10. i članku 31. stavku 9. Direktive (EU) 2015/849. Minimalni skup informacija u registrima stvarnog vlasništva javno je dostupan trgovačkim društvima i drugim pravnim subjektima. Za trustove i slične pravne aranžmane pristup tom minimalnom skupu informacija nije javan, već je uvjetovan dokazivanjem legitimnog interesa. U članku 17. pojašnjava se da postoji legitiman interes kad god upravitelj u slučaju nesolventnosti traži informacije o trustovima i sličnim pravnim aranžmanima kako bi utvrdio i pratio imovinu za postupak u slučaju nesolventnosti u kojem je imenovan, a pristup je ograničen na unaprijed utvrđen opseg informacija. Člankom 18. utvrđuju se pravila o izravnom i brzom pristupu upravitelja u slučaju nesolventnosti nacionalnim registrima koji sadržavaju informacije o imovini. Registri imovine u ovom kontekstu trebali bi uključivati registre navedene u prilogu predloženoj direktivi, pod uvjetom da su takvi registri dostupni u predmetnoj državi članici. Odredbom se zahtijeva i da upravitelji u slučaju nesolventnosti imenovani u drugim državama članicama moraju imati jednake uvjete pristupa kao upravitelji u slučaju nesolventnosti imenovani u državama članicama u kojima se nalazi registar imovine. Glavom IV. o postupku pre-pack nastoji se osigurati da taj postupak, koji se općenito smatra učinkovitim za naplatu vrijednosti za vjerovnike, bude na strukturiran način dostupan u sustavima nesolventnosti svih država članica. U postupku pre-pack prodaja dužnikova poduzeća (ili njegova dijela) priprema se i dogovara prije službenog pokretanja postupka u slučaju nesolventnosti. Time se omogućuje izvršenje prodaje i stjecanje prihoda ubrzo nakon pokretanja službenog postupka u slučaju nesolventnosti čiji je cilj likvidacija poduzeća. Ovaj prijedlog uključuje niz zaštitnih mjera kako bi se osiguralo dopiranje do potencijalnih kupaca i postizanje najbolje moguće tržišne vrijednosti kao rezultat konkurentnog postupka prodaje. Te su zaštitne mjere formulirane tako da se državama članicama omogući izbor između osiguravanja konkurentnosti, transparentnosti i pravednosti postupka prodaje koji se provodi u (obično povjerljivoj) „fazi pripreme” i provođenja brze javne dražbe nakon pokretanja službenog postupka u „fazi likvidacije”. Člankom 19. obvezuje se države članice da u svoj sustav nesolventnosti uključe postupak pre-pack koji se sastoji od dvije uzastopne faze („faza pripreme” i „faza likvidacije”). Članak 20. bavi se odnosom između predložene direktive i drugih instrumenata Unije. Utvrđeno je da se faza likvidacije smatra postupkom u slučaju nesolventnosti kako je definiran u članku 2. točki 4. Uredbe (EU) 2015/848. Osim toga, državama članicama ostavlja se mogućnost da nadzornike smatraju upraviteljima u slučaju nesolventnosti kako su definirani u članku 2. točki 5. Uredbe (EU) 2015/848. Posljednji stavak odredbe pojašnjava odnos između predložene Direktive i Direktive Vijeća 2001/23/EZ u skladu s presudom Suda Europske unije u predmetu Heiploeg. U odredbi se navodi da se, za potrebe primjene članka 5. stavka 1. Direktive 2001/23/EZ, faza likvidacije postupka pre-pack smatra postupkom u slučaju nesolventnosti pokrenutim radi likvidacije imovine prenositelja pod nadzorom nadležnog tijela. Člankom 21. utvrđuju se pravila o nadležnosti za postupak pre-pack. U ovom se članku pojašnjava da je sud koji ima međunarodnu nadležnost nad glavnim postupkom u slučaju nesolventnosti dužnika nadležan i za postupak pre-pack. Člankom 22. utvrđuju se pravila o „nadzorniku” koji je glavni sudionik u „fazi pripreme” postupka pre-pack. U članku su navedene zadaće koje nadzornik mora obaviti kako bi upravljao postupkom prodaje i pronašao potencijalne kupce. Kao „budući upravitelj u slučaju nesolventnosti” nadzornik mora ispuniti sve kriterije prihvatljivosti koje pravo o nesolventnosti u državi članici u kojoj je pokrenut postupak pre-pack zahtijeva za imenovanje upravitelja u slučaju nesolventnosti, čime se osigurava da ista osoba obavlja te dvije uloge u dvjema uzastopnim fazama postupka pre-pack. Člankom 23. proširuje se (uz potrebne izmjene) primjena pravila o zastoju pojedinačnih radnji ovrhe protiv dužnika, utvrđenih u člancima 6. i 7. Direktive (EU) 2019/1023, na pripremnu fazu postupka pre-pack, ako je ispunjen uvjet vjerojatnosti nesolventnosti ili proglašenja nesolventnosti dužnika. Članak 24. odnosi se na načela koja se primjenjuju na postupak prodaje dužnikova poduzeća. Nadzornik mora osigurati da je postupak prodaje koji se provodi u pripremnoj fazi, obično na povjerljiv način, konkurentan, transparentan i pošten te da zadovoljava tržišne standarde. Ova načela se mogu zanemariti samo ako država članica odluči uvesti obvezu za sud da provede brzu javnu dražbu nakon pokretanja faze likvidacije. Člankom 25. osigurava se da se nadzornik imenuje upraviteljem u slučaju nesolventnosti u trenutku pokretanja faze likvidacije postupka pre-pack. Članak 26. odnosi se na postupak izdavanja odobrenja za prodaju dužnikova poduzeća koju provodi stečajni sud u fazi likvidacije. U skladu sa stavkom 1. sud mora ocijeniti je li postupak prodaje koji se provodi u pripremnoj fazi u skladu s primjenjivim načelima i uvjetima. Ako sud ne potvrdi prodaju poduzeća stjecatelju kojeg je predložio nadzornik, stečajni postupak pokrenut na početku faze likvidacije nastavlja se bez zaključenja prodaje u okviru postupka pre-pack. Stavkom 2. one države članice koje odluče naložiti da se javna dražba provodi na početku faze likvidacije upućuju se da najbolju ponudu dobivenu u pripremnoj fazi iskoriste kao ponudu „isklične cijene”, tj. kao početnu ponudu koja predstavlja donju granicu kupovne cijene kako drugi ponuditelji ne bi mogli ponuditi iznos niži od kupovne cijene. Njime se zahtijeva i da su zaštitne mjere koje se pružaju ponuditelju isklične cijene razmjerne i da se primjenjuju u mjeri u kojoj ne guše stvarno tržišno natjecanje. Člankom 27. utvrđuju se odredbe o prijenosu dvostrano obveznih ugovora, tj. ugovora između dužnika i druge ugovorne strane u skladu s kojima obje strane u trenutku pokretanja postupka u slučaju nesolventnosti i dalje imaju obveze koje moraju ispuniti. Takvi bi se ugovori u pravilu trebali dodijeliti stjecatelju poduzeća, čak i bez suglasnosti druge ugovorne strane. U članku 28. navodi se da se prodajom u okviru postupka pre-pack poduzeće ili njegov dio stječe bez dugova i obveza.

Člankom 29. osigurava se da se žalbama protiv prodaje odobrene prije početka postupka u slučaju nesolventnosti (postupak pre-pack) ne odgađa izvršenje ugovora o prodaji, a time ni unovčenje imovine. U skladu s tom odredbom, takve žalbe mogu imati suspenzivni učinak na realizaciju prodaje samo ako podnositelj žalbe pruži odgovarajuće jamstvo koje pokriva moguću štetu pretrpljenu zbog takve suspenzije. Člankom 29. istodobno se sudu pred kojim se vodi postupak daje diskrecijsko pravo da u cijelosti ili djelomično oslobodi fizičku osobu koja podnosi žalbu od davanja jamstva ako smatra da je takvo oslobođenje primjereno s obzirom na okolnosti predmetnog slučaja. U članku 30. pojašnjava se da bi kriteriji za odabir najbolje ponude trebali odgovarati kriterijima koji se upotrebljavaju za odabir između konkurentnih ponuda u standardnom postupku u slučaju nesolventnosti. Prema članku 31. nadzornik i upravitelj u slučaju nesolventnosti u postupku pre-pack osobno je odgovoran za svaku štetu prouzročenu nepoštovanjem svojih obveza. U članku 32. utvrđuju se dodatne zaštitne mjere za slučajeve u kojima je potencijalni kupac stranka blisko povezana s dužnikom. Dodatne zaštitne mjere uključuju obvezu upravitelja u slučaju nesolventnosti da ocijeni, u situacijama u kojima jedina ponuda dolazi od blisko povezane stranke, zadovoljava li ponuda test najboljeg interesa vjerovnika. Ako procjena dovede do negativnog zaključka, upravitelj u slučaju nesolventnosti trebao bi odbiti tu ponudu. Članak 33. sadržava različite odredbe čiji je cilj maksimizirati vrijednost poduzeća koje se prodaje. Time se osigurava da se privremeno financiranje traži uz najniže moguće troškove i da pružatelji privremenog financiranja imaju koristi od određenih zaštitnih mjera. Ovim se člankom zabranjuje i davanje prava prvokupa ponuditeljima jer bi mogućnost ostvarivanja takvih prava štetila tržišnom natjecanju u kontekstu postupka prodaje. Drugom odredbom se mogućnost nadmetanja kreditom ograničava na dio iznosa osigurane tražbine prema dužniku. Člankom 34. štite se interesi vjerovnika tijekom postupka pre-pack. To uključuje pravo na saslušanje tijekom postupka i, u pravilu, usklađivanje zahtjeva za oslobađanje založnog prava s onima koji bi se primjenjivali u postupcima u slučaju nesolventnosti u skladu s nacionalnim pravom. Članak 35. odnosi se na situacije u kojima stjecanje poduzeća postupkom pre-pack podliježe odluci tijela nadležnog za tržišno natjecanje. Glava V. o dužnostima direktora dio je mjera čiji je cilj maksimizirati vrijednost nesolvencijske mase. Iako se predloženom direktivom ne pruža usklađena definicija direktora, pri prenošenju odredaba iz ove glave države članice trebale bi uzeti u obzir da bi se pojam direktora trebao tumačiti u širem smislu. To je u skladu s prijedlogom iz Zakonodavnog vodiča o stečajnom pravu Komisije Ujedinjenih naroda za međunarodno trgovačko pravo (UNCITRAL), prema kojem se „kao opća uputa [...], osoba se može smatrati direktorom kada je zadužena za donošenje ključnih odluka u pogledu upravljanja poduzećem ili kada te odluke stvarno donosi ili bi ih trebala donositi”. Direktori su obično među prvima koji utvrde približava li se poduzeće rubu nesolventnosti ili je prešlo taj rub. Stoga bi trebali imati dužnost pravodobno podnijeti zahtjev za pokretanje postupaka u slučaju nesolventnosti. Predloženom se direktivom uspostavlja vremenski rok za ispunjavanje te obveze, uz građanskopravnu odgovornost. Odredbe ove glave su pravila o minimalnom usklađivanju, tako da države članice mogu zadržati ili uvesti strože obveze za direktore poduzeća koja su blizu nesolventnosti. Glava VI. sadržava pravila o pojednostavnjenim likvidacijskim postupcima za mikropoduzeća. Nacionalni okviri za nesolventnost nisu uvijek prikladni za pravilno i proporcionalno postupanje s nesolventnim mikropoduzećima. Mikropoduzeća rijetko podnose zahtjev za pokretanje standardnog postupka u slučaju nesolventnosti, a kada to učine, često je prekasno za očuvanje njihove vrijednosti. U mnogim državama članicama ne provodi se uredna likvidacija takvih poduzeća jer standardni postupci u slučaju nesolventnosti nisu dostupni ili je pokretanje takvog postupka odbijeno. To se događa ako nema imovine u nesolvencijskoj masi ili ako vrijednost imovine ne pokriva administrativne troškove postupka. Stoga je cilj predložene direktive osigurati urednu likvidaciju mikropoduzeća, čak i onih bez imovine, primjenom brzog i troškovno učinkovitog postupka. Glavni je cilj odredaba iz glave VI. pojednostavniti postupak i smanjiti povezane administrativne troškove. Na primjer, u pravilu u postupku ne bi trebalo imenovati upravitelja u slučaju nesolventnosti jer je intervencija upravitelja u slučaju nesolventnosti glavni čimbenik troška u postupku u slučaju nesolventnosti, a poslovanje predmetnih poduzeća obično nije toliko složeno da bi zahtijevalo upravitelja u slučaju nesolventnosti. Slično tomu, u predloženoj direktivi navodi se da bi dužnik u pravilu trebao ostati u posjedu imovine i poslova poduzeća tijekom cijelog postupka. Još jedan čimbenik koji omogućuje smanjenje troškova jest mogućnost da sud nastavi s unovčenjem imovine putem sustava elektroničke dražbe, koji bi svaka država članica trebala uspostaviti u okviru svojih pojednostavnjenih postupaka za mikropoduzeća. Člankom 38. obvezuje se države članice da u svoje nacionalno pravo uključe pravila o postupcima u slučaju nesolventnosti kojima se omogućuje likvidacija mikropoduzeća primjenom pojednostavnjenog postupka koji je u skladu sa standardima navedenima u glavi VI. Osim toga, ovom se odredbom uređuje uvjet nesolventnosti u svrhu pokretanja pojednostavnjenog postupka likvidacije i postupanja u predmetima „bez imovine”. U članku 39. pojašnjava se da bi imenovanje upravitelja u slučaju nesolventnosti u pojednostavnjenom postupku likvidacije trebalo biti iznimka. Člankom 40. od država članica zahtijeva se da omoguće upotrebu elektroničkih sredstava komunikacije za svu komunikaciju između nadležnog tijela i, prema potrebi, upravitelja u slučaju nesolventnosti i stranaka u postupku. Člankom 41. utvrđuje se da se pojednostavnjeni likvidacijski postupci mogu pokrenuti na zahtjev mikropoduzeća ili na zahtjev vjerovnika. Kako bi se pojednostavnio postupak podnošenja zahtjeva, na temelju provedbenog akta Komisije izradit će se standardni obrazac. Članak 42. odnosi se na odluku o pokretanju pojednostavnjenog postupka likvidacije, uključujući osnove na temelju kojih nadležno tijelo može odbiti pokretanje postupka. U članku 43. navodi se da bi dužnik u pravilu trebao zadržati kontrolu nad svojom imovinom i poslovima tijekom cijelog postupka. Člankom 44. utvrđuje se da bi dužnik trebao imati mogućnost zastoja pojedinačnih radnji ovrhe. Međutim, nadležno tijelo može, u unaprijed određenim okolnostima, izuzeti određene tražbine na pojedinačnoj osnovi. Člankom 45. osigurava se objava pokretanja pojednostavnjenog likvidacijskog postupka. Članak 46. odnosi se na podnošenje i priznavanje zahtjeva vjerovnika za tražbine u pojednostavnjenom postupku likvidacije. U odredbi se pretpostavlja da se većina tražbina podnosi na temelju pisane izjave dužnika. Osim tražbina uključenih u tu izjavu, vjerovnici mogu podnijeti dodatne tražbine. Kako bi se pojednostavnio postupak priznavanja, tražbine navedene u izjavi dužnika smatraju se priznatima, osim ako vjerovnik izričito na njih uloži prigovor. Članak 47. sadržava posebne odredbe o pokretanju i vođenju tužbi radi pobijanja dužnikovih radnji u okviru pojednostavnjenog postupka likvidacije za mikropoduzeća. Članak 48. odnosi se na uspostavu nesolvencijske mase tako što utvrđuje koja je imovina uključena i osigurava da nadležna tijela jasno utvrde koja je imovina isključena iz nesolvencijske mase te je stoga dužnik može zadržati ako je poduzetnik.

U članku 49. navodi se da nakon utvrđivanja nesolvencijske mase nadležno tijelo odlučuje hoće li a) nastaviti s unovčenjem imovine ili b) odmah zaključiti pojednostavnjeni likvidacijski postupak jer je zbog vrijednosti imovine njezino unovčenje neopravdano. Odredbom se utvrđuje i da se imovina dužnika treba unovčiti elektroničkom javnom dražbom, osim ako nadležno tijelo smatra da je upotreba drugih sredstava za prodaju imovine primjerenija s obzirom na prirodu imovine ili okolnosti postupka. Člankom 50. države članice obvezuje se da uspostave jednu ili više platformi za elektroničke dražbe radi unovčenja imovine iz nesolvencijske mase u stečajnom postupku te da njima upravljaju. Odredbom se državama članicama omogućuje i da osiguraju da korisnici takvih platformi mogu davati ponude za kupnju dužnikova poduzeća uz pretpostavku vremenske neograničenosti poslovanja. Platforma ili platforme trebale bi biti dostupne u pojednostavnjenim postupcima likvidacije, iako države članice mogu odlučiti proširiti upotrebu na druge postupke u slučaju nesolventnosti. Odredbom se države članice obvezuju da platformu ili platforme učine dostupnom ili dostupnima svim osobama s boravištem na području EU-a ili subjektima koji imaju registrirano sjedište na području EU-a. U članku 51., slijedeći primjer drugih projekata EU-a kojima se međusobno povezuju decentralizirani elektronički registri (npr. sustav međusobne povezanosti poslovnih registara (BRIS), sustav međusobne povezanosti registara nesolventnosti (IRI)), od Komisije se zahtijeva da uspostavi sustav za međusobno povezivanje nacionalnih sustava elektroničkih dražbi putem europskog portala e-pravosuđe, koji bi trebao služiti kao središnja elektronička pristupna točka. Dodana je vrijednost takvog sustava međusobne povezanosti dostupnost svih dražbi putem jedinstvene platforme koja je dostupna na svim službenim jezicima EU-a. Tehničke specifikacije tog sustava međusobne povezanosti odredit će se provedbenim aktom ili aktima. Odluke o razvoju i nabavi u području informacijske tehnologije podlijegat će prethodnom odobrenju Odbora Europske komisije za informacijsku tehnologiju i kibersigurnost. Članak 52. odnosi se na troškove uspostave i međusobnog povezivanja sustava elektroničkih dražbi, dok se člankom 53. utvrđuju odgovornosti Komisije povezane s obradom osobnih podataka u sustavu međusobne povezanosti elektroničkih platformi za dražbe. Člankom 54. utvrđuju se pravila o prodaji imovine nesolvencijske mase na elektroničkoj dražbi u pojednostavnjenom postupku likvidacije. Člankom 55. uređuje se odluka o okončanja pojednostavnjenog postupka likvidacije i utvrđuje se da bi se takvom odlukom trebalo odrediti razdoblje za otpust duga. Člankom 56. utvrđuje se načelo prema kojem bi ne samo poduzetnici dužnici nego i osnivači, vlasnici ili članovi mikropoduzeća s neograničenom odgovornošću, koji su osobno odgovorni za dugove dužnika, trebali imati učinkovit pristup mogućnosti potpunog otpusta duga kao posljedici okončanja pojednostavnjenog postupka likvidacije. Uvjeti, razlozi, razdoblje i druge okolnosti postupka koji dovodi do otpusta duga trebaju se utvrditi u skladu s pravilima iz glave III. Direktive (EU) 2019/1023. U članku 57. pojašnjava se da bi postupke povezane s osobnim jamstvima pruženima za poslovne potrebe mikropoduzeća trebalo koordinirati ili konsolidirati s relevantnim pojednostavnjenim likvidacijskim postupcima istog mikropoduzeća. U glavi VII. utvrđuju se odredbe o odboru vjerovnika. Odbor vjerovnika ključan je instrument kojim se osigurava da se postupci u slučaju nesolventnosti provode na način kojim se štite interesi vjerovnika i osigurava uključenost pojedinačnih vjerovnika koji inače ne bi mogli sudjelovali u postupku zbog ograničenih sredstava ili zemljopisne udaljenosti. Stoga je cilj odredaba te glave ojačati položaj vjerovnika u postupku. To se postiže osiguravanjem osnivanja odbora vjerovnika ako se glavna skupština vjerovnika usuglasi te predviđanjem minimalnih pravila usklađivanja u pogledu ključnih aspekata, kao što su imenovanje članova i sastav odbora, metode rada, funkcija odbora te osobna odgovornost njegovih članova. Članak 58. odnosi se na zahtjeve za osnivanje odbora vjerovnika utvrđivanjem načela prema kojem se odluka o osnivanju odbora vjerovnika donosi na glavnoj skupštini vjerovnika. Ovim se člankom dopušta državama članicama i da omoguće vjerovnicima osnivanje odbora vjerovnika od trenutka podnošenja zahtjeva za pokretanje postupka u slučaju nesolventnosti (i prije pokretanja postupka), istodobno osiguravajući da se prva glavna skupština vjerovnika sazove kako bi se donijela odluka o nastavku rada i sastavu odbora. Nadalje, u skladu s nacionalnim pravom države članice imaju diskrecijsko pravo isključiti mogućnost osnivanja odbora vjerovnika u postupcima u slučaju nesolventnosti kada trošak osnivanja i rada takvog odbora nije razmjeran vrijednosti koju on stvara. Člankom 59. utvrđuje se postupak za imenovanje članova odbora vjerovnika i zahtjevi za pošteno zastupanje vjerovnika u odboru. Člankom 60. utvrđuje se načelo prema kojem odbor vjerovnika zastupa isključivo interese svih vjerovnika i djeluje neovisno o upravitelju u slučaju nesolventnosti. Ovim se člankom državama članicama omogućuje i zadržavanje nacionalnih odredbi kojima se omogućuje osnivanje više odbora vjerovnika koji predstavljaju različite skupine vjerovnika. U člancima 61. i 62. utvrđuju se broj članova i zahtjevi za razrješenje i zamjenu člana odbora vjerovnika. U članku 63. utvrđuju se minimalni radni uvjeti za odbor vjerovnika, uključujući postupke glasovanja. Člankom 64. utvrđuju se funkcija te minimalna prava, dužnosti i ovlasti odbora vjerovnika, kao što su pravo na saslušanje u postupku u slučaju nesolventnosti, dužnost nadziranja upravitelja u slučaju nesolventnosti i ovlast traženja vanjskog savjeta o određenim pitanjima. U članku 65. utvrđuju se zahtjevi u pogledu troškova odbora vjerovnika nastalih ostvarivanjem njihovih prava i izvršavanjem njihovih funkcija te naknada članovima. Članovi odbora vjerovnika podliježu i posebnim odredbama o odgovornosti u skladu s člankom 66. Naposljetku, u članku 67. dodjeljuje se pravo žalbe protiv odluka odbora vjerovnika ako je odboru vjerovnika povjerena ovlast odobravanja odluka na temelju nacionalnog prava. Glava VIII. odnosi se na mjere kojima se jača transparentnost nacionalnih propisa o postupcima u slučaju nesolventnosti. Obvezuju države članice da za ulagače izrade i redovito ažuriraju jasno definiran, standardni informativni sažetak s praktičnim informacijama o glavnim značajkama njihovih nacionalnih propisa o postupcima u slučaju nesolventnosti. Ovaj informativni sažetak mora biti dostupan na portalu e-pravosuđe. Kao dio sadržaja koji Europska pravosudna mreža isporučuje u građanskim i trgovačkim stvarima, na portalu e-pravosuđe već su dostupne neke informacije o nacionalnim sustavima nesolventnosti država članica. Međutim, sadržaj tih postojećih nacionalnih stranica nije usklađen na način koji bi ulagačima omogućio jednostavnu usporedbu različitih sustava. Člankom 68. utvrđuju se zahtjevi za sadržaj i objavu informativnog sažetka s ključnim informacijama, koji bi trebao sadržavati bitne značajke nacionalnog prava o postupku u slučaju nesolventnosti. U glavi IX. utvrđuje se završna odredba predložene direktive. Člankom 69. uvode se zahtjevi u pogledu uloge Odbora za restrukturiranje i nesolventnosti, kako je navedeno u članku 30. Direktive (EU) 2019/1023. Člankom 70. uvodi se klauzula o preispitivanju, a člankom 71. utvrđuju se uvjeti za prenošenje predložene direktive. U članku 72. utvrđuje se datum stupanja na snagu predložene direktive, a u članku 73. utvrđuje se kome je predložena direktiva upućena.

2022/0408 (COD) Prijedlog DIREKTIVE EUROPSKOG PARLAMENTA I VIJEĆA o usklađivanju određenih aspekata prava o nesolventnosti (Tekst značajan za EGP) EUROPSKI PARLAMENT I VIJEĆE EUROPSKE UNIJE, uzimajući u obzir Ugovor o funkcioniranju Europske unije, a posebno njegov članak 114., uzimajući u obzir prijedlog Europske komisije, nakon prosljeđivanja nacrta zakonodavnog akta nacionalnim parlamentima, uzimajući u obzir mišljenje Europskoga gospodarskog i socijalnog odbora, uzimajući u obzir mišljenje Odbora regija, u skladu s redovnim zakonodavnim postupkom, budući da: (1)Cilj je ove Direktive doprinijeti pravilnom funkcioniranju unutarnjeg tržišta i ukloniti prepreke za ostvarivanje temeljnih sloboda poput slobodnog kretanja kapitala i slobode poslovnog nastana, koje proizlaze iz razlika u nacionalnim pravima i postupcima u području nesolventnosti. (2)Velike razlike u materijalnom pravu o nesolventnosti potvrđene Uredbom (EU) 2015/848 Europskog parlamenta i Vijeća stvaraju prepreke unutarnjem tržištu jer smanjuju privlačnost prekograničnih ulaganja, što utječe na prekogranično kretanje kapitala unutar Unije te u treće zemlje i iz njih. (3)Postupcima u slučaju nesolventnosti osigurava se uredno gašenje ili restrukturiranje poduzeća ili poduzetnika u financijskim i gospodarskim poteškoćama. Ovi su postupci ključni za financijska ulaganja jer se njima određuje konačna vrijednost povrata takvih ulaganja. Različita pravila u državama članicama pridonose pravnoj nesigurnosti i nepredvidivosti ishoda postupka u slučaju nesolventnosti, čime se povećavaju prepreke, posebno za prekogranična ulaganja na unutarnjem tržištu. Velike razlike u vrijednosti naplate i vremenu potrebnom za dovršetak postupka u slučaju nesolventnosti u cijeloj Uniji negativno utječu na predvidljivost troškova za vjerovnike i ulagače u prekograničnim situacijama na unutarnjem tržištu. (4)Integracija unutarnjeg tržišta u području propisa o nesolventnosti koja se nastoji postići ovom Direktivom ključan je instrument za učinkovitije funkcioniranje tržišta kapitala u Europskoj uniji, uključujući bolji pristup financiranju poduzeća. Stoga je potrebno utvrditi minimalne zahtjeve u ciljanim područjima nacionalnih postupaka u slučaju nesolventnosti koji imaju znatan utjecaj na učinkovitost i trajanje takvih postupaka, posebno na prekogranične postupke u slučaju nesolventnosti. (5)Kako bi se zaštitila vrijednost nesolvencijske mase za vjerovnike, nacionalni zakoni o nesolventnosti trebali bi uključivati učinkovita pravila kojima se omogućuje poništenje pravnih radnji koje su štetne za vjerovnike i koje su zaključene prije pokretanja postupka u slučaju nesolventnosti (tužbe radi pobijanja dužnikovih radnji). S obzirom na to da je cilj tužbi radi pobijanja dužnikovih radnji poništiti štetne učinke pravne radnje na imovinu, primjereno je pozvati se na ispunjenje uzroka te štete kao na relevantan trenutak, odnosno na zaključivanje pravne radnje, a ne na njezino izvršenje. Na primjer, u slučaju elektroničkog prijenosa novca relevantna točka u vremenu ne bi trebao biti trenutak kada dužnik naloži financijskoj instituciji da prenese novac vjerovniku (izvršenje pravne radnje), već kada je uplata zaprimljena na računu vjerovnika (zaključivanje pravne radnje). Pravilima o tužbama radi pobijanja dužnikovih radnji trebala bi se omogućiti i naknada za nesolvencijsku masu za štetu prouzročenu vjerovnicima takvim pravnim radnjama. (6)Opseg pravnih radnji koje bi se u skladu s pravilima pobijanju dužnikovih radnji mogle osporiti trebao bi biti širok kako bi se obuhvatilo svako ljudsko ponašanje koje proizvodi pravne učinke. Načelo jednakog postupanja prema vjerovnicima podrazumijeva da bi pravne radnje trebale uključivati i propuste, jer nema znatne razlike u tome trpe li vjerovnici štetu zbog djelovanja ili zbog pasivnosti predmetne stranke. Na primjer, svejedno je hoće li se dužnik aktivno odreći tražbine prema svojem dužniku ili će ostati pasivan i prihvatiti zastarijevanje tražbine. Daljnji primjeri propusta koji mogu biti predmet tužbi radi pobijanja dužnikovih radnji uključuju propust osporavanja nepovoljne presude ili drugih odluka sudova ili javnih tijela ili propust registracije prava intelektualnog vlasništva. Iz istog razloga pravila pobijanju dužnikovih radnji ne bi trebala biti ograničena na pravne radnje dužnika, već bi trebala uključivati i pravne radnje druge ugovorne strane ili treće osobe. S druge strane, samo pravne radnje koje su štetne za vjerovnike trebale bi podlijegati pravilima o tužbama radi pobijanja dužnikovih radnji. (7)Kako bi se zaštitila legitimna očekivanja druge ugovorne strane u odnosu na dužnika, svako zadiranje u valjanost ili izvršivost pravne radnje trebalo bi biti razmjerno okolnostima u kojima je ta radnja zaključena. Takve okolnosti trebale bi uključivati namjeru dužnika, znanje druge ugovorne strane ili razdoblje od zaključenja pravne radnje do pokretanja postupka u slučaju nesolventnosti. Stoga je potrebno razlikovati niz posebnih osnova za pobijanje dužnikovih radnji koje se temelje na zajedničkim i tipičnim činjeničnim obrascima kojima bi se trebali dopuniti opći preduvjeti za tužbe radi pobijanja dužnikovih radnji. Svako zadiranje mora biti u skladu s temeljnim pravima sadržanima u Povelji o temeljnim pravima Europske unije.

(8)U kontekstu pobijanja dužnikovih radnji trebalo bi razlikovati pravne radnje u kojima je tražbina druge ugovorne strane dospjela i izvršiva te namirena u skladu sa sadržajem njezina prava (kongruentno namirenje) i one u kojima činidba nije bila u potpunosti u skladu s vjerovnikovom tražbinom (inkongruentno namirenje). Inkongruentna namirenja posebno uključuju prijevremena plaćanja, namirenje neuobičajenim sredstvima plaćanja, naknadno osiguranje kolateralom dotad neosigurane tražbine koje nije prethodno dogovoreno u izvornom sporazumu o dugu, dodjelu prava na izvanredan raskid ili druge izmjene koje nisu predviđene u temeljnom ugovoru, odricanje od prava na zastupanje ili podnošenje prigovora, ili priznavanje spornih dugova. U slučaju kongruentnog namirenja, na pogodovanje kao osnovu za pobijanje pravnih radnji može se pozivati samo ako je vjerovnik pravne radnje koja se može proglasiti ništavom u trenutku transakcije znao ili trebao znati da je dužnik nesolventan. (9)Određena kongruentna namirenja, odnosno pravne radnje koje se izvršavaju izravno uz pravednu naknadu u korist nesolvencijske mase, trebalo bi izuzeti iz opsega pravnih radnji koje se mogu proglasiti ništavima. Cilj je tih pravnih radnji poduprijeti redovite svakodnevne aktivnosti dužnikova poduzeća. Pravne radnje obuhvaćene ovom iznimkom trebale bi imati ugovornu osnovu i zahtijevati uzajamnu izmjenu činidbi, koja ne mora nužno biti istovremena jer u nekim slučajevima neizbježna kašnjenja mogu proizaći iz praktičnih okolnosti. Međutim, to izuzeće ne bi trebalo obuhvaćati odobravanje kredita. Nadalje, činidba i protučinidba u tim pravnim radnjama trebale bi imati jednaku vrijednost. Protučinidba bi istodobno trebala koristiti imovini, a ne trećoj osobi. Ova bi iznimka posebno trebala obuhvaćati pravovremeno plaćanje robe, plaća ili naknada za usluge, posebno za pravne ili gospodarske savjetnike; gotovinsko ili kartično plaćanje robe potrebne za svakodnevno dužnikovo poslovanje; isporuku robe, proizvoda ili usluga uz plaćanje pouzećem; stvaranje založnog prava isplatom zajma; pravovremeno plaćanje javnih pristojbi uz naknadu (npr. ulazak u javne prostore ili ustanove). (10)Novo ili privremeno financiranje osigurano tijekom pokušaja restrukturiranja, među ostalim tijekom preventivnog postupka u slučaju nesolventnosti u skladu s glavom II. Direktive (EU) 2019/1023 Europskog parlamenta i Vijeća, trebalo bi zaštititi u naknadnom postupku u slučaju nesolventnosti. Slijedom toga, pobijanje dužnikovih radnji na osnovi pogodovanja ne bi trebalo biti dopušteno uz plaćanja ili osiguranje kolateralom u korist pružatelja takvog novog ili privremenog financiranja ako su ta plaćanja ili osiguranja kolateralom izvršena u skladu s tražbinama pružatelja. Takva plaćanja ili osiguranja kolateralom stoga se trebaju smatrati pravnim radnjama koje se izvršavaju izravno uz pravednu naknadu u korist nesolvencijske mase. (11)Glavna posljedica proglašenja ništavosti pravne radnje u postupku radi pobijanja dužnikovih radnji jest obveza stranke koja ima koristi od pravne radnje koja je proglašena ništavom da nadoknadi nesolvencijsku masu za štetu uzrokovanu takvom pravnom radnjom. Kompenzacija bi trebala uključivati naknade, prema potrebi, i kamate, u skladu s primjenjivim općim građanskim pravom. Kompenzacija podrazumijeva plaćanje iznosa koji odgovara vrijednosti primljene činidbe ako se ona ne može vratiti u nesolvencijsku masu u naravi. (12)Osobe koje su blisko povezane s dužnikom, kao što su srodnici u slučaju da je dužnik fizička osoba ili subjekti koji imaju odlučujuću ulogu u odnosu na dužnika koji je pravna osoba, obično ostvaruju korist uvidom u informacije o financijskoj situaciji dužnika. Kako bi se spriječila zlouporaba, trebalo bi uspostaviti dodatne zaštitne mjere. Slijedom toga, u kontekstu tužbi radi pobijanja dužnikovih radnji trebalo bi uvesti pravne pretpostavke o poznavanju okolnosti na kojima su se temeljili uvjeti za pobijanje ako je druga stranka koja je uključena u pravnu radnju koja se može proglasiti ništavom stranka blisko povezana s dužnikom. Te bi pretpostavke trebale biti oborive i trebale bi biti usmjerene na prebacivanje tereta dokazivanja u korist nesolvencijske mase. (13)Poboljšanje mogućnosti upravitelja u slučaju nesolventnosti da utvrde i prate imovinu koja pripada nesolvencijskoj masi ključno je za maksimiziranje vrijednosti te mase. Pri obavljanju svojih dužnosti upravitelji u slučaju nesolventnosti već sada mogu pristupiti informacijama koje se čuvaju u javnim registrima podataka, koji su djelomično uspostavljeni pravom Unije i međusobno povezani na europskoj razini, kao što su sustav međusobne povezanosti poslovnih registara (BRIS), sustav međusobne povezanosti registara nesolventnosti (IRI) ili sustav međusobne povezanosti registara stvarnog vlasništva (BORIS). Međutim, pristup informacijama u javnim bazama podataka često je nedovoljan za utvrđivanje i praćenje važne imovine koja jest ili bi trebala biti obuhvaćena nesolvencijskom masom. Osobito se upravitelji u slučaju nesolventnosti suočavaju se s praktičnim poteškoćama kada pokušavaju pristupiti registrima imovine koji se nalaze u inozemstvu. (14)Stoga je potrebno utvrditi odredbe kako bi se osiguralo da upravitelji u slučaju nesolventnosti pri izvršavanju svojih dužnosti u postupku u slučaju nesolventnosti mogu, izravno ili neizravno, imati pristup informacijama koje se čuvaju u bazama podataka koje nisu javno dostupne. (15)Brz izravan pristup centraliziranim registrima bankovnih računa ili sustavima za dohvat podataka često je neophodan za maksimiziranje vrijednosti nesolvencijske mase. Stoga bi trebalo utvrditi pravila za odobravanje izravnog pristupa informacijama u centraliziranim registrima bankovnih računa ili sustavima za dohvat podataka ovlaštenim sudovima država članica koji su nadležni u postupcima u slučaju nesolventnosti. Ako određena država članica omogući pristup informacijama o bankovnim računima putem središnjeg elektroničkog sustava za dohvat podataka, ta država članica trebala bi osigurati da tijelo koje upravlja sustavom za dohvat izvješćuje ovlašteni sud o rezultatima pretraživanja bez odgode i u nepročišćenom obliku. (16)Kako bi se poštovalo pravo na zaštitu osobnih podataka i pravo na privatnost, izravan i neposredan pristup registrima bankovnih računa trebalo bi dodijeliti samo sudovima nadležnima u postupcima u slučaju nesolventnosti koje su države članice ovlastile za to. Stoga bi upraviteljima u slučaju nesolventnosti trebalo dopustiti pristup informacijama iz registara bankovnih računa samo neizravno tako da od sudova u njihovoj državi članici koji su za to ovlašteni zatraže da pristupe registru te da ga pretražuju. (17)Direktivom (EU) YYYY/XX Europskog parlamenta i Vijeća [Ured za publikacije: Direktiva kojom se zamjenjuje Direktiva 2015/849] predviđa se da su centralizirani automatizirani mehanizmi međusobno povezani putem jedinstvene pristupne točke registara bankovnih računa (BAR), koju treba razviti i kojom će upravljati Komisija. S obzirom na sve veću važnost postupaka u slučaju nesolventnosti s prekograničnim implikacijama i važnost relevantnih financijskih informacija za potrebe maksimiziranja vrijednosti nesolvencijske mase u postupcima u slučaju nesolventnosti, ovlašteni nacionalni sudovi nadležni za pitanja nesolventnosti trebali bi moći izravno pristupiti centraliziranim registrima bankovnih računa drugih država članica i pretraživati ih putem jedinstvene pristupne točke BAR-a uspostavljene u skladu s Direktivom (EU) YYYY/XX [Ured za publikacije: Direktiva kojom se zamjenjuje Direktiva 2015/849]. (18)Sve osobne podatke dobivene na temelju ove Direktive trebali bi obrađivati samo sudovi koji su za to ovlašteni i upravitelji u slučaju nesolventnosti u skladu s primjenjivim pravilima o zaštiti podataka ako je to nužno i razmjerno za potrebe utvrđivanja i praćenja imovine koja pripada dužnikovoj nesolvencijskoj masi u okviru postupaka u slučaju nesolventnosti koji su u tijeku. (19)Direktivom (EU) 2015/849 Europskog parlamenta i Vijeća osigurava se da se osobama koje mogu dokazati legitiman interes odobri pristup informacijama o stvarnom vlasništvu trustova i drugih vrsta pravnih aranžmana, u skladu s pravilima o zaštiti podataka. Tim se osobama odobrava pristup informacijama o imenu, mjesecu i godini rođenja te zemlji boravišta i državljanstvu stvarnog vlasnika, kao i prirodi i opsegu korisničkog udjela koji drži. Ključno je da upravitelji u slučaju nesolventnosti mogu brzo i jednostavno pristupiti tom skupu informacija za obavljanje svojih zadaća praćenja imovine u kontekstu postupka u slučaju nesolventnosti koji je u tijeku. Stoga je potrebno pojasniti da u takvom slučaju pristup upravitelja u slučaju nesolventnosti predstavlja legitiman interes. Istodobno, opseg podataka kojima upravitelji u slučaju nesolventnosti mogu izravno pristupiti ne bi trebao biti širi od opsega podataka kojima mogu pristupiti druge osobe koje imaju legitiman interes. (20)Kako bi se osiguralo učinkovito praćenje imovine u kontekstu prekograničnih postupaka u slučaju nesolventnosti, upraviteljima u slučaju nesolventnosti imenovanima u jednoj državi članici trebalo bi omogućiti brz pristup registrima imovine i kada se ti registri nalaze u drugoj državi članici. Stoga uvjeti pristupa koji se primjenjuju na strane upravitelje u slučaju nesolventnosti ne bi trebali biti složeniji od onih koji se primjenjuju na domaće upravitelje u slučaju nesolventnosti. (21)U kontekstu likvidacije u slučaju nesolventnosti, nacionalnim propisima o nesolventnosti trebalo bi omogućiti unovčenje imovine poduzeća prodajom poduzeća ili njegova dijela uz pretpostavku vremenske neograničenosti poslovanja. Prodaja poduzeća uz pretpostavku vremenske neograničenosti poslovanja trebala bi u tom kontekstu značiti prijenos poslovanja, u cijelosti ili djelomično, na stjecatelja na način da poduzeće (ili njegov dio) može nastaviti poslovati kao gospodarski produktivna jedinica. Prodaja poduzeća uz pretpostavku vremenske neograničenosti poslovanja trebala bi se tumačiti kao suprotnost prodaji imovine poduzeća dio po dio (unovčenje po dijelovima). (22)Općenito se pretpostavlja da se u likvidaciji prodajom poduzeća (ili njegova dijela) uz pretpostavku vremenske neograničenosti poslovanja može ostvariti povrat veće vrijednosti nego unovčenjem po dijelovima. Kako bi se u likvidaciji promicala prodaja poduzeća uz pretpostavku vremenske neograničenosti poslovanja, nacionalni sustavi za nesolventnost trebali bi uključivati postupak pre-pack, u kojem dužnik u financijskim poteškoćama, uz pomoć „nadzornika”, traži moguće zainteresirane stjecatelje i priprema prodaju poduzeća uz pretpostavku vremenske neograničenosti poslovanja prije službenog pokretanja postupka u slučaju nesolventnosti, tako da se imovina može brzo unovčiti nedugo nakon pokretanja službenog postupka u slučaju nesolventnosti. Postupci pre-pack trebali bi se sastojati od dvije faze, odnosno pripremne faze i faze likvidacije. (23)Za učinkovito upravljanje postupkom pre-pack sud pred kojim se vodi takav postupak trebao bi imati i ovlast odlučivati o pitanjima koja su usko povezana s prodajom poduzeća ili njegova dijela u okviru postupka pre-pack. (24)Postupkom pre-pack trebalo bi se osigurati da nadzornik imenovan u pripremnoj fazi može predložiti najbolju ponudu dobivenu tijekom postupka prodaje na odobrenje sudu samo ako izjavi da se, prema njegovu mišljenju, unovčenjem po dijelovima ne bi povratila očigledno veća vrijednost za vjerovnike od tržišne cijene dobivene za poduzeće (ili njegov dio) uz pretpostavku vremenske neograničenosti poslovanja. Vrijednost poduzeća koje trajno posluje u pravilu je viša od vrijednosti koja bi se ostvarila unovčenjem po dijelovima jer se temelji na pretpostavci da poduzeće nastavlja s aktivnostima uz minimalno ometanje, ima povjerenje financijskih vjerovnika, dioničara i klijenata i nastavlja stvarati prihode. Stoga izjava nadzornika ne bi trebala zahtijevati da se u svakom slučaju provodi procjena. Nadzornik bi trebao samo razumno zaključiti da prodajna cijena nije znatno niža od sredstava koja bi se mogla naplatiti unovčenjem po dijelovima. Međutim, trebalo bi od nadzornika ili upravitelja u slučaju nesolventnosti zahtijevati pojačani nadzor u slučajevima kada je jedinu postojeću ponudu dala stranka koja je blisko povezana s dužnikom. U takvim situacijama nadzornik ili upravitelj u slučaju nesolventnosti trebao bi odbiti ponudu ako ona ne zadovoljava test najboljeg interesa vjerovnikâ. (25)Kako bi se zajamčila prodaja poduzeća po najboljoj tržišnoj vrijednosti tijekom postupka pre-pack, države članice trebale bi osigurati visoke standarde konkurentnosti, transparentnosti i pravednosti postupka prodaje koji se provodi u pripremnoj fazi ili propisati da sud nakon pokretanja faze likvidacije provodi kratku javnu dražbu. (26)Ako država članica odluči zahtijevati visoke standarde u pripremnoj fazi, nadzornik (koji će se naknadno imenovati upraviteljem u slučaju nesolventnosti u fazi likvidacije) trebao bi biti odgovoran za osiguravanje konkurentnosti, transparentnosti i pravednosti postupka prodaje te usklađenosti s tržišnim standardima. U skladu s tržišnim standardima u tom kontekstu trebalo bi zahtijevati da postupak bude u skladu sa standardnim pravilima i praksom u pogledu spajanja i preuzimanja u predmetnoj državi članici, što uključuje poziv potencijalno zainteresiranim osobama da sudjeluju u postupku prodaje, otkrivanje istih informacija potencijalnim kupcima, omogućavanje zainteresiranim stjecateljima da provode dubinsku analizu i dobivanje ponuda od zainteresiranih osoba putem strukturiranog postupka. (27)Ako država članica odluči odrediti da sud vodi javnu dražbu nakon pokretanja faze likvidacije, ponuda koju je nadzornik odabrao tijekom pripremne faze trebala bi se upotrebljavati kao početna ponuda („isklična ponuda”) tijekom dražbe. Dužnik bi trebao moći ponuditi poticaje „ponuditelju isklične cijene” posebno pristankom na nadoknadu troškova ili isplatu odustatnine u slučaju odabira bolje ponude putem javne dražbe. Međutim, države članice trebale bi osigurati da takvi poticaji koje dužnici daju „ponuditeljima isklične ponude” tijekom pripremne faze budu razmjerni i da ne odvraćaju druge potencijalno zainteresirane ponuditelje od sudjelovanja u javnoj dražbi u fazi likvidacije.

(28)Pokretanje postupka u slučaju nesolventnosti ne bi trebalo dovesti do prijevremenog raskida ugovora u skladu s kojima te strane i dalje imaju obveze koje moraju ispuniti (dvostrano obvezni ugovori), a koji su potrebni za nastavak poslovanja. Takav raskid neopravdano bi ugrozio vrijednost poduzeća, ili njegova dijela, koje će se prodavati u okviru postupka pre-pack. Stoga treba osigurati prijenos tih ugovora na stjecatelja dužnikova poduzeća ili njegova dijela, čak i bez suglasnosti druge ugovorne strane dužnika u tim ugovorima. Ipak, postoje situacije u kojima se ne može razumno očekivati prijenos dvostrano obveznih ugovora, primjerice kada je stjecatelj konkurent druge ugovorne strane. Isto tako, sud u pojedinačnoj ocjeni dvostrano obveznog ugovora može zaključiti da bi njegov raskid bolje odgovarao interesima poduzeća dužnika nego prijenos, primjerice kada bi prijenos ugovora doveo do nerazmjernog opterećenja za poduzeće. Međutim, sudu ne bi trebalo biti dopušteno raskinuti dvostrano obvezne ugovore koji se odnose na licence za prava intelektualnog i industrijskog vlasništva jer su one obično ključne komponente poslovanja poduzeća koje se prodaje. (29)Mogućnost provedbe prava prvokupa tijekom postupka prodaje narušila bi tržišno natjecanje u postupku pre-pack. Potencijalni ponuditelji mogli bi se suzdržati od podnošenja ponuda zbog prava na temelju kojih bi se njihove ponude odbacile po vlastitom nahođenju nositelja, bez obzira na vrijeme i uložena sredstva te ekonomsku vrijednost ponude. Kako bi se osiguralo da odabrana ponuda odražava najbolju dostupnu cijenu na tržištu, ponuditeljima se ne bi trebala priznati prava prvokupa niti bi se takva prava trebala provoditi tijekom nadmetanja. Nositelji prava prvokupa koja su dodijeljena prije početka postupka pre-pack, umjesto da se pozivaju na to pravo, trebali bi biti pozvani da sudjeluju u nadmetanju. (30)Države članice trebale bi omogućiti osiguranim vjerovnicima da sudjeluju u nadmetanju u postupku pre-pack tako da ponude iznos svojih osiguranih tražbina kao naknadu za kupnju imovine nad kojom imaju založno pravo (nadmetanje kreditom). Međutim, nadmetanje kreditom ne bi se trebalo upotrebljavati na način kojim se osiguranim vjerovnicima pruža neopravdana prednost u postupku nadmetanja, primjerice kada je iznos njihove osigurane tražbine u odnosu na dužnikovu imovinu veći od tržišne vrijednosti poduzeća. (31)Ovom se Direktivom ne bi trebala dovoditi u pitanje primjena prava tržišnog natjecanja Unije, posebno Uredbe Vijeća (EZ) br. 139/2004, niti bi se njome trebalo spriječiti države članice da provode nacionalne sustave kontrole koncentracija. Pri odabiru najbolje ponude nadzorniku bi trebalo omogućiti da uzme u obzir regulatorne rizike koji proizlaze iz ponuda za koje je potrebno odobrenje tijela nadležnih za tržišno natjecanje te se može savjetovati s tim tijelima ako je to dopušteno primjenjivim pravilima. Ponuditelji bi trebali i dalje biti odgovorni za pružanje svih potrebnih informacija za procjenu tih rizika i za pravodobnu suradnju s tijelima nadležnima za tržišno natjecanje kako bi se ti rizici ublažili. Kako bi se povećala vjerojatnost da će postupci biti uspješni, u slučaju ponude kojom se stvaraju takvi rizici, od nadzornika bi se trebalo zahtijevati da obavlja svoju ulogu na način kojim se olakšava predstavljanje alternativnih ponuda. (32)Direktori nadziru upravljanje poslovima pravne osobe i imaju najbolji pregled njezine financijske situacije. Direktori su stoga među prvima koji utvrđuju približava li se pravna osoba rubu nesolventnosti ili ga prelazi. Ako direktori kasno podnesu zahtjev za pokretanje postupka u slučaju nesolventnosti, to može dovesti do nižih vrijednosti naplate za vjerovnike, stoga bi države članice trebale uvesti obvezu za direktore da podnesu zahtjev za pokretanje postupka u slučaju nesolventnosti u određenom roku. Države članice trebale bi definirati i na koga bi se dužnosti direktora trebale primjenjivati, uzimajući u obzir da bi se pojam „direktor” trebao tumačiti široko, kako bi se obuhvatile sve osobe koje su zadužene za donošenje ili stvarno donose ili bi trebale donositi ključne odluke povezane s upravljanjem pravnom osobom. (33)Kako bi se osiguralo da direktori ne djeluju u vlastitom interesu odgađanjem podnošenja zahtjeva za pokretanje postupka u slučaju nesolventnosti, unatoč znakovima nesolventnosti, države članice trebale bi utvrditi odredbe kojima se direktori proglašavaju građanskopravno odgovornima za povredu obveze podnošenja takvog zahtjeva. U tom bi slučaju direktori trebali vjerovnicima nadoknaditi štetu koja proizlazi iz smanjenja vrijednosti naplate od te pravne osobe u usporedbi sa situacijom u kojoj bi zahtjev bio podnesen na vrijeme. Države članice trebale bi moći donijeti ili zadržati nacionalna pravila o građanskopravnoj odgovornosti direktora povezanoj s podnošenjem zahtjeva za pokretanje postupka u slučaju nesolventnosti koja su stroža od onih utvrđenih ovom Direktivom. (34)Mikropoduzeća često imaju oblik poduzeća u vlasništvu jedne osobe ili malih partnerstava čiji osnivači, vlasnici ili članovi nisu zaštićeni ograničenjem odgovornosti i stoga su izloženi neograničenoj odgovornosti za poslovne dugove. Čak i kad mikropoduzeća djeluju kao subjekti s ograničenom odgovornošću, ograničenje odgovornosti za vlasnike mikropoduzeća obično je iluzorno jer se od njih često očekuje da osiguraju poslovne dugove mikropoduzeća koristeći se svojom osobnom imovinom kao kolateralom. Nadalje, budući da mikropoduzeća uvelike ovise o plaćanjima svojih klijenata, često se suočavaju s problemima novčanog toka i većim rizicima nastanka statusa neispunjavanja obveza koji proizlaze iz gubitka značajnog poslovnog partnera ili zakašnjelih plaćanja njihovih klijenata. Nadalje, mikropoduzeća se suočavaju i s nedostatkom obrtnog kapitala, višim kamatama i većim zahtjevima za kolateralom, zbog čega je prikupljanje financijskih sredstava, osobito u situacijama financijskih poteškoća, teško, ako ne i nemoguće. Posljedično mogu biti podložna nesolventnosti češće od većih poduzeća. (35)Nacionalna pravila o nesolventnosti nisu uvijek prikladna za pravilno i proporcionalno postupanje prema nesolventnim mikropoduzećima. Uzimajući u obzir jedinstvene značajke mikropoduzeća i njihove posebne potrebe u financijskim poteškoćama, a posebno potrebu za bržim, jednostavnijim i pristupačnim postupcima, trebalo bi razviti zasebne postupke u slučaju nesolventnosti na nacionalnoj razini u skladu s odredbama ove Direktive. Iako se odredbe ove Direktive koje se odnose na pojednostavljene postupke likvidacije primjenjuju samo na mikropoduzeća, države članice trebale bi moći proširiti njihovu primjenu i na mala i srednja poduzeća koja nisu mikropoduzeća. (36)Primjereno je osigurati da vođenje i nadzor pojednostavnjenog postupka likvidacije države članice mogu povjeriti nadležnom tijelu koje je sud ili upravno tijelo. Izbor bi ovisio, među ostalim, o upravnim i pravnim sustavima država članica, kao i o kapacitetima sudova i potrebi da se osigura troškovna učinkovitost i brzina postupka. (37)Test prestanka plaćanja i ispitivanje bilance stanja dva su uobičajena čimbenika u državama članicama koji dovode do pokretanja standardnog postupka u slučaju nesolventnosti. Međutim, test bilance stanja može biti neizvediv za dužnike mikropoduzetnike, posebno ako je dužnik pojedinačni poduzetnik, zbog mogućeg nedostatka odgovarajuće evidencije i jasne razlike između osobne imovine i obveza te poslovne imovine i obveza. Stoga bi nemogućnost otplate dugova po njihovu dospijeću trebala biti kriterij za pokretanje pojednostavnjenog postupka likvidacije. Države članice trebale bi definirati i posebne uvjete za ispunjavanje tog kriterija, uz pretpostavku da su oni jasni, jednostavni i da ih predmetno mikropoduzeće može lako provjeriti. (38)Kako bi se uspostavio troškovno učinkovit i ubrzan pojednostavnjeni likvidacijski postupak za mikropoduzeća, trebalo bi uvesti kratke rokove. Slično tome, formalnosti za sve postupovne korake, uključujući pokretanje postupka, prijavu i priznavanje tražbina, utvrđenje nesolvencijske mase i unovčenje imovine trebalo bi svesti na najmanju moguću mjeru. Za podnošenje zahtjeva za pokretanje pojednostavnjenog postupka likvidacije trebalo bi upotrebljavati standardni obrazac, a za svu komunikaciju između nadležnog tijela i, prema potrebi, upravitelja u slučaju nesolventnosti i stranaka u postupku trebala bi se upotrebljavati elektronička sredstva. (39)Sva mikropoduzeća trebala bi moći pokrenuti postupak za rješavanje svojih financijskih poteškoća i dobivanje otpusta duga. Pristup pojednostavnjenom postupku likvidacije ne bi trebao ovisiti o sposobnosti mikropoduzeća da pokrije administrativne troškove takvog postupka. Zakonodavstvom država članica trebala bi se uvesti pravila za pokrivanje troškova upravljanja pojednostavnjenim likvidacijskim postupkom ako imovina i izvori prihoda dužnika nisu dovoljni za pokrivanje tih troškova. (40)U pojednostavnjenom postupku likvidacije imenovanje upravitelja u slučaju nesolventnosti obično je nepotrebno jer je zbog jednostavnih poslovnih aktivnosti mikropoduzeća moguće i dostatno da ih nadzire nadležno tijelo. Stoga bi dužnik trebao zadržati kontrolu nad svojom imovinom i svakodnevnim poslovanjem. Istodobno, kako bi se omogućila djelotvorna i učinkovita provedba pojednostavnjenog postupka likvidacije, dužnik bi trebao, nakon početka i tijekom cijelog postupka, pružati točne, pouzdane i potpune informacije o svojem financijskom položaju i poslovanju. (41)Mikropoduzetnik dužnik trebao bi imati koristi od privremenog zastoja pojedinačnih radnji ovrhe kako bi mogao očuvati vrijednost nesolvencijske mase i osigurati korektno i uredno vođenje postupka. Međutim, države članice mogu dopustiti nadležnim tijelima da u precizno određenim okolnostima isključe određene tražbine iz područja primjene zastoja. (42