OBAVIJEST KOMISIJE

Smjernice za tumačenje i primjenu Direktive Vijeća 93/13/EEZ o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima

(Tekst značajan za EGP)

(2019/C 323/04)

SADRŽAJ

UVOD 5

1. CILJEVI I PODRUČJE PRIMJENE DIREKTIVE O NEPOŠTENIM UVJETIMA U POTROŠAČKIM UGOVORIMA 7

1.1. Ciljevi Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima 8

1.2. Područje primjene Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima 10

1.2.1. Izrazi „prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluga)”, „potrošač” i „ugovori koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača” 10

1.2.2. Ugovorne odredbe o kojima se nisu vodili pojedinačni pregovori (članak 3. stavci 1. i 2. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima) 13

1.2.3. Izuzeće ugovornih odredaba koje su odraz obaveznih zakonskih ili regulatornih odredaba (članak 1. stavak 2. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima) 14

1.2.4. Međuđjelovanje s ostalim zakonodavstvom EU-a 15

1.2.5. Primjena Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima na trgovce s poslovnim nastanom u trećim zemljama 17

2. ODNOS S NACIONALNIM PRAVOM, UKLJUČUJUĆI MINIMALNO USKLAĐIVANJE 17

2.1. Minimalno usklađivanje i proširenje područja primjene (članci 8. i 8.a Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima), uključujući ulogu nacionalnih vrhovnih sudova 18

2.2. Ostale odredbe nacionalnog prava 19

3. OPĆI TEST ZA UTVRĐIVANJE NEPOŠTENOSTI I ZAHTJEVI TRANSPARENTNOSTI 20

3.1. Općenito o nepoštenosti i transparentnosti 20

3.2. Ugovorne odredbe koje se odnose na glavni predmet ugovora ili cijenu i naknadu (članak 4. stavak 2. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima) 23

3.2.1. Ugovorne odredbe koje se odnose na definiciju glavnog predmeta ugovora 23

3.2.2. Ugovorne odredbe koje se odnose na cijenu i naknadu 24

3.3. Zahtjevi transparentnosti 25

3.3.1. Zahtjevi transparentnosti iz Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima 25

3.3.2. Zahtjevi transparentnosti koji proizlaze iz drugih akata EU-a 28

3.4. Procjena nepoštenosti na temelju članka 3. i članka 4. stavka 1. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima 29

3.4.1. Okvir za procjenu na temelju članka 3. stavka 1. i članka 4. stavka 1. 29

3.4.2. Relevantnost zakonskih odredbi i važnost neravnoteže 31

3.4.3. Sankcije ili posljedice propusta potrošača da ispuni ugovorne obveze 32

3.4.4. Moguća nepoštenost cijene ili naknade 33

3.4.5. Okolnosti u trenutku sklapanja ugovora 33

3.4.6. Relevantnost netransparentnosti za nepoštenost ugovornih odredaba 34

3.4.7. Uloga Priloga iz članka 3. stavka 3. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima 35

4. NEOBVEZUJUĆA NARAV NEPOŠTENIH UGOVORNIH ODREDABA (ČLANAK 6. STAVAK 1. DIREKTIVE O NEPOŠTENIM UVJETIMA U POTROŠAČKIM UGOVORIMA) 37

4.1. Priroda i uloga članka 6. stavka 1. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima u zaštiti od nepoštenih ugovornih odredaba 37

4.2. Pravni učinak koncepta „neobvezujuće za potrošača” 38

4.3. Posljedice nepoštenosti ugovornih odredaba za prava i obveze ugovornih stranaka 39

4.3.1. Načelo ukidanje nepoštenih ugovornih odredaba i zabrana njihove revizije 39

4.3.2. Iznimka: Popunjavanje praznina u ugovoru radi sprečavanja njegove ništetnosti 41

4.3.3. Primjena dispozitivnih odredaba u ostalim predmetima 43

4.3.4. Mogućnost primjene nepoštenih ugovornih odredaba unatoč njihovoj nepoštenosti? 43

4.4. Povrat koristi stečenih nepoštenim ugovornim odredbama 43

5. PRAVNI LIJEKOVI I POSTUPOVNA JAMSTVA KOJA SE ZAHTIJEVAJU ČLANKOM 6. STAVKOM 1. I ČLANKOM 7. STAVKOM 1. DIREKTIVE O NEPOŠTENIM UVJETIMA U POTROŠAČKIM UGOVORIMA 44

5.1. Značaj članka 6. stavka 1. i članka 7. stavka 1. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima te načela ekvivalentnosti i djelotvornosti općenito 44

5.2. Načelo kontrole po službenoj dužnosti nepoštenih ugovornih odredaba 48

5.2.1. Povezanost s člankom 6. stavkom 1. i člankom 7. stavkom 1. 48

5.2.2. Odnos s načelima građanskog postupka 48

5.2.3. Kontrola po službenoj dužnosti i potpuna pasivnost potrošača 49

5.3. Obveze koje proizlaze iz načela ekvivalentnosti 49

5.3.1. Kontrole po službenoj dužnosti nepoštenih ugovornih odredaba 49

5.3.2. Ostale obveze na temelju načela ekvivalentnosti 50

5.4. Procjena po službenoj dužnosti i djelotvornost pravnih lijekova 50

5.4.1. Važeći test 50

5.4.2. Relevantni pokazatelji za djelotvornost pravnih lijekova 52

5.5. Što podrazumijeva kontrola po službenoj dužnosti? 58

5.5.1. Temeljne obveze 58

5.5.2. Aspekti koje treba preispitati 58

5.5.3. Dostupnost potrebnih pravnih i činjeničnih elemenata 59

5.5.4. Zaključci koji će biti doneseni na temelju ocjenjivanja nepoštenosti 61

5.6. Posljedice kontrole po službenoj dužnosti, djelotvornosti i ekvivalentnosti i nacionalnih postupovnih pravila 61

5.7. Kontrola po službenoj dužnosti nepoštenih ugovornih odredaba i izvansudski postupci 62

6. NALOZI U KOLEKTIVNOM INTERESU POTROŠAČA (ČLANAK 7. STAVCI 2. I 3. DIREKTIVE O NEPOŠTENIM UVJETIMA U POTROŠAČKIM UGOVORIMA) 63

PRILOG I. – Popis predmeta Suda iz ove Obavijesti 65

PRILOG II. – Pregled obavijesti u skladu s člankom 8.a Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima 90

UVOD

Direktiva Vijeća 93/13/EEZ (1) temelji se na načelima. Njome se potrošači štite od nepoštenih odredaba u svim vrstama ugovora između poslovnih subjekata i potrošača. To ju čini središnjim instrumentom za postizanje pravednosti na unutarnjem tržištu.

Otkako je donesena prije 26 godina, Direktiva o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima tumačena je u brojnim odlukama Suda Europske unije (Sud), osobito u prethodnim odlukama, u kojima je Sud dodatno razradio mnoga opća načela utvrđena Direktivom. Tumačenje Suda nije ograničeno na kriterije za meritornu ocjenu ugovornih odredaba i na posljedice koje proizlaze iz nepoštenosti ugovornih odredaba, nego utječe i na nacionalna postupovna pravila u mjeri u kojoj su ona relevantna za djelotvornu zaštitu od nepoštenih ugovornih odredaba.

Provjera prikladnosti iz 2017. (2) u područjima potrošačkog i tržišnog prava uključivala je sveobuhvatnu evaluaciju Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima. Utvrđeno je da je pristup iz Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima koji se temelji na načelima djelotvoran te da pridonosi visokoj razini zaštite potrošača. Međutim, evaluacijom je utvrđena nedovoljna jasnoća u tumačenju te Direktive i njezinoj primjeni, na primjer, s obzirom na: i. opseg izuzeća za odredbe koje se odnose na cijenu i glavni predmet, ii. pravne posljedice neobvezujuće prirode nepoštenih ugovornih odredaba i iii. obvezu nacionalnih sudova da u primjeni Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima u pojedinačnim predmetima imaju aktivnu ulogu. Stoga je u Izvješću o provjeri prikladnosti preporučeno da se ta pitanja riješe konkretnim smjernicama Komisije.

U tom je kontekstu Komisijin prijedlog od 11. travnja 2018. (3) o izmjeni različitih direktiva o zaštiti potrošača u dijelu u kojem se odnosi na Direktivu o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima ograničen na prijedlog uvrštavanja odredbe o sankcijama. Istodobno je u Komunikaciji Komisije „Nove pogodnosti za potrošače” od 11. travnja 2018. (4) objavljeno da će Komisija 2019. donijeti smjernice o Direktivi o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima kako bi se razjasnila pitanja proizašla iz primjene Direktive.

Glavna je svrha ove Obavijesti o smjernicama (u nastavku: „Obavijest”) na strukturirani način izložiti tumačenje koje je Sud pružio o ključnim pojmovima i odredbama Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, u svjetlu konkretnih slučajeva koje su rješavali sudovi država članica. Komisija na taj način želi diljem EU-a povećati razinu svijesti o ovoj sudskoj praksi među svim zainteresiranim stranama, kao što su potrošači, poslovni subjekti, tijela država članica, kao i nacionalni sudovi i pravni stručnjaci, te time olakšati njezinu primjenu u praksi.

Iako je Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima ostvarena visoka razina zaštite potrošača i usklađeni su ključni pojmovi zaštite od nepoštenih ugovornih odredaba na unutarnjem tržištu, u državama članicama također postoje posebnosti koje će sudionici na tržištu i pravni stručnjaci trebati uzeti u obzir. Takve se posebnosti mogu odnositi na šire područje primjene nacionalnih propisa kojima se prenosi Direktiva o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima ili se mogu očitovati u podrobnijim ili strožim pravilima povezanima s nepoštenosti ugovornih odredaba. Primjeri uključuju „crni popis” ugovornih odredaba koje se uvijek smatra nepoštenima, popise ugovornih odredaba za koje se pretpostavlja da su nepoštene, procjenu ugovornih odredaba o kojima su se vodili pojedinačni pregovori, procjenu nepoštenosti ugovornih odredaba kojima se utvrđuje glavni predmet ili primjerenost cijene ili naknade čak i kad su te odredbe transparentne. Mogu postojati i blaži zahtjevi prema kojima se utvrđuje je li ugovorna odredba nepoštena na temelju opće odredbe o nepoštenosti, na primjer u slučaju kada se u nacionalnom aktu o prenošenju ne propisuje da mora postojati znatna neravnoteža u pravima i obvezama stranaka ili da je neravnoteža u pravima i obvezama u suprotnosti sa zahtjevima o dobroj vjeri. Takva su pravila u načelu moguća u skladu s odredbom o minimalnom usklađivanju iz članka 8. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (5). U Prilogu II. Obavijesti sadržan je pregled obavijesti država članica na temelju članka 8.a Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (6), u kojima se odražavaju odstupanja od te Direktive.

Obavijest se temelji na minimalnom standardu koji je predviđen Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima i njome se ne može pružiti sveobuhvatna slika primjene Direktive u pojedinačnim državama članicama EU-a, uključujući odluke nacionalnih sudova i drugih nadležnih tijela o procjeni konkretnih ugovornih odredaba. Informacije o nacionalnim odredbama kojima se prenosi Direktiva o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, o sudskoj praksi i o pravnoj literaturi, osim u različitim izvorima informacija koji su dostupni u državama članicama, dostupne su u bazi podataka o zaštiti prava potrošača kojoj se može pristupiti putem portala e-pravosuđe (7).

Ako nije drukčije navedeno, članci na koje se upućuje u ovoj Obavijesti odnose se na članke iz Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima. U slučaju kada se upotrebljava pojam „ugovorna odredba” ili „odredba”, on se odnosi na „odredbu o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori” u smislu članka 3. stavka 1. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima. U slučaju kada su citati iz teksta Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima ili iz presuda Suda vizualno istaknuti, takvo je isticanje dodala Komisija.

U odjeljku 1. Obavijesti opisuju se ciljevi i područje primjene Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, dok se odjeljak 2. posebno odnosi na načelo minimalnog usklađivanja i općenit odnos s nacionalnim pravom. U odjeljku 3. raspravlja se o procjeni transparentnosti i (ne)poštenosti ugovornih odredaba na temelju članaka 3., 4. i 5. U odjeljku 4. objašnjavaju se posljedice nepoštenosti ugovornih odredaba za prava i obveze stranaka iz članka 6. stavka 1. U odjeljku 5. podrobno se navode postupovni zahtjevi za procjenu ugovornih odredaba, uključujući obvezu nacionalnih sudova da u toj procjeni imaju aktivnu ulogu. Naposljetku, u odjeljku 6. raspravlja se o određenim posebnostima postupka za dobivanje sudskog naloga.

Načela koja je Sud razvio u vezi s postupovnim jamstvima na temelju Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, uključujući načelo kontrole po službenoj dužnosti, primjenjuju se mutatis mutandis na ostale zakonodavne akte EU-a o zaštiti potrošača (8). Isto tako, u ovoj se Obavijesti uzimaju u obzir određene presude koje se odnose na druge direktive o zaštiti potrošača u mjeri u kojoj su relevantne i za Direktivu o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima.

Iako su prethodne odluke upućene sudu koji je podnio zahtjev i nacionalnim sudovima koji ih moraju izravno primjenjivati, one se odnose na sva nacionalna tijela koja se bave nepoštenim ugovornim odredbama, uključujući administrativna tijela koja provode Direktivu o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima i ministarstva nadležna za izradu zakonodavnih prijedloga. Na državama je članicama da ispitaju u kojoj su mjeri njihova pravila i prakse u skladu s Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima na način kako je tumači Sud te, prema potrebi, na koji se način usklađenost može poboljšati kako bi se potrošače djelotvorno zaštitilo od nepoštenih ugovornih odredaba.

Ova je Obavijest upućena državama članicama EU-a te Islandu, Lihtenštajnu i Norveškoj kao potpisnicima Sporazuma o Europskom gospodarskom prostoru (9) (EGP). Upućivanja na EU, Uniju ili jedinstveno tržište trebaju se stoga shvatiti kao upućivanja na Europski gospodarski prostor ili tržište Europskoga gospodarskog prostora. Ova je Obavijest smjernica – pravnu snagu ima isključivo zakonodavni tekst EU-a. Svako pravno obvezujuće tumačenje prava mora proizlaziti iz teksta Direktive 93/13/EEZ te izravno iz odluka (10) Suda koje su donesene i koje će biti donesene. Ovom se Obaviješću uzimaju u obzir presude Suda objavljene do 31. svibnja 2019. i ne prejudicira se daljnji razvoj sudske prakse Suda. Stavovi izraženi u ovoj Obavijesti ne prejudiciraju stavove koje Europska komisija ima pred Sudom. Informacije sadržane u ovoj Obavijesti općenite su i ne odnose se na konkretne fizičke ili pravne osobe. Europska komisija i bilo koja druga osoba koja postupa u ime Europske komisije nisu odgovorne za moguću upotrebu ovih podataka.

1. CILJEVI I PODRUČJE PRIMJENE DIREKTIVE O NEPOŠTENIM UVJETIMA U POTROŠAČKIM UGOVORIMA

Članak 1. 1. Svrha ove Direktive je uskladiti zakone i druge propise država članica koji se odnose na nepoštene odredbe u ugovorima koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača. 2. Ugovorne odredbe koje su odraz obaveznih zakonskih ili regulatornih odredaba i odredaba ili načela međunarodnih konvencija u kojima su države članice ili Zajednica stranke, posebno u području prijevoza, ne podliježu odredbama ove Direktive. Članak 2. Za potrebe ove Direktive: (a) „nepoštene odredbe” znači ugovorne odredbe u smislu definicije u članku 3.; (b) „potrošač” znači svaka fizička osoba koja u ugovorima obuhvaćenima ovom Direktivom nastupa za potrebe izvan okvira svojeg obrta, poduzeća i profesije; (c) „prodavatelj robe ili pružatelj usluga” znači svaka fizička ili pravna osoba koja u ugovorima obuhvaćenima ovom Direktivom nastupa u okviru svojeg obrta, poduzeća i[li] profesije, bez obzira na to je li u javnom ili privatnom vlasništvu. Članak 3. stavci 1. i 2.1. Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora. 2. Uvijek se smatra da se o nekoj odredbi nije pojedinačno pregovaralo ako je ona sastavljena unaprijed pa potrošač nije mogao utjecati na njezin sadržaj, posebno u kontekstu unaprijed formuliranog standardnog ugovora. Činjenica da se o određenim aspektima neke odredbe ili o nekoj određenoj odredbi pregovaralo ne isključuje primjenu ovog članka na ostatak ugovora ako opća ocjena ugovora ukazuje na to da se ipak radi o unaprijed formuliranom standardnom ugovoru. Kad god prodavatelj robe ili pružatelj usluga izjavi da se o nekoj standardnoj odredbi pojedinačno pregovaralo, teret dokaza je na njemu. Uvodna izjava 6. budući da, kako bi se olakšala uspostava unutarnjeg tržišta i zaštitilo građane u ulozi potrošača dok robu i usluge stječu u skladu s ugovorima koji se ne uređuju zakonima njegove nego drugih država članica, iz tih ugovora treba izbaciti nepoštene odredbe; Uvodna izjava 9. budući da u skladu s načelom utvrđenim u dijelu pod naslovom „Zaštita ekonomskih interesa potrošača”, a zagovaraju ga i spomenuti programi: „onoga koji stječe robu i usluge treba zaštititi od zlouporabe moći koju imaju prodavatelj robe ili pružatelj usluga, posebno od jednostranih standardiziranih ugovora i nepoštenog ispuštanja osnovnih prava iz ugovorâ”; Uvodna izjava 10. budući da je djelotvorniju zaštitu potrošača moguće postići usvajanjem ujednačenih zakonskih propisa u području nepoštenih ugovornih odredaba; budući da bi se ti propisi trebali primjenjivati na sve ugovore koji se zaključuju između prodavača ili pružatelja i potrošača; budući da zbog toga iz područja primjene ove Direktive treba, između ostalog, isključiti ugovore koji se odnose na zapošljavanje, ugovore koji se odnose na nasljedna prava, ugovore koji se odnose na prava iz obiteljskog zakona i ugovore koji se odnose na osnivanje i ustrojavanje trgovačkih društava ili na ugovore o partnerstvu; Uvodna izjava 11. budući da potrošači moraju biti jednako zaštićeni prema usmeno sklopljenim ugovorima kao i prema pisanima, bez obzira na to jesu li u ovim potonjima ugovorne odredbe sadržane u jednom ili u više dokumenata; Uvodna izjava 13. […] budući da se u tom pogledu izrazom iz članka 1. stavka 2. koji glasi „obveznih zakonskih ili regulatornih odredaba” obuhvaćaju i propisi koji se u skladu sa zakonom primjenjuju na ugovorne stranke ako nisu utvrđena nikakva drukčija rješenja;

1.1. Ciljevi Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima

Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima nastoji se uskladiti nacionalne zakone radi podizanja razine zaštite potrošača od nepoštenih odredaba o kojima se nisu vodili pojedinačni pregovori u ugovorima sklopljenima između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača.

Stoga Direktiva o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima ima dvostruki cilj:

— djelotvornu zaštitu potrošača, kao uobičajeno slabije stranke, od nepoštenih ugovornih odredaba kojima se koriste prodavatelji robe ili pružatelji usluga i o kojima se nisu vodili pojedinačni pregovori te

— doprinos uspostavi unutarnjeg tržišta minimalnim usklađivanjem nacionalnih pravila s pomoću kojih se želi ostvariti ta zaštita.

Sud (11) je istaknuo ulogu koju Direktiva o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima ima u vezi s općenitim ciljevima EU-a, navodeći sljedeće:

[…] treba napomenuti da, u skladu sa sudskom praksom Suda, ta direktiva u cjelini, u skladu s člankom 3. stavkom 1. točkom (c) EZ-a, predstavlja mjeru koja je ključna za ostvarenje zadaća povjerenih Europskoj zajednici te osobito za podizanje životnog standarda i kvalitete života u Zajednici […] (12).

Sud je u tom pogledu zaštitu na temelju Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima u više navrata kvalificirao kao pitanje od „javnog interesa” (13). Kao što je navedeno u članku 114. Ugovora o funkcioniranju EU-a (UFEU) (14), odnosno pravnoj osnovi Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, kao i u članku 169. UFEU-a te članku 38. Povelje Europske unije o temeljnim pravima (15), Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima predviđa se visoka razina zaštite potrošača.

Prema ustaljenoj sudskoj praksi Suda (16) sustav zaštite koji je uveden Direktivom 93/13/EEZ temelji se na

[…] ideji […] da se potrošač nalazi u podređenom položaju u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga u pogledu kako pregovaračke moći tako i razine informiranosti, što je situacija koja dovodi do toga da potrošač pristaje na uvjete koje je prethodno sastavio prodavatelj robe ili pružatelj usluge, pri čemu taj potrošač ne može utjecati na njihov sadržaj […].

Stoga se Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima nastoje riješiti situacije nejednakosti stranaka u pogledu ugovornih odredaba, koje mogu biti posljedica asimetričnosti informiranosti i stručnih znanja (17) ili pregovaračke snage u pogledu ugovornih odredaba (18).

Konkretno, nepoštene ugovorne odredbe na temelju članka 6. stavka 1. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima nisu obvezujuće jer se time nastoji uspostaviti stvarna ravnoteža (19) između ugovornih stranaka, odnosno ukloniti neravnoteža do koje je došlo zbog nepoštenih ugovornih odredaba (20), kako bi se ispravio slabiji položaj potrošačâ (21).

Nadalje, Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim uvjetima prodavatelje robe ili pružatelje usluga ubuduće se nastoji odvratiti od upotrebe nepoštenih odredaba (22). Komisija podsjeća da je u svojem izvješću (23) o provedbi Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima iz 2000. ukazala na štetne učinke nepoštenih ugovornih odredaba na cjelokupni pravni i gospodarski poredak EU-a i istaknula važnost koju Direktiva o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima ima izvan područja zaštite pojedinačnih potrošača na koje izravno utječu nepoštene ugovorne odredbe.

1.2. Područje primjene Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima

1.2.1. Izrazi „prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluga)”, „potrošač” i „ugovori koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača”

Kao što je navedeno u članku 1. stavku 1. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, ta se Direktiva primjenjuje na ugovore koji se sklapaju između prodavatelja (robe) ili pružatelja (usluga) i potrošača.

Kako bi ugovor bio obuhvaćen Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, potrebno je utvrditi da je jedna ugovorna strana prodavatelj robe ili pružatelj usluga u smislu članka 2. točke (c), a druga strana potrošač (24) u smislu članka 2. točke (b). Time se ne dovodi u pitanje činjenica da se države članice a priori ne sprečava da prošire područje primjene nacionalnih pravila kojima se prenosi Direktiva o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima na ostale ugovore te da je, na primjer, primijene i na ugovore koji se sklapaju između dvaju prodavatelja robe ili pružatelja usluga ili između dvaju potrošača.

1.2.1.1. Definicije pojmova „prodavatelj robe ili pružatelj usluga” i „potrošač”

Dok na temelju članka 2. točke (b) potrošači moraju biti fizičke osobe, na temelju članka 2. točke (c) prodavatelj robe ili pružatelj usluga može biti pravna ili fizička osoba.

Kako bi se utvrdilo je li određena osoba prodavatelj robe ili pružatelj usluga ili potrošač, važno je promotriti ravnotežu snaga između stranaka u pogledu predmetnog ugovora. Uobičajeni su čimbenici asimetričnost informiranosti, znanja i stručnih znanja ili pregovaračka snaga. Izrazi „prodavatelj robe ili pružatelj usluga” i „potrošač” funkcionalni su pojmovi koji se temelje na ulozi koju stranke imaju u predmetnom ugovoru. Izraz „potrošač” pritom je objektivan i odražava uobičajeno slabiji položaj druge ugovorne stranke u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga, što znači da se na temelju većeg znanja i iskustva određenog potrošača takvu osobu ne isključuje kao „potrošača” za potrebe Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (25).

Sud je taj funkcionalni pristup objasnio kako slijedi (26):

53. Slijedom toga, Direktiva 93/13 određuje ugovore na koje se primjenjuje upućivanjem na svojstvo ugovornih stranaka, odnosno ovisno o tome nastupaju li one ili ne u okviru svojeg obrta, poduzeća i profesije […] ( 27 ) 55. Iz toga proizlazi da je pojam „prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)” u smislu članka 2. točke (c) Direktive 93/13 funkcionalni pojam koji podrazumijeva ispitivanje ulazi li ugovorni odnos u okvir aktivnosti koje osoba profesionalno obavlja […] ( 28 )

Kako bi se utvrdilo djeluju li fizičke osobe koje posluju u okviru obrta, poduzeća ili profesije u svojstvu prodavatelja robe ili pružatelja usluga ili potrošača, važno je utvrditi odnosi li se predmetni ugovor na jednu od tih aktivnosti.

Unatoč određenim varijacijama pojma „prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)” koje postoje u različitim jezičnim verzijama (29) članka 2. točke (c) Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, taj se izraz mora tumačiti jedinstveno (30) i u svjetlu ciljeva Direktive (31). To znači da ograničenija terminologija koja se upotrebljava u određenim jezičnim verzijama Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima i u nacionalnom aktu o prenošenju ne smije ograničavati vrste ugovora obuhvaćene Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima te time njezin opseg zaštite (32). Pojam „prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)” iz članka 2. točke (c) zapravo će se morati tumačiti na isti način kao i pojam „trgovac” iz drugih direktiva o zaštiti potrošača, a sudska praksa u pogledu pojmova „trgovac” i „potrošač” iz drugih direktiva u načelu je relevantna za Direktivu o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (33).

Sud (34) je naveo da se definicija pojma „prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluga)” iz članka 2. točke (c) mora široko tumačiti:

„47. U skladu s člankom 2. točkom (c) Direktive 93/13, pojam ‚prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge’ označava svaku fizičku ili pravnu osobu koja u ugovorima obuhvaćenima navedenom direktivom nastupa u okviru svojeg obrta, poduzeća i profesije, bez obzira na to je li u javnom ili privatnom vlasništvu. 48. Iz samog teksta te odredbe proizlazi da je zakonodavac Unije namjeravao široko tumačiti pojam ‚prodavatelj (robe) ili pružatelj (usluge)’ […] ( 35 ) .”

Stoga se svaka fizička ili pravna osoba mora smatrati prodavateljem robe ili pružateljem usluge kada se ugovor odnosi na njezinu profesionalnu djelatnost, uključujući i kada je ona javne naravi ili u općem interesu (36) ili je poduzeta od strane javnopravnih tijela (37). Organizacije ili tijela koja obavljaju djelatnost od općeg interesa ili ostvaruju dobrotvorne ili etičke ciljeve smatrat će se prodavateljima robe ili pružateljima usluga u ugovorima o prodaji proizvoda ili usluga bilo koje vrste potrošačima. U tom je pogledu nevažno to što one djeluju kao neprofitne organizacije ili tijela. Prema Sudu (38)

[i]z toga slijedi da se člankom 2. točkom (c) Direktive 93/13 iz njezina područja primjene ne isključuju ni tijela koja obavljaju djelatnost od općeg interesa ni ona koja imaju status javnopravnih tijela […] (39). Usto, […], s obzirom na to da se javne usluge i djelatnosti od općeg interesa često obavljaju na neprofitnoj osnovi, činjenica da je organizacija profitne ili neprofitne naravi nebitna je za definiciju „prodavatelja (robe) ili pružatelja (usluga)” u smislu te odredbe.

To znači da će, na primjer, biti obuhvaćeni i ugovori koji se odnose na zdravstvene usluge i usluge skrbi bez obzira na pravnu prirodu pružatelja usluga.

Sud je ujedno naveo da nije nužno da se u ugovoru odražava glavna djelatnost osobe kako bi se osoba smatrala „prodavateljem (robe) ili pružateljem (usluge)” nego se ugovor može odnositi i na djelatnost koja je dodatna ili sporedna glavnoj djelatnosti (40). Stoga se, na primjer, može obuhvatiti zajam koji poslodavac daje svojim zaposlenicima (41) ili zajam koji je obrazovna ustanova odobrila studentu (42).

Ukratko, može li se osoba smatrati „prodavateljem (robe) ili pružateljem (usluge)” ili „potrošačem” mora se procijeniti posebno za svaki slučaj koji se odnosi na konkretan ugovor, pritom uzimajući u obzir prirodu i svrhu predmetnog ugovora i činjenicu da se Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima nastoji zaštititi potrošače kao uobičajeno slabiju stranku.

To ujedno znači da se određenu fizičku osobu može smatrati „prodavateljem (robe) ili pružateljem (usluge)” u određenim ugovorima, npr. odvjetnika u ugovoru o pružanju pravnih usluga (43), a „potrošačem” u drugim ugovorima, npr. zajmu ugovorenom u privatne svrhe (44). U tom je pogledu Sud (45) naveo:

U takvom slučaju, kada bi se i smatralo da odvjetnik raspolaže visokom razinom tehničkih sposobnosti [… (46)], na temelju toga se ne bi moglo pretpostaviti da on nije slabija stranka u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga. […] podređeni položaj potrošača u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluga, koji se nastoji ispraviti sustavom zaštite uspostavljenim Direktivom 93/13, odnosi se kako na razinu informacija potrošača tako i na njegovu mogućnost pregovaranja pod uvjetima koje je prethodno sastavio prodavatelj robe odnosno pružatelj usluga, a na čiji sadržaj potrošač ne može utjecati.

Nadalje, fizička osoba koja na temelju akcesornog ugovora djeluje u svojstvu jamca za ugovor koji se sklapa između dvaju trgovačkih subjekata mora se smatrati potrošačem ako je djelovala u svrhe izvan okvira njezina obrta, poduzeća i profesije i nije ni na koji način funkcionalno povezana s društvom zajmoprimcem. Funkcionalna povezanost može se odnositi, na primjer, na funkciju direktora tog društva ili na udio u njegovu temeljnom kapitalu koji nije zanemariv (47).

1.2.1.2. Ugovori koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača

Sve dok s jedne strane postoji prodavatelj robe ili pružatelj usluga, a s druge potrošač, smatra se da je ugovor obuhvaćen Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima kako je navedeno u uvodnoj izjavi 10. u drugoj tvrdnji koja počinje s „budući da”. U uvodnoj izjavi 10. pojašnjava se da se Direktiva o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima primjenjuje na sve ugovore koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača.

Time se podrazumijeva da se Direktiva o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima primjenjuje na sve ugovore koji se odnose na kupnju robe i pružanje usluga, a Sud je pojasnio da bi se Direktiva o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima doista trebala primjenjivati „u svim gospodarskim sektorima” (48).

U uvodnoj izjavi 10. dalje se objašnjava da iz njezina područja primjene treba, između ostalog, isključiti ugovore koji se odnose na zapošljavanje, ugovore koji se odnose na nasljedna prava, ugovore koji se odnose na prava iz obiteljskog zakonodavstva i ugovore koji se odnose na osnivanje i ustrojavanje trgovačkih društava ili na ugovore o partnerstvu (49). Te će primjere (50), kao ograničenja područja primjene Direktive, trebati usko tumačiti (51).

Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima ne zahtijeva se da potrošač za robu ili usluge mora pružiti novčanu naknadu. Sud novčanu naknadu nije smatrao nužnom. Sud (52) je, na primjer, smatrao da fizičke osobe koje pružaju jamstvo za zajam koji je odobren drugoj stranki mogu biti zaštićene na temelju Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima iako ugovorom o jamstvu za određenu uslugu nije propisana novčana naknada. Stoga se mora smatrati da su i ugovori između potrošača i pružatelja usluga povezanih s društvenim mrežama obuhvaćeni Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima neovisno o tome moraju li potrošači platiti određeni novčani iznos ili naknadu za usluge čini sadržaj koji generira potrošač ili profiliranje (53).

U slučaju kada se između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača sklapa akcesorni ugovor, na primjer ugovor o jamstvu, taj je ugovor obuhvaćen Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, čak i ako se glavni ugovor, na primjer o zajmu, sklapa između dvaju trgovačkih društava te stoga nije obuhvaćen njezinim područjem primjene (54).

Sud je odlučivao o manjem broju konkretnih predmeta u kojima su nacionalni sudovi bili u nedoumici po pitanju klasifikacije određenog ugovora te je pojasnio da su Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima obuhvaćene sljedeće vrste ugovora:

— ugovori o najmu nekretnine za stanovanje koji su sklopljeni između pojedinca koji djeluje na nekomercijalnoj osnovi, s jedne strane, te stručnjaka na području nekretnina, s druge strane (55),

— ugovori o pružanju pravnih usluga (56),

— ugovor o hipotekarnom kreditu koji je sklopio odvjetnik u privatne svrhe (57),

— ugovor koji je sklopila slobodna obrazovna ustanova, a kojim jednoj od svojih studentica odobrava pomoć u plaćanju iznosa koji ona duguje za upisninu i troškove povezane sa studijskim putovanjem (58),

— ugovor o jamstvu ili ugovor o osiguranju koji je fizička osoba sklopila s kreditnom institucijom radi osiguranja ugovornih obveza koje je prema kreditnoj instituciji preuzelo trgovačko društvo u okviru ugovora o kreditu u slučaju kada jamac djeluje za potrebe izvan okvira svojeg obrta, poduzeća i profesije i ni na koji način nije funkcionalno povezan s tim društvom (59),

— hipotekarni zajam koji je poslodavac odobrio svojem zaposleniku i njegovu bračnom drugu u privatne svrhe (60).

1.2.2. Ugovorne odredbe o kojima se nisu vodili pojedinačni pregovori (članak 3. stavci 1. i 2. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima) (61)

Prema članku 2. točki (a) u vezi s člankom 3. stavkom 1. Direktivi o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima podliježu samo ugovorne odredbe o kojima se nisu vodili pojedinačni pregovori. U članku 3. stavku 2. sadržane su određene pretpostavke i odredbe o teretu dokazivanja kad je riječ o tome jesu li se o određenoj ugovornoj odredbi vodili pojedinačni pregovori. U članku 3. stavku 2., kao i u uvodnim izjavama 9. i 11., navode se primjeri obuhvaćenih vrsta ugovora. Najčešće, no ne i isključivo, bit će obuhvaćene „standardne” (62), standardizirane (63) ili unaprijed formulirane (64) ugovorne odredbe koje se često nalaze u takozvanim „uvjetima”.

Nije presudan oblik u kojem su odredbe navedene, npr. u tiskanom obliku, na internetu, izvan mreže, pisane rukom ili u usmenom obliku (65), način na koji je ugovor sklopljen, npr. privatno ili u obliku javnobilježničke isprave, dio ugovora u kojem se odredbe nalaze, kao ni jesu li sadržane u jednom dokumentu ili u različitim dokumentima. Važno je da pridonose utvrđivanju prava i obveza stranaka te da o predmetnoj odredbi ili o više njih nije bilo pojedinačnih pregovora.

Na nacionalnim je sudovima da procijene jesu li se o konkretnoj ugovornoj odredbi vodili pojedinačni pregovori. Prema prvom podstavku članka 3. stavka 2., ako je ugovorna odredba sastavljena „unaprijed”, na primjer u slučaju „unaprijed formuliranog ugovora”, „uvijek se smatra da se o [ugovornoj odredbi] nije pojedinačno pregovaralo”. U trećem podstavku članka 3. stavka 2. navodi se da je, u slučaju kada prodavatelj robe ili pružatelj usluga smatra da se o „standardnoj odredbi” pojedinačno pregovaralo, teret dokazivanja na tom prodavatelju robe ili pružatelju usluga. Prema drugom podstavku članka 3. stavka 2., u slučaju kada se pojedinačno pregovaralo o određenim aspektima odredbe ili o nekoj određenoj odredbi, to ne znači da se pojedinačno pregovaralo o ostalim ugovornim odredbama. Potpis potrošača na kraju ugovora ili radi potvrde pojedinačnih klauzula zasigurno ne ukazuje na to da su se o ugovornim odredbama vodili pojedinačni pregovori.

Sud će možda dati daljnje smjernice o ovom kriteriju i pojmu „pregovori” (66).

U slučaju kada se u ovoj Obavijesti upućuje na „nepoštene ugovorne odredbe” ili „ugovorne odredbe”, takvo se upućivanje odnosi na „ugovorne odredbe o kojima se nisu vodili pojedinačni pregovori” čak i ako se ne ponavlja tekst „o kojima se nisu vodili pojedinačni pregovori”. Time se ne dovodi u pitanje činjenica da se u nekim državama članicama zaštita iz Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima primjenjuje i na ugovorne odredbe o kojima su se vodili pojedinačni pregovori (67).

1.2.3. Izuzeće ugovornih odredaba koje su odraz obaveznih zakonskih ili regulatornih odredaba (članak 1. stavak 2. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima)

Na temelju članka 1. stavka 2. ugovorne odredbe koje su odraz obaveznih zakonskih ili regulatornih odredaba ili odredaba ili načela međunarodnih konvencija u kojima su države članice ili Unija stranke ne podliježu odredbama Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima. Sud (68) je naglasio da je, iznimno od predviđene zaštite potrošača od nepoštenih ugovornih odredaba, članak 1. stavak 2. potrebno tumačiti u užem smislu:

[…] nacionalni sud mora voditi računa o tome da, osobito s obzirom na cilj navedene direktive, odnosno zaštitu potrošača od nepoštenih odredbi u ugovorima koje su prodavatelji robe ili pružatelji usluga sklopili s njima, iznimku uspostavljenu člankom 1. stavkom 2. iste direktive treba tumačiti usko […] (69).

Kako bi se isključila procjena na temelju Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, potrebno je utvrditi da ugovorna odredba odražava obveznu zakonsku ili regulatornu odredbu.

Za potrebe članka 1. stavka 2. i u skladu s uvodnom izjavom 13. odredba je obvezna

— ako se primjenjuje na ugovorne strane neovisno o njihovoj volji,

— ali i kada je dispozitivne naravi te se stoga uvijek primjenjuje, odnosno kada u tom pogledu ne postoji drukčiji dogovor stranaka (70).

U tim je predmetima izuzeće iz područja primjene Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima opravdano činjenicom da

[…] u načelu [je] legitimno pretpostaviti da je nacionalni zakonodavac uspostavio ravnotežu između svih prava i obveza stranaka u određenim ugovorima (71).

To se u načelu primjenjuje i u slučaju kada je obvezna odredba donesena nakon sklapanja ugovora i njome se uvodi obveza kojom se zamjenjuje nepoštena ugovorna odredba (72).

Iznimka iz članka 1. stavka 2. mora biti strogo ograničena na pitanje koje se uređuje takvim obveznim pravilima (73). Nadalje, obvezna pravila nacionalnog prava koja se primjenjuju na određene skupine potrošača ne predstavljaju obvezno pravilo za potrebe članka 1. stavka 2. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima u mjeri u kojoj se na temelju ugovorne odredbe primjenjuju na druge potrošače (74).

Sud (75) je pojasnio da se iznimka u članku 1. stavku 2. ne primjenjuje u slučaju kada su na temelju nacionalnih pravila strankama na raspolaganju različite opcije, na primjer, za utvrđivanje nadležnog suda.

Sud će možda pružiti daljnje smjernice o članku 1. stavku 2. na temelju triju zahtjeva za prethodnu odluku koji su u tijeku u trenutku donošenja ove Obavijesti (76).

Nadalje, člankom 1. stavkom 2. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima iz područja primjene Direktive isključuju se odredbe ili načela međunarodnih konvencija u kojima su države članice Unije stranke, a to se posebno odnosi na međunarodne konvencije u području prijevoza (77).

1.2.4. Međuđjelovanje s ostalim zakonodavstvom EU-a

Direktiva o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima primjenjuje se na ugovore koji se sklapaju između prodavatelja robe ili pružatelja usluga i potrošača u svim gospodarskim sektorima (78). Stoga se na određeni ugovor mogu primjenjivati i druge odredbe prava EU-a, uključujući druga pravila o zaštiti potrošača, ovisno o vrsti predmetnog ugovora. Druga mjerodavna pravila, koja se mogu istodobno primjenjivati, mogu biti horizontalna pravila o predugovornim informacijama i o pravu odustajanja iz Direktive 2011/83/EU (79) o pravima potrošača ili o nepoštenoj poslovnoj praksi iz Direktive 2005/29/EZ (80). Slično tome, osim Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, mogu se primjenjivati i pravila koja se odnose na određene vrste ugovora, na primjer, Direktiva 2008/48/EZ (81) o potrošačkim kreditima, Direktiva 2008/122/EZ (82) o zaštiti potrošača u odnosu na određene aspekte ugovora o pravu na vremenski ograničenu uporabu nekretnine, o dugoročnim proizvodima za odmor, preprodaji i razmjeni, Direktiva 2014/17/EU (83) o ugovorima o potrošačkim kreditima koji se odnose na stambene nekretnine, Direktiva (EU) 2015/2302 (84) o putovanjima u paket aranžmanima i povezanim putnim aranžmanima, Direktiva (EU) 2018/1972 (85) o Europskom zakoniku elektroničkih komunikacija, Uredba (EZ) br. 1008/2008 (86) o zračnom prijevozu, Direktiva 2009/72/EZ (87) o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište električne energije i stavljanju izvan snage Direktive 2003/54/EZ ili Direktiva 2009/73/EZ (88) o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište prirodnog plina i stavljanju izvan snage Direktive 2003/55/EZ (89). Osim toga, u predmetima koji uključuju nepoštene ugovorne odredbe mogu se primjenjivati pravila iz područja pravosudne suradnje u građanskim stvarima, na primjer o mjerodavnom pravu (90) i nadležnosti (91), te postupovna pravila, kao što su ona za sporove male vrijednosti (92) ili europski platni nalog (93).

U određenim aktima za pojedine sektore izričito se navodi da se njima ne dovodi u pitanje Direktiva o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima. Primjeri su Direktiva 2009/72/EZ (94), Direktiva 2009/73/EZ (95), Direktiva 2014/17/EU (96) i Direktiva (EU) 2018/1972 (97).

Zbog članka 1. stavka 2. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, o kojem se raspravlja u odjeljku 1.2.3, ugovorne odredbe koje su odraz obaveznih odredaba, uključujući one utvrđene u zakonodavstvu za pojedine sektore, ili odredaba međunarodnih konvencija, isključuju se iz područja primjene Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima.

U protivnom, u slučaju kada je zakonodavstvo za pojedini sektor doneseno nakon donošenja Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, mora se uzeti u obzir da se takvim zakonodavstvom može isključiti primjena Direktive samo u mjeri u kojoj se to izričito navodi (98). To najčešće neće biti slučaj (99), stoga će se Direktiva o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima općenito primjenjivati uz pravila za pojedini sektor.

U slučaju kada se uz Direktivu o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima primjenjuju druge odredbe EU-a, općenito se daje prednost tumačenju kojim će se u najvećoj mogućoj mjeri očuvati koristan učinak Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima i potencijalno suprotstavljene odredbe. Tako se postupovnim pravilima ne smije ugroziti djelotvornost zaštite od nepoštenih ugovornih odredaba iz Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima.

Pri procjeni transparentnosti i nepoštenosti ugovornih odredaba na temelju Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima možda će se morati uzeti u obzir druge odredbe EU-a. Na primjer, činjenica da je prodavatelj robe ili pružatelj usluga primijenio nepoštenu poslovnu praksu u smislu Direktive 2005/29/EZ (100) može biti važna pri procjeni nepoštenosti pojedinačnih ugovornih odredaba (101). Takvo utvrđenje istodobno ne utječe izravno na procjenu valjanosti ugovora s gledišta članka 6. stavka 1. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (102).

U odjeljku 3.3.2. raspravlja se o odnosu između pravila za pojedini sektor i Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima s posebnim naglaskom na zahtjeve u pogledu transparentnosti/predugovornih informacija (103) ili obvezan sadržaj ugovora (104).

1.2.5. Primjena Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima na trgovce s poslovnim nastanom u trećim zemljama

Pitanje o tome primjenjuje li se Direktiva o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima na ugovor koji se sklapa između potrošača iz države članice EU-a i trgovca ili poduzetnika izvan EU-a i EGP-a (105) načelno se uređuje Uredbom (EZ) br. 593/2008 (106) (Rim I).

Člankom 6. stavcima 1. i 2. uredbe Rim I propisano je:

1. Ne dovodeći u pitanje članke 5. i 7., ugovor koji sklopi fizička osoba u svrhu za koju se smatra da je izvan njegove struke ili profesije (potrošač) s drugom osobom koja djeluje u svojoj struci ili profesiji (poduzetnik) podliježe pravu države u kojoj potrošač ima uobičajeno boravište, pod uvjetom da poduzetnik: (a) provodi svoje komercijalne ili stručne djelatnosti u državi u kojoj potrošač ima uobičajeno boravište, ili (b) bilo kojim sredstvima usmjerava takve aktivnosti na tu državu ili na više država, uključujući tu državu te da je ugovor obuhvaćen opsegom tih aktivnosti. 2. Bez obzira na stavak 1., ugovorne stranke mogu odabrati mjerodavno pravo za ugovor koji ispunjava zahtjeve stavka 1. u skladu s člankom 3. Međutim, takav izbor ne može za posljedicu imati lišavanje potrošača zaštite koja mu je osigurana odredbama od kojih se ne može odstupiti sporazumom, na temelju prava koje bi bilo mjerodavno na temelju stavka 1. u slučaju da mjerodavno pravo nije izabrano.

Stoga, kad god poduzetnik (tj. trgovac ili „prodavatelj robe ili pružatelj usluga”) iz treće zemlje obavlja djelatnost u državi članici ili usmjerava svoje djelatnosti na potrošače s uobičajenim boravištem u državi članici, ti će potrošači biti zaštićeni Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima i pravilima o zaštiti potrošača svoje države članice. To se primjenjuje čak i u slučaju kada stranke kao mjerodavno pravo odaberu pravo treće zemlje. Međutim, u članku 5. Uredbe Rim I sadržana su konkretna pravila za ugovore o prijevozu.

Nadalje, u članku 6. stavku 2. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima navodi se sljedeće:

Države članice poduzimaju potrebne mjere kako bi onemogućile da potrošač ne izgubi zaštitu koju mu se pruža ovom Direktivom, na temelju odabira prava države koja nije članica kao prava primjenjivog na taj ugovor ako je taj ugovor usko povezan s državnim područjem države članice.

Ovom se odredbom potrošaču može dodijeliti dodatna zaštita jer se primjenjuje u svakom slučaju kada je odabrano pravo treće zemlje, no kada postoji bliska povezanost s državom članicom. Stoga su uvjeti ove primjene širi od onih iz članka 6. Uredbe Rim I.

Nadalje, Sud je smatrao (107) da je na temelju članka 3. stavka 1. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima ugovorna odredba, prema kojoj je ugovor sklopljen s potrošačem uređen pravom države članice sjedišta prodavatelja robe ili pružatelja usluga, nepoštena ako se nedvosmisleno ne navodi da se potrošači i dalje mogu pozvati na obvezna pravila o zaštiti potrošača zemlje u kojoj imaju uobičajeno boravište na temelju članka 6. stavka 2. Uredbe Rim I. Bez te nedvosmislene odredbe potrošača se dovodi u zabludu, s obzirom na to da može steći dojam da se samo odabrano pravo primjenjuje na ugovor. Ista se logika može primijeniti u slučaju kada se putem ugovorne odredbe u smislu članka 3. stavka 1. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima odabere pravo države koja nije članica EU-a (108).

2. ODNOS S NACIONALNIM PRAVOM, UKLJUČUJUĆI MINIMALNO USKLAĐIVANJE

Članak 8. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima Kako bi osigurale najviši stupanj zaštite potrošača, države članice mogu u području na koje se odnosi ova Direktiva usvojiti ili zadržati najstrože odredbe spojive s Ugovorom. Članak 8.a Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (109) 1. Kad država članica donosi odredbe u skladu s člankom 8. ona o tome kao i o naknadnim promjenama obavješćuje Komisiju, a posebno kad se tim odredbama: — procjena nepoštenosti proširuje na pojedinačno dogovorene ugovorne uvjete ili na prikladnost cijene ili naknade; ili kad — one sadrže popise ugovornih uvjeta koje se smatra nepoštenim[.] 2. Komisija osigurava da su informacije iz stavka 1. potrošačima i trgovcima lako dostupne, između ostalog, i na odgovarajućoj internetskoj stranici. 3. Komisija dostavlja informacije iz stavka 1. ostalim državama članicama i Europskom parlamentu. Komisija se o tim informacijama savjetuje sa zainteresiranim stranama. Uvodna izjava 17. budući da bi za potrebe ove Direktive popis priloženih odredaba mogao imati samo indikativnu vrijednost i da zbog minimalističke naravi Direktive države članice mogu njihov opseg proširiti ili ograničiti u svojim nacionalnim propisima;

Direktiva o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima i nacionalno pravo međusobno djeluju na različite načine. Postoje

— odredbe kojima se Direktiva o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima prenosi u nacionalno pravo, uključujući one kojima se proširuje njihovo područje primjene ili utvrđuju stroži zahtjevi, te

— odredbe nacionalnog prava, materijalne ili postupovne naravi, kojima se obuhvaćaju dodatni aspekti, no koje treba uzeti u obzir kada sudovi trebaju donijeti odluku u predmetima koji se odnose na nepoštene ugovorne odredbe.

2.1. Minimalno usklađivanje i proširenje područja primjene (članci 8. i 8.a Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima), uključujući ulogu nacionalnih vrhovnih sudova

Države članice mogu na temelju članka 8. osigurati veću razinu zaštite potrošača od razine predviđene Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (110). Člankom 8.a Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (111) obvezuje se države članice na obavješćivanje o nacionalnim pravilima koja sadržavaju strože standarde ili kojima se proširuje područje primjene nacionalnih propisa kojima se prenosi Direktiva o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (112).

Na primjer, države članice mogu nacionalna pravila kojima se prenosi Direktiva o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima primijeniti i na pojedinačno dogovorene ugovorne uvjete (113) ili na odnose između poslovnih subjekata ili na transakcije između potrošača (114).

Države članice mogu i postrožiti ta pravila, osobito primjenom blažeg praga za određivanje nepoštenosti ugovorne odredbe. Na primjer, mogu donijeti „crni popis” ugovornih odredaba koje se uvijek smatraju nepoštenima, a da ih se ne mora pojedinačno procjenjivati u skladu s općim testom za utvrđivanje nepoštenosti iz članka 3. stavka 1. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (115) i/ili različite vrste „sivih popisa”. Više informacija o Prilogu Direktivi o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima nalazi se u odjeljku 3.4.7.

Nacionalnim pravom može se, na primjer, propisati da zbog netransparentnosti ugovorne odredbe izravno postaju nevaljane, a da nije potrebno primijeniti test za utvrđivanje nepoštenosti iz članka 3. stavka 1. (116)

Sud (117) je također pojasnio da zbog članka 8. za države članice ne postoji obveza da u skladu s člankom 4. stavkom 2. (118) zahtijevaju da se definicija glavnog predmeta ili primjerenost cijene i naknade mogu ocjenjivati samo ako relevantne odredbe nisu jasno i razumljivo sastavljene.

Sud (119) je potvrdio da sudska praksa vrhovnih sudova nije obuhvaćena strožim nacionalnim propisima na temelju članka 8. Ipak, u slučaju kad nacionalni vrhovni sudovi donesu određene kriterije za procjenu nepoštenosti ugovornih odredaba koje će niži sudovi de facto morati poštovati kako ne bi došlo do poništavanja njihove odluke ili koje će niže sudove formalno obvezivati, načelno je to u skladu s Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima. Međutim, kriteriji nacionalnih vrhovnih sudova moraju biti u skladu sa sudskom praksom Suda i njima se ne smije onemogućiti nadležnom sudu da potrošačima za zaštitu njihovih prava ponudi djelotvorno pravno sredstvo ili da pitanje uputi Sudu radi prethodne odluke (120).

2.2. Ostale odredbe nacionalnog prava

Ostala nacionalna pravila koji se mogu primjenjivati u slučajevima koji se odnose na nepoštene ugovorne odredbe uključuju opće odredbe ugovornog prava, osobito o sklapanju i valjanosti ugovorâ, kao i poslovnike za postupke pred nacionalnim sudovima. Takva pitanja nisu posebno uređena Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, ali mogu znatno utjecati na njezinu primjenu.

Na primjer, iako se Direktiva o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima primjenjuje na procjenu pojedinačnih ugovornih odredaba u ugovorima između poslovnih subjekata i potrošača, njome se ne uređuje valjanost cjelokupnog ugovora. Međutim, postoji mogućnost da nepoštenost jedne ugovorne odredbe ili više njih na temelju nacionalnog ugovornog prava može dovesti do nevaljanosti cjelokupnog ugovora, na primjer, u slučaju kada se ugovor ne može izvršiti bez dogovora o ključnim obvezama stranaka. Ta se mogućnost razmatra u članku 6. stavku 1. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima i u odjeljku 4.

Nadalje, u nacionalnom pravu postoje pravila kojima bi mogla biti predviđena nevaljanost cjelokupnog ugovora, na primjer, u slučaju kada se njime krši zakonska zabrana, kad je ugovor lihvarski ili se njime na drugi način krše zahtjevi osnovne moralnosti. Osim toga, prema nacionalnom pravu, potrošači će možda moći poništiti ugovore sklopljene na temelju prijevarnog ili agresivnog postupanja prodavatelja robe ili pružatelja usluga, koje se može smatrati zavaravajućom, agresivnom ili na drugi način nepoštenom poslovnom praksom u smislu Direktive 2005/29/EZ (121).

Kada u takvim slučajevima ujedno postoje i nepoštene ugovorne odredbe, Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima ta se nacionalna pravila neće dovoditi u pitanje sve dok se njima ne dovodi u pitanje djelotvornost Direktive, osobito njezina članka 6. stavka 1. (122) Sud (123) je naveo da u načelu pravila o nevaljanosti ugovora treba razmatrati prema njihovoj logici (124) te da su takvi propisi, u slučaju kada se poklapaju s nepoštenim ugovornim odredbama, prihvatljivi na temelju članka 8. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima u mjeri u kojoj za potrošače za posljedicu imaju povoljnije rezultate od minimalne zaštite koja se zahtijeva Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (125).

Potrebno je naglasiti da, unutar svojeg područja primjene, pravo EU-a ima prednost pred nacionalnim pravom i da su nacionalna tijela, uključujući sudove, obvezna tumačiti nacionalno pravo što je više moguće u skladu s pravom EU-a kako bi se osigurala njegova djelotvornost. Prema riječima Suda (126)

[…] valja podsjetiti da je nacionalni sud koji postupa u sporu isključivo između pojedinaca dužan, kad primjenjuje odredbe unutarnjeg prava, uzeti u obzir sveukupnost pravila nacionalnog prava i tumačiti ih u najvećoj mogućoj mjeri u svjetlu teksta kao i cilja direktive mjerodavne u konkretnom području, radi postizanja rješenja usklađenog s njezinim ciljem […] (127).

U slučaju kad se nacionalno pravo, uključujući postupovna pravila, ne može tumačiti u skladu s pravom EU-a, nacionalni suci moraju ih zanemariti i usmjeriti se izravno na pravo Unije (128). Sud (129) je potvrdio da je obveza nacionalnih sudova osigurati puni učinak Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima tako da prema potrebi, na vlastitu inicijativu, ne primjenjuju svaku suprotnu odredbu nacionalnog prava, čak i ako je ona donesena kasnije. Stoga sudovi ne moraju nužno zatražiti ili čekati prethodno stavljanje izvan snage takve odredbe kroz zakonodavni ili bilo koji drugi postupak predviđen ustavom. Time su obuhvaćeni predmeti u kojima nacionalnim pravom nije predviđena procjena nepoštenih ugovornih uvjeta po službenoj dužnosti ili se ona čak sprečava, iako se takva kontrola zahtijeva Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (130), ili u slučaju kad se nacionalnom pravom na drugi način krši Direktiva o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima ili načela ekvivalentnosti i djelotvornosti (131).

Države članice istodobno su dužne izmijeniti pravila koja nisu u skladu s Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, uključujući u slučajevima kad postoje nesigurnosti pri njihovu tumačenju (132).

3. OPĆI TEST ZA UTVRĐIVANJE NEPOŠTENOSTI I ZAHTJEVI TRANSPARENTNOSTI

3.1. Općenito o nepoštenosti i transparentnosti

Članak 3. stavci 1. i 3. 1. Ugovorna odredba o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori smatra se nepoštenom ako u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri, na štetu potrošača prouzroči znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, proizašlih iz ugovora. […] 3. Prilog sadrži indikativan i netaksativni popis odredaba koje se mogu smatrati nepoštenima. Članak 4. 1. Ne dovodeći u pitanje članak 7., nepoštenost ugovorne odredbe procjenjuje se tako da se u obzir uzimaju priroda robe ili usluga na koje se ugovor odnosi u vrijeme kada je ugovor sklopljen, sve popratne okolnosti sklapanja ugovora i sve ostale odredbe tog ugovora ili nekog drugog ugovora o kojem on ovisi. 2. Procjena o tome jesu li neke odredbe nepoštene ne odnosi se na definiciju glavnog predmeta ugovora ni na primjerenost cijene i naknade na jednoj strani, i isporučene usluge i robu, na drugoj, sve dok su te odredbe jasno i razumljivo sastavljene. Članak 5. U slučaju ugovora u kojima se potrošaču sve ili određene odredbe nude u pisanom obliku, te odredbe uvijek moraju biti sročene jasno i razumljivo. Ako postoji sumnja oko značenja neke odredbe, prednost ima tumačenje koje je najpovoljnije za potrošača. Ovo pravilo o tumačenju ne primjenjuje se u kontekstu postupka utvrđenog u članku 7. stavku 2. Uvodna izjava 16. […] budući da prilikom donošenja procjene o dobroj vjeri posebnu pozornost treba posvetiti jačini polazišta pregovaračkih strana, zatim je li potrošač bio naveden da prihvati odredbu i je li roba ili usluga prodana ili pružena na temelju posebne narudžbe potrošača; budući da prodavatelj robe ili pružatelj usluga možda ispunjava uvjet o dobroj vjeri ako postupa pošteno i pravedno u odnosu na drugu stranu o čijim zakonitim interesima mora voditi računa; Uvodna izjava 20. budući da bi se ugovori trebali sastavljati jasnim, razumljivim jezikom, potrošač bi zapravo trebao dobiti mogućnost da pregleda sve odredbe i, u slučaju kakvih dvojbi, trebalo bi prevagnuti tumačenje koje je za potrošača najpovoljnije; Točka 1. podtočka (i) Priloga Direktivi o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima iz članka 3. stavka 3. 1. Odredbe čiji su predmet ili svrha: […] (i) neopozivo obvezivanje potrošača na odredbe s kojima se nije imao stvarne mogućnosti upoznati prije sklapanja ugovora; (j) davanje mogućnosti prodavatelju robe ili pružatelju usluga da jednostrano izmijeni ugovor bez valjanog razloga predviđenog ugovorom;

U članku 3. stavku 1. navodi se da se nepoštenost ugovornih odredaba koje primjenjuju prodavatelji robe ili pružatelji usluga procjenjuje prema općem testu. Taj se općeniti test treba održavati u propisima država članica i njihova tijela moraju ga primjenjivati od slučaja do slučaja pri procjeni pojedinačnih odredaba.

Osim općeg testa iz članka 3. stavka 1., članak 3. stavak 3. odnosi se na prilog u kojem je sadržan indikativan i nepotpun popis ugovornih odredaba koje se mogu smatrati nepoštenima (133).

Nadalje, u Direktivi o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima sadržani su zahtjevi transparentnosti za prodavatelje robe ili pružatelje usluga koji se koriste ugovornim odredbama o kojima se nisu vodili pojedinačni pregovori. Izraženi su u pravilima kojima se utvrđuje da ugovorne odredbe moraju biti jasne i razumljive (jasno i razumljivo sastavljene) (članak 4. stavak 2. i članak 5. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima) i u zahtjevu da se potrošaču mora pružiti stvarna mogućnost upoznavanja s ugovornim odredbama prije sklapanja ugovora (točka 1. podtočka (i) priloga i uvodna izjava 20.).

Prema Direktivi o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima zahtjevi transparentnosti imaju tri funkcije:

— Prema drugoj rečenici iz članka 5. ugovorne odredbe koje nisu jasno i razumljivo sastavljene potrebno je tumačiti u korist potrošača (134). — Na temelju članka 4. stavka 2. glavni predmet ili primjerenost cijene i naknade utvrđeni u ugovoru podliježu procjeni iz članka 3. stavka 1. samo u mjeri u kojoj te odredbe nisu jasno i razumljivo sastavljene (135). — Neispunjavanje zahtjeva transparentnosti može biti važno pri procjeni nepoštenosti ugovorne odredbe (136) te čak ukazivati na nepoštenost (137).

Sud je izradio smjernice o zahtjevima transparentnosti kojih se prodavatelji robe ili pružatelji usluga moraju pridržavati i o kriterijima za opći test za utvrđivanje nepoštenosti. Više informacija o transparentnosti nalazi se u odjeljku 3.3, dok se u odjeljku 3.4 nalazi više informacija o općem testu za utvrđivanje nepoštenosti.

Sud je istodobno u više navrata naveo (138) da, iako je njegova uloga dati smjernice o tumačenju transparentnosti i nepoštenosti, na nacionalnim je tijelima, osobito nacionalnim sudovima, da u svjetlu posebnih okolnosti pojedinog slučaja procijene transparentnost i nepoštenost konkretnih ugovornih odredaba. Sud (139) je to izrazio na sljedeći način:

„42. Iako je istina da je u izvršavanju nadležnosti koja mu je dodijeljena člankom 234. EZ ( 140 ) u predmetu Océano Grupo Editorial i Salvat Editores, točki 22. tumačio opće kriterije kojima je zakonodavac Zajednice upotrijebio kako bi definirao pojam nepoštenih odredaba, Sud ipak ne može donijeti odluku o primjeni tih općih kriterija na konkretnu odredbu, što se mora razmotriti u svjetlu posebnih okolnosti predmetnog slučaja (vidjeti predmet Freiburger Kommunalbauten, t. 22.). 43. Na nacionalnom je sudu da u svjetlu prethodno navedenog procijeni može li se ugovornu odredbu smatrati nepoštenom u smislu članka 3. stavka 1. Direktive.”

Na nacionalnom sudu je da s obzirom na okolnosti svojstvene konkretnom predmetu odredi ispunjava li odredba zahtjeve dobre vjere, ravnoteže i transparentnosti.

Isto vrijedi i u pogledu ispitivanja jesu li ugovorne odredbe obuhvaćene pojmom „glavni predmet ugovora” odnosno odnosi li se ispitivanje na „primjerenost cijene i naknade” u smislu članka 4. stavka 2. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (141).

S obzirom na navedeno Sud (142) se uglavnom suzdržava od donošenja konačne procjene nepoštenosti konkretne ugovorne odredbe te tu procjenu prepušta nacionalnom sudu koji je uputio zahtjev. Međutim, u određenim je predmetima Sud ipak pružio prilično jasne naznake u pogledu nepoštenosti određene ugovorne odredbe (143).

Nacionalni sudovi mogu izraditi konkretnije kriterije za procjenu nepoštenosti ugovornih uvjeta sve dok su u skladu s metodologijom koju je utvrdio Sud (144). U mjeri u kojoj, u interesu osiguravanja jedinstvenog tumačenja prava, nacionalni vrhovni sudovi donose obvezujuće odluke o načinima provedbe Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, takve odluke ne mogu spriječiti pojedinačne sudove da osiguraju puni učinak te direktive i da potrošačima pruže djelotvorno pravno sredstvo niti da od Suda zatraže donošenje prethodne odluke (145).

Ovom Obavijesti ne može se obuhvatiti bogata sudska praksa o procjeni određenih vrsta ugovornih odredaba u državama članicama.

3.2. Ugovorne odredbe koje se odnose na glavni predmet ugovora ili cijenu i naknadu (članak 4. stavak 2. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima)

Ugovorne odredbe koje se odnose na glavni predmet ugovora ili cijenu i naknadu obuhvaćene su područjem primjene Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (146). Posebnost je tih ugovornih odredaba to što je na temelju minimalnog standarda iz članka 4. stavka 2. Direktive o nepoštenim uvjetima u ugovornim odredbama (147) procjena njihove nepoštenosti u skladu s člankom 3. stavkom 1. isključena (148) ili ograničena (149) ako su jasno i razumljivo sastavljene ili, drugim riječima, ako takve odredbe ispunjavaju zahtjeve transparentnosti iz Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima.

Budući da se u članku 4. stavku 2. Direktive o nepoštenim uvjetima u ugovornim odredbama utvrđuje iznimka od primjene testa za utvrđivanje nepoštenosti iz članka 3. stavka 1., ta se odredba mora strogo tumačiti (150). Članak 4. stavak 2. mora se jedinstveno tumačiti u cijeloj Europskoj uniji, uzimajući u obzir svrhu Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (151). Nacionalni sudovi moraju u pojedinačnim slučajevima utvrditi (a) odnosi li se određena ugovorna odredba na definiciju glavnog predmeta ugovora odnosno hoće li ispitivanje njezine nepoštenosti podrazumijevati procjenu primjerenosti cijene i naknade (152) te (b) jesu li takve ugovorne odredbe jasno i razumljivo sastavljene (153).

3.2.1. Ugovorne odredbe koje se odnose na definiciju glavnog predmeta ugovora

Sud je smatrao da pod ugovornim odredbama koje su obuhvaćene pojmom „glavnog predmeta ugovora” u smislu članka 4. stavka 2. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima treba razumjeti one odredbe kojima se utvrđuju bitne činidbe tog ugovora koje ga određuju kao takvog (154). Suprotno tome, odredbe koje su akcesornog značaja ne mogu biti obuhvaćene pojmom „glavnog predmeta ugovora” (155). Kako bi se utvrdilo je li odredba obuhvaćena pojmom „glavnog predmeta ugovora”, treba uzeti u obzir narav, opću strukturu i odredbe ugovora kao i pravni i činjenični kontekst (156).

Sud (157) je o kreditima u stranoj valuti naveo sljedeće:

37. U ovom slučaju nekoliko elemenata iz spisa dostupnog Sudu upućuje na to da je ugovorna odredba, […], sadržana u ugovoru o kreditu sklopljenom u stranoj valuti između pružatelja usluga i potrošača, o kojoj se nisu vodili pojedinačni pregovori i na temelju koje se kredit mora vratiti u istoj valuti, obuhvaćena pojmom ‚glavni predmet ugovora’ u smislu članka 4. stavka 2. Direktive 93/13. 38. […] činjenica da se [zajam] mora vratiti u određenoj valuti načelno je povezana sa samom naravi obveze dužnika, a ne s akcesornim načinom plaćanja, što je čini bitnim elementom ugovora o [kreditu].

U tom je pogledu Sud (158) istaknuo razliku između ugovornih odredaba kojima se propisuje da se kredit mora vratiti u istoj valuti i ugovornih odredaba na temelju kojih se kredit u stranoj valuti mora vratiti u nacionalnoj valuti prema prodajnom tečaju banke (159). Sud (160) je smatrao da se ugovornom odredbom, sadržanom u ugovoru o kreditu u stranoj valuti, prema kojoj se kredit mora vratiti u istoj valuti u kojoj je sklopljen, utvrđuje bitna činidba koja ga određuje kao takvog. Stoga se ona odnosi na „glavni predmet ugovora” u smislu članka 4. stavka 2. U tom je pogledu nebitno stavlja li se iznos zajma potrošaču na raspolaganje u lokalnoj valuti, a ne u valuti propisanoj ugovorom (161). Suprotno tome, Sud je smatrao da odredba kojom se definira mehanizam konverzije valute ima akcesorni značaj (162).

3.2.2. Ugovorne odredbe koje se odnose na cijenu i naknadu

Odredbe koje se odnose na cijenu i naknadu, tj. financijske obveze potrošača, načelno podliježu testu za utvrđivanje nepoštenosti iz članka 3. stavka 1. Međutim, na temelju članka 4. stavka 2. (163) test za utvrđivanje nepoštenosti može uključivati procjenu primjerenosti cijene i naknade ili, kako je navedeno u uvodnoj izjavi 19., „odnosa kvalitete i cijene ponuđene robe ili usluge” samo u slučaju netransparentnosti relevantnih odredaba. Suprotno tome, nepoštenost drugih aspekata koji se odnose na cijenu i naknadu, kao što je mogućnost jednostranih izmjena cijena ili mehanizam za jednostrane izmjene cijena, treba procijeniti čak i kad su relevantne odredbe potpuno transparentne.

Sud (164) je u kontekstu ugovora o kreditu na sljedeći način opisao ograničenje pri procjeni takvih ugovornih odredaba:

Odredbe o protučinidbi koju potrošač duguje davatelju kredita ili koje utječu na stvarnu cijenu koju potrošač mora potonjem platiti stoga načelno nisu obuhvaćene tom drugom kategorijom odredaba, osim što se tiče pitanja je li iznos ugovorom ugovorene naknade ili cijene u skladu s uslugom koju je davatelj kredita zauzvrat pružio.

Sud (165) je nadalje pojasnio da ugovorne odredbe o izmjeni cijena u potpunosti podliježu testu za utvrđivanje nepoštenosti iz članka 3. stavka 1.:

[…] Međutim, to se izuzimanje ne može primijeniti na odredbu koja se odnosi na mehanizam za izmjenu cijena usluga koje se pružaju potrošaču.

To je u skladu s činjenicom da se u prilogu Direktivi o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima utvrđuju uvjeti koje odredbe o izmjenama cijena moraju zadovoljavati kako se ne bi smatrale nepoštenima (166).

Nadalje, Sud smatra da to što je na temelju Direktive 2008/48/EZ određena naknada trebala biti uključena u izračun ukupnog troška potrošačkog kredita ne znači da je ugovorna odredba kojom se utvrđuje ta naknada obuhvaćena člankom 4. stavkom 2. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (167).

Sud je na kraju pojasnio da se primjerenost cijene ili naknade izuzima iz procjene nepoštenosti samo ako se relevantnim odredbama utvrđuje stvarna naknada za proizvod ili uslugu koja se pruža (168). Na toj je osnovi Sud (169) donio odluku da se

[…] navedeno izuzimanje ne može […] primijeniti na ugovorne odredbe koje […] samo određuju tečaj zamjene za stranu valutu u kojoj je izražen ugovor o kreditu radi obračuna otplate, iako davatelj kredita prilikom tog obračuna ne pruža nikakvu uslugu zamjene deviza pa te odredbe stoga ne sadrže nikakvu ‚naknadu’ čija se primjerenost, s obzirom na to da bi bila riječ o protučinidbi za činidbu davatelja kredita, zbog toga ne bi mogla podvrgnuti ocjeni nepoštenosti na temelju članka 4. stavka 2. Direktive 93/13.

3.3. Zahtjevi transparentnosti

3.3.1. Zahtjevi transparentnosti iz Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima

Zahtjevi transparentnosti iz Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima primjenjuju se na sve vrste ugovornih odredaba (o kojima se nisu vodili pojedinačni pregovori (170)) koje su obuhvaćene područjem primjene Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (171).

Sud je široko tumačio zahtjev iz članka 4. stavka 2. i članka 5. na temelju kojeg ugovorne odredbe moraju biti jasno i razumljivo sastavljene. U tom je pogledu Sud uzeo u obzir da je, na temelju točke 1. podtočke (e) Priloga Direktivi o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, činjenica da potrošači nisu imali stvarne mogućnosti upoznati se s ugovornim odredbama (172) naznaka nepoštenosti tih odredaba.

Iako Sud nije posebno razmatrao mnoge čimbenike navedene u nastavku, Komisija smatra da će sljedeći čimbenici biti relevantni u procjeni je li određena ugovorna odredba jasno i razumljivo sastavljena u smislu Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima:

— je li potrošač imao stvarnu mogućnost upoznati se s ugovornom odredbom prije sklapanja ugovora. To obuhvaća i pitanje je li potrošač imao pristup ugovornim odredbama i je li ih mogao pročitati. U slučaju kada se ugovorna odredba odnosi na prilog ili drugi dokument, potrošač mora imati pristup i tim dokumentima;

— razumljivost pojedinih odredaba po pitanju jasnoće teksta i specifičnosti terminologije, kao i, prema potrebi, u odnosu na druge ugovorne odredbe (173). S tim u vezi, potrebno je uzeti u obzir položaj ili perspektivu potrošača kojima su relevantne odredbe namijenjene (174); to uključuje i pitanje je su li potrošači kojima su relevantne odredbe namijenjene u dovoljnoj mjeri upoznati s jezikom na kojem su odredbe sastavljene;

— način na koji su ugovorne odredbe prikazane. To može uključivati aspekte kao što su: — jasnoća vizualnog prikaza, uključujući veličinu fonta, — činjenicu ima li ugovor logičku strukturu i jesu li važne odredbe istaknute prema svojoj važnosti i nisu li sakrivene među ostalim odredbama, — ili nalaze li se odredbe u ugovoru ili u kontekstu gdje se to razumno očekuje, uključujući u vezi s drugim povezanim ugovornim odredbama itd.

Na primjer, ugovorne odredbe čiji se učinak može razumjeti samo ako ih čitamo zajedno ne smiju biti prikazane na način da je njihov zajednički učinak neprimjetan, npr. uvrštavanjem u različite dijelove ugovora (175).

Sud je standarde transparentnosti temeljio na članku 4. stavku 2. i članku 5., upućujući ponekad i na uvodnu izjavu 20. i Prilog Direktivi o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, osobito točku 1. podtočke (i). i (j), kao i zahtjeve u pogledu informiranja, kojima se nadilaze prethodno navedeni aspekti. U tom pogledu Sud upotrebljava pojam „zahtjevi materijalne transparentnosti” (176). Prema riječima Suda transparentnost se ne može „ograničiti isključivo na razumljivost ugovornih odredbi na formalnoj i jezičnoj razini te podrazumijeva da potrošači moraju biti u stanju procijeniti ekonomske posljedice” ugovorne odredbe ili ugovora (177):

44. obvezi transparentnosti ugovornih odredbi, koja proizlazi iz članka 4. stavka 2. Direktive 93/13, Sud je istaknuo da se ta obveza, također istaknuta u članku 5. te direktive, ne može ograničiti isključivo na razumljivost tih odredbi na formalnoj i jezičnoj razini , nego da, naprotiv – s obzirom na to da se sustav zaštite uspostavljen spomenutom direktivom temelji na ideji da se potrošač nalazi u slabijem položaju u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluge, osobito u pogledu razine obaviještenosti – navedenu obvezu jasnog i razumljivog sastavljanja ugovornih odredbi i, slijedom toga, [obvezu] transparentnosti koja se utvrđuje tom direktivom treba shvatiti u širem smislu […] Kad je riječ okoja proizlazi iz članka 4. stavka 2. Direktive 93/13, Sud je istaknuo da se ta obveza, također istaknuta u članku 5. te direktive,, nego da, naprotiv – s obzirom na to da se sustav zaštite uspostavljen spomenutom direktivom temelji na ideji da se potrošač nalazi u slabijem položaju u odnosu na prodavatelja robe ili pružatelja usluge, osobito u pogledu razine obaviještenosti – navedenu obvezu jasnog i razumljivog sastavljanja ugovornih odredbi i, slijedom toga,[…] ( 178 ) 45. tako da taj potrošač na temelju točnih i razumljivih kriterija bude u stanju procijeniti ekonomske posljedice koje iz toga za njega proizlaze […] Slijedom navedenog, zahtjev prema kojem ugovorna odredba mora biti jasno i razumljivo sastavljena podrazumijeva obvezu da ugovor transparentno izloži konkretno funkcioniranje mehanizma na koji upućuje dotična odredba kao i, ako je to potrebno, odnos između tog mehanizma i mehanizma utvrđenog drugim odredbama,na temelju točnih i razumljivih kriterijakoje iz toga za njega proizlaze […] ( 179 )

To široko tumačenje transparentnosti obuhvaća i shvaćanje da prodavatelji robe i pružatelji usluga moraju potrošačima pružiti jasne informacije o ugovornim odredbama i njihovim implikacijama/posljedicama prije sklapanja ugovora. Sud je u više navrata naglasio važnost takvih informacija kako bi potrošači mogli razumjeti opseg svojih prava i obveza prije nego što ugovor postane obvezujući. Sud (180) je naveo da

[…] ustaljena je sudska praksa Suda da je informiranje prije sklapanja ugovora o ugovornim uvjetima i posljedicama sklapanja od temeljne važnosti za potrošača. On osobito na osnovi te informacije donosi odluku o tome želi li biti obvezan uvjetima koje su prethodno sastavili prodavatelj robe ili pružatelj usluga […] (181).

Sud je dodatno pojasnio zahtjeve, osobito u pogledu ugovornih odredaba koje su ključne za opseg obveza koje potrošači prihvaćaju, na primjer u pogledu ugovornih odredaba koje su bitne za utvrđivanje plaćanja na koja se potrošači obvezuju na temelju ugovora o kreditu. Neke od tih odluka posebno se odnose na ugovore o hipotekarnom kreditu (sklopljene) u stranoj valuti ili indeksirane uz stranu valutu. Sud je sažeo standard koji se očekuje od prodavatelja robe ili pružatelja usluga kako slijedi (182):

[…] na nacionalnom sudu je da provjeri, kada razmatra sve okolnosti sklapanja ugovora, jesu li u predmetnom slučaju potrošaču bili priopćeni svi elementi koji bi mogli imati utjecaja na opseg njegove obveze, a na temelju kojih on može ocijeniti osobito ukupnu cijenu svojega zajma. Odlučujuću ulogu u toj ocjeni ima, s jedne strane, pitanje jesu li odredbe sastavljene jasno i razumljivo, tako da prosječnom potrošaču, odnosno uobičajeno obaviještenom potrošaču koji postupa s dužnom pažnjom i razboritošću, omoguće procijeniti tu cijenu i, s druge strane, okolnost povezana s nenavođenjem u ugovoru o kreditu informacija koje se smatraju bitnima s obzirom na narav robe ili usluga koje su predmet tog ugovora […] (183)

Sud je te standarde primijenio, na primjer, na funkcioniranje mehanizama konverzije valute koji se primjenjuju na hipotekarne kredite indeksirane uz stranu valutu (184) te na dospjele kamate i naknade, uključujući njihovu prilagodbu, na temelju ugovora o potrošačkom kreditu (185). Nadalje, Sud je te standarde transparentnosti primijenio na činjenicu da, u pogledu zajmova u stranoj valuti, potrošači snose rizik od pada vrijednosti valute u kojoj ostvaruju svoj dohodak (186). Takav pad vrijednosti doista može utjecati na njihovu mogućnost vraćanja zajma. U takvim slučajevima Sud traži da prodavatelj robe ili pružatelj usluga utvrdi moguće promjene tečaja i rizike koji proizlaze iz zajma u stranoj valuti te traži od nacionalnih sudova da provjere je li prodavatelj robe ili pružatelj usluga potrošaču pružio sve potrebne informacije koje mu omogućuju procjenu svojih financijskih obveza (187). Relevantno je i li prodavatelj robe ili pružatelj usluga tim važnim informacijama dao odgovarajući značaj.

Sud je dalje naveo da nacionalni sudovi moraju pri procjeni poštovanja zahtjeva transparentnosti provjeriti jesu li potrošači dobili potrebne informacije (188) te moraju uzeti u obzir i oglašavanje i obavijesti koje je davatelj kredita učinio dostupnima u sklopu pregovora o sklapanju ugovora o zajmu (189).

U slučaju kada se na temelju prirode ugovorne odredbe od prodavatelja robe ili pružatelja usluga zahtijeva pružanje određenih informacija ili objašnjenja prije sklapanja ugovora, oni će također morati snositi teret dokazivanja da su potrošačima pružili potrebne informacije kako bi mogli tvrditi da su relevantne odredbe jasno i razumljivo sastavljene (190).

Iako se odluke o transparentnosti često odnose na ugovorne odredbe kojima se definiraju glavni predmet ugovora ili naknada ili ugovorne odredbe koje su usko povezane s tim ključnim aspektima ugovora, zahtjevi transparentnosti iz članka 5. nisu ograničeni na vrstu odredaba iz članka 4. stavka 2. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima. Transparentnost, kao i predvidljivost, važan je aspekt i u pogledu jednostranih izmjena ugovora, osobito izmjena cijene, na primjer, u ugovorima o zajmu ili u dugoročnim ugovorima o isporuci (191).

Iako sve ugovorne odredbe moraju biti jasno i razumljivo sastavljene, opseg obveza pružanja predugovornih informacija za prodavatelje robe ili pružatelje usluga koje proizlaze iz Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima vjerojatno ovisi o i značaju ugovorne obveze za transakciju i njezinu ekonomskom učinku.

Od Suda (192) je zatraženo da pruži smjernice o kriterijima transparentnosti radi uvrštavanja indeksa za važeću kamatnu stopu koju utvrdi nacionalna banka u ugovor o hipotekarnom kreditu.

3.3.2. Zahtjevi transparentnosti koji proizlaze iz drugih akata EU-a

U različitim aktima EU-a detaljno je uređena obveza u pogledu predugovornih informacija koje trgovci moraju općenito pružiti potrošačima ili u pogledu posebnih vrsta ugovora. Primjeri uključuju Direktivu o nepoštenoj poslovnoj praksi (193), Direktivu o pravima potrošača (194), Direktivu o potrošačkim kreditima (195), Direktiva o hipotekarnim kreditima (196), Direktiva o putovanjima u paket aranžmanima (197), Europski zakonik o elektroničkim komunikacija (198), Uredbu (EZ) br. 1008/2008 o zračnom prijevozu (199) i Direktive 2009/72/EZ (200) i 2009/73/EZ (201) o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište prirodnog plina. Tim se aktima može uređivati i obvezan sadržaj relevantnih ugovora (202) te u njima mogu biti sadržana pravila o prihvatljivosti i transparentnosti izmjena ugovora (203).

Direktivom o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima ne dovode se u pitanje te odredbe i posljedice nepridržavanja tih odredaba kako je utvrđeno u takvim posebnim instrumentima (204).

U mjeri u kojoj se primjenjuju posebni zahtjevi u pogledu predugovornog i ugovornog informiranja, te će zahtjeve trebati uzeti u obzir i u pogledu zahtjeva transparentnosti iz Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, od slučaja do slučaja, te u svjetlu svrhe i područja primjene tih instrumenata.

Stoga je, na primjer, u pogledu zakonodavstva EU-a o potrošačkim kreditima (205) Sud naglasio da je važno da korisnik kredita raspolaže svim elementima koji mogu utjecati na doseg njegove obveze (206), a stoga i da se ukupni troškovi kredita prikažu u obliku jedinstvene matematičke formule (207). Stoga se nenavođenje efektivne kamatne stope koje je obvezno u skladu s propisima EU-a o potrošačkim kreditima (208) smatra „odlučujućim dokazom” o tome je li odredba ugovora koja se odnosi na ukupni trošak kredita jasno i razumljivo sastavljena. To vrijedi i u slučaju kada nisu navedene potrebne informacije o izračunu efektivne kamatne stope (209). Isto se primjenjuje i u slučaju pogrešno navedene ili obmanjujuće efektivne kamatne stope. Ako nisu pružene informacije o ukupnom trošku kredita koje su potrebne na temelju propisa EU-a o potrošačkim kreditima ili ako su one obmanjujuće, smatrat će se da relevantne odredbe nisu jasno i razumljivo sastavljene.

Kad je riječ o ugovorima o hipotekarnom kreditu s potrošačima, sve dosadašnje odluke Suda odnosile su se na ugovore sklopljene prije stupanja na snagu Direktive 2014/17/EU (210) o ugovorima o potrošačkim kreditima koji se odnose na stambene nekretnine. Iz tog razloga Sud još nije donio odluku o odnosu između posebnih zahtjeva u pogledu informiranja iz Direktive 2014/17/EU i zahtjeva transparentnosti iz Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima. Direktivom 2014/17/EU postavljaju se visoki standardi transparentnosti jer se zahtijeva da su jasne i razumljive opće informacije o ugovorima o kreditima potrošačima dostupne putem Europskog standardiziranog informativnog obrasca (ESIS) i izračuna efektivne kamatne stope. Kad je riječ o kreditima u stranoj valuti, člankom 23. stavkom 6. Direktive 2014/17/EU od vjerovnika i posrednika zahtijeva se da potrošaču, u ESIS-u i u ugovoru o kreditu, objave dostupne aranžmane kako bi se ograničila izloženost tečajnom riziku tijekom trajanja kredita. Ako u ugovoru o kreditu ne postoji odredba kojom se tečajni rizik kojem je potrošač izložen ograničava na fluktuaciju tečaja za manje od 20 %, ESIS uključuje ogledni primjer učinka 20-postotne fluktuacije tečaja.

Sud je na komplementaran način primjenjivao (211) zahtjeve transparentnosti koji proizlaze iz Direktive 2003/55/EZ (212) o zajedničkim pravilima za unutarnje tržište prirodnog plina i iz Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima.

Važan element pri procjeni usklađenosti sa zahtjevima transparentnosti na temelju Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima jest činjenica je li prodavatelj robe ili pružatelj usluga poštovao zahtjeve za pojedini sektor. Međutim, s obzirom na usporednu primjenjivost Direktive o nepoštenim uvjetima o potrošačkim ugovorima sa sektorskim zakonodavstvom, usklađenost s tim instrumentima ne znači automatski usklađenost sa svim zahtjevima transparentnosti na temelju Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima. Nadalje, činjenica da u konkretnom aktu nisu sadržani posebni zahtjevi za pružanje informacija ne isključuje obvezu pružanja informacija, na temelju Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima, o ugovornim odredbama koje prodavatelji robe ili pružatelji usluga dodaju na vlastitu inicijativu.

3.4. Procjena nepoštenosti na temelju članka 3. i članka 4. stavka 1. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima

3.4.1. Okvir za procjenu na temelju članka 3. stavka 1. i članka 4. stavka 1.

Ugovorne odredbe moraju se smatrati nepoštenima na temelju članka 3. stavka 1. ako,

— u suprotnosti sa zahtjevima o dobroj vjeri,

— stvaraju znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka proizašlima iz ugovora, na štetu potrošača.

Iako od Suda do sad nije zatraženo da objasni odnos tih dvaju kriterija, tekst članka 3. stavka 1. i uvodne izjave 16. ukazuje na to da je nepostojanje dobre vjere povezano sa znatnijom neravnotežom u pravima i obvezama koji proizlaze iz ugovorne odredbe. Uvodna izjava 16. odnosi se na mogućnost pregovaranja i u njoj se objašnjava da se uvjet o „dobroj vjeri” odnosi na pitanje postupa li prodavatelj robe ili pružatelj usluga pošteno i pravedno s potrošačem i uzima li u obzir njegove zakonite interese. Sud (213) u tom pogledu smatra da je osobito važno razmotriti je li prodavatelj robe ili pružatelj usluga razumno pretpostavio da bi potrošač pristao na odredbu u pojedinačnim pregovorima:

Kad je riječ o tome u kojim je okolnostima ta neravnoteža nastala „u suprotnosti s uvjetom o dobroj vjeri”, valja utvrditi da nacionalni sudac mora, vodeći računa o uvodnoj izjavi 16. Direktive 93/13, u tu svrhu provjeriti može li prodavatelj robe ili pružatelj usluga, kada na pošten i pravičan način posluje s potrošačem, razumno očekivati da će ovaj prihvatiti takvu ugovornu odredbu prilikom pojedinačnih pregovora […] (214).

Time se potvrđuje da je za potrebe članka 3. stavka 1. pojam dobre vjere objektivan pojam povezan s pitanjem je li, u svjetlu njezina sadržaja, predmetna ugovorna odredba u skladu s poštenim i pravednim tržišnim praksama kojima se dostatno uzimaju u obzir zakoniti interesi potrošača. Stoga je taj pojam usko povezan (215) s (ne)ravnotežom u pravima i obvezama stranaka.

Za procjenu znatnije neravnoteže potrebno je preispitivanje načina na koji ugovorna odredba utječe na prava i obveze stranaka. U mjeri u kojoj postoje dodatna pravila od kojih odstupa ugovorna odredba, ona će se smatrati primarnim kriterijem za procjenu znatnije neravnoteže u pravima i obvezama stranaka (216). U slučaju nepostojanja relevantnih zakonskih odredaba, znatniju neravnotežu trebat će procijeniti u odnosu na druge pojedinosti, kao što su poštene i pravedne tržišne prakse ili usporedba pravâ i obveza stranaka iz određene odredbe, uzimajući u obzir prirodu ugovora i druge povezane ugovorne odredbe.

U skladu s člankom 4. stavkom 1. (217) nepoštenost ugovorne odredbe treba procijeniti uzimajući u obzir

— prirodu robe ili usluga na koje se ugovor odnosi,

— sve ostale odredbe ugovora ili drugog ugovora o kojima ovisi i

— sve popratne okolnosti sklapanja ugovora.

Države članice mogu odstupiti od tog općeg testa za utvrđivanje nepoštenosti samo u korist potrošača, tj. samo ako je na temelju nacionalnog akta o prenošenju jednostavnije zaključiti da je ugovorna odredba nepoštena (218).

Indikativan popis ugovornih odredaba iz Priloga (219) Direktivi o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima ključan je element na kojem se može temeljiti procjena je li određena odredba nepoštena na temelju članka 3. stavka 1. (220) Suprotno tome, pojedinačnu procjenu na temelju kriterija iz članka 3. stavka 1. nije potrebno provesti u slučaju kada je određena ugovorna odredba obuhvaćena nacionalnim „crnim popisom”. Slična će se logika primjenjivati u slučaju kada je država članica donijela popis ugovornih odredaba za koje se pretpostavlja da su nepoštene.

3.4.2. Relevantnost zakonskih odredbi i važnost neravnoteže

Prilikom procjenjivanja stvara li ugovorna odredba znatniju neravnotežu u pravima i obvezama stranaka, na štetu potrošača, nacionalni sudovi moraju prvo relevantnu ugovornu odredbu usporediti s bilo kojim pravilima nacionalnog prava koji bi se primjenjivali u nedostatku ugovorne odredbe (221), tj. dodatnim pravilima. Takvi se regulatorni modeli nalaze osobito u nacionalnom ugovornom pravu, na primjer u pravilima kojima se utvrđuju posljedice nepoštovanja određenih ugovornih obveza stranke. To može uključivati uvjete pod kojima se mogu zahtijevati sankcije, kao što su zatezne kamate, ili odredbe o zakonskoj kamatnoj stopi (222).

Na temelju takve usporedne analize nacionalni sudac moći će procijeniti stavlja li ugovorna odredba, i u kojoj mjeri, potrošača u nepovoljniji pravni položaj u odnosu na onaj na temelju ugovornog prava koje se inače primjenjuje. Pravni položaj na temelju ugovorne odredbe može biti nepovoljniji za potrošače, na primjer, u slučaju kada se njome ograničavaju prava koja bi potrošači inače ostvarivali ili se ograničava njihovo ostvarivanje. Njome se potrošaču ujedno može nametnuti dodatna obveza koja nije predviđena relevantnim nacionalnim pravilima (223).

Znatnija neravnoteža u pravima i obvezama na štetu potrošača postoji ako „dovoljno ozbiljno oštećuje pravni položaj u koji je na temelju primjenjivih nacionalnih odredbi stavljen potrošač […] (224)”. To ne znači nužno da odredba mora imati znatniji ekonomski utjecaj u pogledu vrijednosti transakcije (225). Stoga se, na primjer, na temelju ugovorne odredbe kojom se potrošaču nameće plaćanje poreza u slučaju kada bi na temelju važećeg nacionalnog zakonodavstva taj porez trebao snositi prodavatelj robe ili pružatelj usluga stvara znatnija neravnoteža u pravima i obvezama stranaka, neovisno o iznosima koje će potrošač na kraju morati platiti na temelju te ugovorne odredbe (226).

Učinak ugovorne odredbe ovisit će i o njezinim posljedicama koje se na temelju nacionalnog pravnog sustava primjenjuju na ugovor, što znači da se mogu uzeti u obzir i druge pravne odredbe, uključujući postupovna pravila (227). U tom kontekstu može biti od važnosti i poteškoća potrošača da spriječi stalnu primjenu te vrste ugovorne odredbe (228).

Sud je opisao procjenu znatnije neravnoteže u pravima i obvezama stranaka kako slijedi (229):

21. U tom pogledu Sud je presudio da, kako bi se utvrdilo stvara li neka odredba na štetu potrošača ‚znatniju neravnotežu’ u pravima i obvezama stranaka proizišlima iz ugovora, osobito valja voditi računa o pravilima koja se primjenjuju u nacionalnom pravu u slučaju da se stranke o tome nisu dogovorile. Na temelju takve usporedne analize nacionalni sudac moći će procijeniti stavlja li ugovor, i ako da u kojoj mjeri, potrošača u nepovoljniji pravni položaj u odnosu na onaj predviđen nacionalnim pravom koje je na snazi […] ( 230 ) 22. Tako se čini da se pitanje postoji li takva znatnija neravnoteža ne može ograničiti na kvantitativno ekonomsko ocjenjivanje koje se temelji na usporedbi ukupnog iznosa transakcije na koju se ugovor odnosi s jedne strane i troškova koji na temelju te odredbe terete potrošača s druge strane. 23. Nasuprot tome, znatnija neravnoteža može proizlaziti iz same činjenice da dovoljno ozbiljno oštećuje pravni položaj u koji je na temelju primjenjivih nacionalnih odredbi stavljen potrošač kao stranka predmetnog ugovora, bilo u obliku ograničenja sadržaja prava koja prema tim odredbama ima na temelju ugovora ili ograničenja u njihovom korištenju ili pak u obliku nametanja dodatne obveze koja nije predviđena nacionalnim pravilima. 24. U tom pogledu Sud je podsjetio da se, sukladno članku 4. stavku 1. Direktive, nepoštenost neke ugovorne odredbe mora ocjenjivati vodeći računa o prirodi robe ili usluga na koje se dotični ugovor odnosi i oslanjajući se na sve popratne okolnosti njegovog sklapanja kao i na sve druge odredbe tog ugovora […] ( 231 ) . Iz toga proistječe da se u tim okolnostima također moraju ocjenjivati posljedice koje spomenuta odredba u okviru primjenjivog prava može imati na takav ugovor, što zahtijeva ispitivanje nacionalnog pravnog sustava […] ( 232 )

Ako se ugovornim odredbama krši zakonska odredba nacionalnog ugovornog prava ili ugovornog prava EU-a od koje stranke ne smiju odstupiti na temelju ugovora, te će se ugovorne odredbe općenito smatrati nevaljanima već izravno na temelju samih odredaba. Ugovornim odredbama o kojima se nisu vodili pojedinačni pregovori, a koje odstupaju od tih odredaba vjerojatno će se kršiti i članak 3. stavak 1. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima.

3.4.3. Sankcije ili posljedice propusta potrošača da ispuni ugovorne obveze

Kako ne bi došlo do znatnije neravnoteže na štetu potrošača, sankcije ili posljedice koje se odnose na propust potrošača da ispuni ugovorne obveze moraju biti opravdane u svjetlu važnosti obveze potrošača i ozbiljnosti propusta da je se ispuni (233). Drugim riječima, moraju biti razmjerne (234). Tom je procjenom potrebno obuhvatiti pitanje odstupa li ugovorna odredba od zakonskih odredaba koje bi se u izostanku ugovorne odredbe primjenjivale na to pitanje te, u slučaju kada odredba ima za posljedicu određeni postupak, postupovnih sredstava dostupnih potrošaču (235).

Sud (236) je relevantne kriterije u pogledu takozvanih odredaba o prijevremenom dospijeću u ugovorima o hipotekarnom kreditu kojima se vjerovniku omogućuje pokretanje postupka ovrhe na nekretnini pod hipotekom izložio na sljedeći način:

[…] članak 3. stavke 1. i 3. Direktive 93/13 i točku 1. podtočke (e) i (g) te točku 2. podtočku (a) Priloga toj direktivi treba tumačiti na način da je za ocjenu nepoštenosti odredbe o prijevremenoj dospjelosti hipotekarnog kredita, […], od odlučujuće važnosti sljedeće: — ovisi li mogućnost dana prodavatelju robe ili pružatelju usluga da jednostrano raskine ugovor o tome da potrošač nije ispunio obvezu koja je bitna u okviru predmetnog ugovornog odnosa; — je li ta mogućnost predviđena u slučajevima u kojima je to neispunjenje dovoljno ozbiljno s obzirom na trajanje ugovora i iznos kredita; — odstupa li ta mogućnost od pravila koja se primjenjuju u slučaju nepostojanja sporazuma među strankama tako da se potrošaču, uzimajući u obzir postupovna sredstva kojima raspolaže, otežava pristup pravosuđu kao i ostvarivanje prava obrane, i — predviđa li nacionalno pravo odgovarajuća i učinkovita pravna sredstva koja potrošaču protiv kojeg je usmjerena takva odredba omogućuju da ukloni učinke jednostranog raskida ugovora o kreditu. Zadaća suda koji je uputio zahtjev je da izvrši tu ocjenu s obzirom na sve okolnosti postupka koji se pred njim vodi.

Kad je riječ o zateznim kamatama, Sud (237) je test pojasnio kako slijedi:

[…], s obzirom na odredbu koja se odnosi na utvrđivanje zateznih kamata, treba podsjetiti da, u svjetlu stavka 1. točke (e) priloga Direktivi, u vezi s člankom 3. stavkom 1. i člankom 4. stavkom 1. Direktive, nacionalni sud mora posebno procijeniti, […], prvo, pravila nacionalnog prava koja bi se primjenjivala na odnos između stranaka u slučaju da nije postignut sporazum u predmetnom ugovoru ili u drugim potrošačkim ugovorima te vrste i, drugo, utvrđenu stopu zateznih kamata u odnosu na zakonsku kamatnu stopu kako bi se utvrdilo je li prikladna za osiguranje postizanja ciljeva koji se nastoje ostvariti u predmetnoj državi članici i ne prelazi li ono što je potrebno za ostvarivanje tih ciljeva.

Kad je riječ o razmjernosti (238), a time i nepoštenosti sankcija utvrđenih ugovornim odredbama, Sud je nadalje naveo (239) da valja ocijeniti kumulativan učinak svih odredbi koje se na to odnose i koje su sadržane u razmatranom ugovoru neovisno o tome traži li vjerovnik u stvarnosti puno ostvarenje svake tražbine.

Čak i ako su sankcije nerazmjerne samo na temelju kumulativnog učinka, sve relevantne ugovorne odredbe moraju se smatrati nepoštenima (240), neovisno o tome jesu li primijenjene (241).

3.4.4. Moguća nepoštenost cijene ili naknade

Kako je prethodno navedeno (242), prema minimalnom standardu Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima primjerenost cijene i naknade treba procijeniti na temelju članka 3. stavka 1. samo ako ugovorne odredbe kojima se utvrđuje važeća cijena ili naknada nisu jasno i razumljivo sastavljene. Kad je riječ o njihovoj procjeni na temelju članka 3. stavka 1., u mjeri u kojoj u mjerodavnom nacionalnom pravu nisu sadržana dodatna pravila, na primjer, pri usporedbi naknade koju će platiti potrošač i vrijednosti određene robe ili usluge trebat će uzeti u obzir tržišne prakse koje prevladavaju u vrijeme sklapanja ugovora (243). Na primjer, Sud je u vezi s mogućom nepoštenosti redovne kamatne stope utvrđene ugovorom o zajmu naveo (244) da

ako sud koji je uputio zahtjev smatra da ugovorna odredba koja se odnosi na izračun redovnih kamata, kao što je to ona o kojoj je riječ u glavnom postupku, nije sastavljena jasno i razumljivo u smislu članka 4. stavka 2. te direktive, na njemu je da ispita je li ta odredba nepoštena u smislu članka 3. stavka 1. navedene direktive. U okviru tog ispitivanja navedeni sud osobito je dužan usporediti način izračuna stope redovnih kamata utvrđen tom odredbom spornog ugovora i stvarnu visinu stope koja iz njega proizlazi s uobičajenim načinima izračuna i zakonskom kamatnom stopom kao i kamatnim stopama na tržištu na dan zaključenja ugovora o kojem je riječ u glavnom postupku za zajam čiji su iznos i trajanje istovjetni onima iz razmatranog ugovora o zajmu,

Uzimajući u obzir i „uvjet o dobroj vjeri” iz članka 3. stavka 1., Komisija smatra da se za tu procjenu mogu uzeti u obzir samo poštene i pravedne tržišne prakse.

3.4.5. Okolnosti u trenutku sklapanja ugovora

U skladu s člankom 4. stavkom 1. nepoštenost ugovorne odredbe, tj. znatniju neravnotežu u odnosu na zahtjeve o dobroj vjeri, treba procijeniti uzimajući u obzir prirodu ugovora, druge ugovorne odredbe i druge povezane ugovore, kao i „sve popratne okolnosti sklapanja ugovora”. Drugi aspekt ne uključuje okolnosti koje se pojave tijekom izvršavanja ugovora. Međutim, popratne okolnosti sklapanja ugovora moraju uključivati sve okolnosti koje je prodavatelj robe ili pružatelj usluga znao ili razumno mogao znati i koje su mogle utjecati na naknadno izvršenje ugovora (245).

Primjer takvih okolnosti jest rizik od promjena tečaja svojstven sklapanju ugovora o kreditu u stranoj valuti koji se može ostvariti samo tijekom izvršenja ugovora. U takvim će slučajevima nacionalni sudovi morati na temelju znanja i stručnosti zajmodavca procijeniti je li izloženost potrošača tečajnom riziku u skladu s postupanjem u dobroj vjeri, tj. predstavlja li poštenu i pravednu praksu te stvara li znatniju neravnotežu u smislu članka 3. stavka 1. (246)

U slučaju kada su ugovorne odredbe izmijenjene ili zamijenjene, razumno je pri procjeni novih ugovornih odredaba uzeti u obzir okolnosti koje su prevladavale u trenutku izmjene ili zamjene. (247)

Znatnu neravnotežu treba razmotriti u odnosu na sadržaj ugovorne odredbe i neovisno o tome kako je primijenjena u praksi (248). Na primjer, kada se na temelju ugovorne odredbe prodavatelju robe ili pružatelju usluga omogućuje da zatraži trenutačnu otplatu cijelog kredita ako potrošač ne plati određeni broj mjesečnih rata, nepoštenost treba procijeniti na temelju broja neplaćenih mjesečnih rata utvrđenih ugovorom. Nepoštenost se ne smije temeljiti na broju mjesečnih rata koje potrošač nije platio prije nego što se prodavatelj robe ili pružatelj usluga pozvao na odgovarajuću odredbu (249).

3.4.6. Relevantnost netransparentnosti za nepoštenost ugovornih odredaba

Netransparentnost ne dovodi automatski do nepoštenosti određene ugovorne odredbe na temelju članka 3. stavka 1. Direktive o nepoštenim uvjetima u potrošačkim ugovorima (250). Odnosno, nakon što se utvrdi da ugovorna odredba obuhvaćena člankom 4. stavkom 2. (251) nije jasno i razumljivo sastavljena, njezinu je nepoštenost i dalje potrebno procijeniti na temelju kriterija iz članka 3. stavka 1. (252) Nasuprot tome, nedostatak transparentnosti nije neophodan element u procjeni nepoštenosti na temelju članka 3. stavka 1. (253), stoga se i potpuno transparentne ugovorne odredbe mogu smatrati nepoštenima na temelju članka 3. stavka 1. s obzirom na njihov neuravnotežen sadržaj (254).

Međutim, u mjeri u kojoj ugovorne odredbe nisu jasno i razumljivo sastavljene, tj. u slučaju kada prodavatelji robe ili pružatelji usluga ne poštuju zahtjeve transparentnosti, ta okolnost može pridonijeti tome da se ugovorna odredba smatra nepoštenom na temelju članka 3. stavka 1. ili čak može ukazivati na nepoštenost. U točki 1. podtočki (i) Priloga općenito i u točki 1. podtočki (j) Priloga, s posebnim naglaskom na jednostrane izmjene ugovornih odredaba, potvrđuje se da netransparentnost može biti odlučujući element za utvrđivanje nepoštenosti ugovornih odredaba.

U nekoliko presuda netransparentnost se navodi kao (važan) element u procjeni nepoštenosti barem određenih vrsta ugovornih odredaba (255) ili se zajedno navode netransparentnost i nepoštenost ugovornih odredaba (256).

Sud je naglasio važnost transparentnosti za poštenost ugovornih odredaba, na primjer, u pogledu odredaba kojima se prodavatelju robe ili pružatelju usluga omogućuje promjena stope koju plaćaju potrošači u dugoročnim ugovorima (257), odredaba kojima se utvrđuju temeljne obveze potrošača u ugovorima o kreditu (258) ili u pogledu odredaba o izboru mjerodavnog prava (259).

Sud je izričito naveo da u pogledu odredbe o izboru mjerodavnog prava u kojoj se ne priznaje činjenica da se na temelju Uredbe Rim I. potrošači uvijek mogu pozvati na povoljnija pravila