Dok se konvencionalna plastika na kraju životnog vijeka ne razgrađuje, plastika koju nazivamo „biorazgradivom” koncipirana je za razgradnju na kraju životnog vijeka tako što se svi njezini organski sastojci (polimeri i organski aditivi) pretvaraju uglavnom u ugljikov dioksid i vodu, novu mikrobnu biomasu, mineralne soli i, u nedostatku kisika, metan. Da bi se to dogodilo, osim svojstava plastičnog materijala, potrebni su i odgovarajući uvjeti u prihvatnoj okolini i dovoljno vremena. Zbog toga se biorazgradnja plastike mora razmatrati ne samo u pogledu svojstava materijala, već prije svega u smislu „svojstva sustava” u kojem su čimbenici povezani s materijalom i okolišem jednako važni. Kako je prikazano u nastavku, plastika namijenjena biorazgradnji može biti i na biološkoj osnovi i na osnovi fosilnih goriva.

Iako se politike i zakonodavstvo EU-a bave određenim aspektima i primjenama plastike na biološkoj osnovi, biorazgradive plastike i plastike koja se može kompostirati, bilo bi bolje sustavnije pristupiti tim vrstama plastike kako bi se poduprle odluke javnog i privatnog sektora. Pristup bi se trebao temeljiti na europskom zelenom planu, akcijskom planu za kružno gospodarstvo i strategiji EU-a za plastiku. Nadalje, akcijskim planom za nultu stopu onečišćenja nastoji se do 2030. smanjiti plastični otpad u moru za 50 %, a količinu mikroplastike koja se otpušta u okoliš za 30 %. Strategija EU-a za tlo usmjerena je na sprečavanje onečišćenja tla na izvoru.

U potrazi za rješenjima za te izazove plastika na biološkoj osnovi, biorazgradiva plastika i plastika koja se može kompostirati pojavljuju se u svakodnevnom životu kao alternative trenutačno najraširenijoj konvencionalnoj plastici. Primjenjuju se, među ostalim, za proizvodnju ambalaže, koja čini gotovo polovinu potražnje za takvom plastikom, nakon čega slijede roba široke potrošnje i tekstil te primjene u poljoprivredi, prijevozu i građevinarstvu. Na globalnoj razini ta plastika čini 1 % ukupnog kapaciteta za proizvodnju plastike, u količini većoj od 2 milijuna tona godišnje. U Europi se nalazi četvrtina proizvodnog kapaciteta, a u Aziji gotovo polovina. Očekuje se da će proizvodnja takve plastike rasti brže nego prethodnih godina i da će se njezin udio udvostručiti u ukupnom proizvodnom kapacitetu plastike do 2025.

Budući da će sirovine koje sadržavaju ugljik i dalje biti potrebne, obnovljivi ugljik dobiven iz biomase iz održivih izvora alternativa je fosilnom ugljiku. Konkretno, upotrebom organskog otpada i nusproizvoda za proizvodnju plastike na biološkoj osnovi može se omogućiti djelomično napuštanje fosilnih resursa i pomoći u postizanju ciljeva klimatske neutralnosti uz istodobno smanjenje upotrebe primarnih bioloških resursa i izbjegavanje štete za bioraznolikost. Prepoznata je i uloga biomase dobivene iz održivih izvora, a došlo je i do promjena u politici i na tržištu kojima se potiče povećanje sadržaja biološkog podrijetla. U Komunikaciji o održivim ciklusima ugljika utvrđuje se cilj da najmanje 20 % ugljika koji se upotrebljava u kemijskim i plastičnim proizvodima bude iz održivih nefosilnih resursa kako bi se doprinijelo postizanju klimatske neutralnosti. U ažuriranoj strategiji za biogospodarstvo naglašava se važnost pronalaženja rješenja na biološkoj osnovi koja ne štete prirodi. Plastika na biološkoj osnovi može potaknuti i otvaranje radnih mjesta, posebno povećanjem uloge primarnih proizvođača u lokalnim biogospodarstvima. Kako bi se osigurao takav pozitivan učinak, industriji plastike na biološkoj osnovi bit će potrebna kvalificirana radna snaga. U tu svrhu Program vještina za Europu pomaže u provedbi promjena u skupovima vještina kako bi se iskoristio puni potencijal tih kretanja.

U akcijskom planu za kružno gospodarstvo utvrđuje se potreba za rješavanjem novih pitanja održivosti povezanih s porijeklom, označivanjem i upotrebom plastike na biološkoj osnovi na temelju procjene u kojoj se mjeri uporabom sirovina na biološkoj osnovi postižu stvarne koristi za okoliš, a ne samo smanjenje upotrebe fosilnih resursa. To znači i da treba osigurati da uporaba sirovina na biološkoj osnovi nema negativan učinak na bioraznolikost, ekosustave ili upotrebu zemljišta i vode.

Trenutačno ne postoji obvezni minimalni sadržaj biološkog podrijetla niti dogovoreni sustav certificiranja ili oznaka kako bi se plastični proizvod označio kao proizvod na biološkoj osnovi. Međusektorske norme koje je razvio Europski tehnički odbor za normizaciju za proizvode na biološkoj osnovi (CEN/TC411) pružaju smjernice o aspektima kao što su metode mjerenja sadržaja na biološkoj osnovi, komunikacija među poduzećima i komunikacija između poduzeća i potrošača. Te dobrovoljne norme u velikoj se mjeri upotrebljavaju na tržištu i njihova se primjena preporučuje jer se time osigurava dosljedan pristup.

Kako bi se suzbijao manipulativni zeleni marketing i izbjeglo obmanjivanje potrošača, ne bi trebalo navoditi općenite tvrdnje o plastičnim proizvodima kao što su „bioplastika” i „na biološkoj osnovi”. U prijedlogu Komisije o osnaživanju potrošača za zelenu tranziciju predlaže se zabrana takvih praksi kad se one ne temelje na priznatoj izvrsnoj ekološkoj učinkovitosti ili kad god se detaljna raščlamba kojom se podupire tvrdnja ne navodi jasno i vidljivo na istom mediju. Kako bi se izbjeglo zavaravanje potrošača, tvrdnje bi se trebale odnositi samo na točan i mjerljiv udio plastike na biološkoj osnovi u proizvodu, navodeći, primjerice, da „proizvod sadržava 50 % udjela plastike na biološkoj osnovi”.

Važno je i osigurati precizno mjerenje udjela biološkog podrijetla. Trebalo bi dati prednost metodama koje se temelje na radioaktivnom izotopu ugljika jer su njihovi rezultati pouzdani, a uporaba široko prihvaćena. Dokumentiranje uporabe biomase kroz lanac nadzora i pripisivanje udjela krajnjim proizvodima računanjem masene bilance metoda je koja se ne smatra prikladnom za potvrđivanje stvarnog udjela sadržaja na biološkoj osnovi. Takva bi se metoda trebala primjenjivati samo ako se njome osigurava visoka razina transparentnosti i odgovornosti te ako se temelji na dogovorenim standardima kako bi se izbjegao manipulativni zeleni marketing.

3.2. Održivost sirovina

U većini slučajeva za proizvodnju biomase potrebno je korištenje prirodnih resursa kao što su zemljište i voda te upotreba kemikalija kao što su gnojiva i pesticidi. Stoga proizvodnja plastike iz primarne biomase može dovesti do izravne ili neizravne promjene uporabe zemljišta, što pak može dovesti do gubitka bioraznolikosti, propadanja ekosustava, krčenja šuma i nestašice vode, kao i do konkurencije usjevima namijenjenima za ljudsku potrošnju.

U skladu s načelima kružnog gospodarstva proizvođači bi trebali dati prednost upotrebi organskog otpada i nusproizvoda kao sirovine, čime bi se smanjilo korištenje primarne biomase i izbjegli znatni učinci na okoliš.

Kad se upotrebljava primarna biomasa, važno je osigurati da je ona okolišno održiva i da ne šteti bioraznolikosti ni zdravlju ekosustava. Budući da potrošači očekuju da je plastika na biološkoj osnovi istinski održiva, svaki put kad se proizvod proizvodi od sadržaja na biološkoj osnovi i sadržava tvrdnju o sadržaju biološkog podrijetla, taj sadržaj mora potjecati iz biomase dobivene na održiv način.

U skladu sa strategijom EU-a za šume do 2030., u okviru revizije Direktive o energiji iz obnovljivih izvora iz srpnja 2021. Komisija predlaže da se u nacionalne programe potpore uključi načelo kaskadne uporabe biomase, prema kojem bi se biomasa trebala upotrebljavati kad ima veću gospodarsku dodanu vrijednost. U skladu s tim načelom biomasa bi se po mogućnosti trebala upotrebljavati za proizvodnju materijala, uključujući plastiku, a samo podredno kao izvor bioenergije.

Nadalje, prednost bi trebalo dati proizvodima dugog životnog vijeka u odnosu na proizvode kratkog vijeka, uključujući proizvode za jednokratnu uporabu. Taj redoslijed prioriteta primjenjuje se na otpad, nusproizvode i primarnu biomasu koja potječe, primjerice, iz poljoprivrede, šumarstva ili akvakulture. Organskom otpadu i nusproizvodima trebalo bi dati prednost pred primarnom biomasom, posebno za proizvode kratkog vijeka.

Biomasa koja se koristi za proizvodnju plastike na biološkoj osnovi mora ispunjavati kriterije održivosti EU-a za bioenergiju. Kako je Komisija predložila u okviru preispitivanja Direktive o energiji iz obnovljivih izvora iz srpnja 2021., ti kriteriji uključuju mjere povezane sa šumskom biomasom i biogorivima s visokim rizikom od izravne i neizravne promjene uporabe zemljišta, kao što su ona dobivena iz palmina ulja. Do dovršetka pregovora o toj direktivi trebalo bi primjenjivati kriterije održivosti za bioenergiju iz Direktive 2018/2001. Taj se pristup primjenjuje i u taksonomiji EU-a za održiva ulaganja u „poljoprivrednu biomasu koja se koristi za proizvodnju plastike u primarnom obliku”.

Kad je riječ o emisijama stakleničkih plinova, okvir za bioenergiju ne može se izravno primijeniti na plastiku na biološkoj osnovi jer se ona ne upotrebljava za proizvodnju energije. Metodologije za procjenu učinaka plastike na biološkoj osnovi u usporedbi s plastikom proizvedenom iz fosilnih goriva iz perspektive životnog ciklusa još su u fazi razvoja. Najusklađenija trenutačno dostupna metodologija jest okvir koji je razvio Zajednički istraživački centar Komisije, nazvan „metoda procjene životnog ciklusa plastike”, koji se temelji na metodi EU-a za mjerenje ekološkog otiska proizvoda. Osim toga, inovacije bi trebalo ocjenjivati u ranoj fazi kako bi se osigurao razvoj sigurnih i održivih alternativa.

Potreban je daljnji znanstveni napredak kako bi se u procjenu uključilo izračunavanje apsorpcije i ispuštanja biogenog ugljika iz proizvoda tijekom njihova životnog vijeka. U tu su svrhu u tijeku rasprave u kontekstu inicijative UN-a o životnom ciklusu. Samo plastični proizvodi na biološkoj osnovi s dugim životnim vijekom koji se ne spaljuju kada postanu otpad mogu imati korisne učinke skladištenja ugljika. Za proizvode kratkog vijeka, tj. većinu današnjih plastičnih proizvoda na biološkoj osnovi kao što je ambalaža za jednokratnu upotrebu, ugljik koji je prvotno preuzet iz atmosfere brzo se u nju vraća.

4.Biorazgradiva plastika i plastika koja se može kompostirati

U akcijskom planu za kružno gospodarstvo ističe se potreba za davanjem političkih smjernica o uporabi biorazgradive plastike ili plastike koja se može kompostirati, na temelju procjene primjena u kojima uporaba tih vrsta plastike može biti korisna za okoliš i kriterija za takve primjene. Također se naglašava potreba da se osigura da označivanje nekog proizvoda kao proizvoda koji je „biorazgradiv” ili se „može kompostirati” ne dovodi potrošače u zabludu i ne potiče ih da ga odlažu tako da to dovodi do njegova bacanja u okoliš ili onečišćenja zbog neprimjerenih okolišnih uvjeta ili nedovoljnog vremena za razgradnju.

Biorazgradivost je vrlo važna značajka plastike jer određuje hoće li ona ostati i nakupljati se u okolišu, razgrađujući se na sve manje dijelove, mikroplastiku i nanoplastiku, te postati sve veći izvor onečišćenja koji šteti zdravlju ljudi i okolišu. Biorazgradiva plastika vjerojatno neće ostati u okolišu i akumulirati se ako se u potpunosti razgradi u okolišu za koji je namijenjena i ako ne dospije u okoliš u kojem se ne može biološki razgraditi. Potonje se može dogoditi, na primjer, ako plastiku koja je biorazgradiva u tlu vjetar odnese ili otjecanjem iz tla dospije u rijeke ili u more. Trajanje biorazgradnje plastike također mora biti dovoljno kratko da ne nanosi štetu ekosustavima i organizmima u moru, primjerice morskim životinjama koje bi je mogle progutati.

Biorazgradnja plastike područje je kojem se posvećuje znatna pozornost u području istraživanja i inovacija. U njemu se sve više intervenira mjerama politike kako bi se osiguralo da biorazgradiva plastika ne nanosi štetu, da donosi koristi za okoliš i da potrošači ne steknu dojam da se takva plastika može bacati u okoliš. Područje primjene Direktive o smanjenju utjecaja određenih plastičnih proizvoda na okoliš obuhvaća plastične proizvode izrađene od biorazgradive plastike jer ako se ti proizvodi bacaju u okoliš, nema jamstva da se mogu biološki razgraditi u otvorenom okolišu. Osim toga, zabranjuje se oksorazgradiva plastika jer se njome ne ostvaruje dokazana korist za okoliš, ne razgrađuje se u potpunosti biorazgradnjom i negativno utječe na recikliranje konvencionalne plastike.

U Uredbi o gnojidbenim proizvodima navodi se da do 16. srpnja 2026. tvari za oblaganje i aditivi formulaciji moraju ispunjavati utvrđene kriterije biorazgradivosti. To iziskuje i procjenu biorazgradivosti poljoprivrednih malč folija u prirodnim uvjetima tla i vodenom okolišu u EU-u. Nadalje, predloženim ograničenjem za namjerno dodanu mikroplastiku u okviru Uredbe REACH izuzimaju se biorazgradivi polimeri ako ispunjavaju posebne kriterije biorazgradivosti, što se dokazuje u skladu s jednom od tri skupine ispitnih metoda sa strogim testovima probira kojima se mjeri laka biorazgradivost ili inherentna biorazgradivost ili u skladu sa simulacijskim studijama u kojima bi kriteriji biorazgradivosti trebali biti ispunjeni za tri okolišna medija, odnosno vodu, tlo i sediment (ili dva za uporabu u poljoprivredi i hortikulturi). Kad je riječ o polimerima, uključujući biorazgradive polimere, kako je najavljeno u strategiji EU-a za održivost u području kemikalija, Komisija razmatra proširenje obveze registracije na određene zabrinjavajuće polimere u kontekstu ciljane revizije Uredbe REACH.

4.1. Biorazgradiva plastika

Kako bi pružila dodatne smjernice za razvoj politika, Komisija je zadužila svoju Skupinu glavnih znanstvenih savjetnika da procijeni biorazgradivost plastike u otvorenom okolišu. U njihovu mišljenju naglašava se potreba da se uporaba biorazgradive plastike u otvorenom okolišu ograniči samo na posebne primjene za koje smanjenje, ponovna uporaba ili recikliranje nisu izvedivi. Ističe se i da se takva plastika ne bi trebala smatrati rješenjem za neprimjereno gospodarenje otpadom ili bacanje otpada u okoliš. Za ostvarivanje potencijalnih koristi za okoliš biorazgradive plastike u odnosu na plastiku koja nije biorazgradiva Skupina preporučuje potporu razvoju usklađenih standarda ispitivanja i certificiranja. Utvrđuje i potrebu za prenošenjem točnih informacija o svojstvima, odgovarajućoj uporabi i odlaganju te ograničenjima biorazgradive plastike i njezinoj primjeni određenim skupinama korisnika. U mišljenju Skupine kao važni čimbenici navode se svojstva materijala, okoliš u kojem materijal završava, vjerojatnost da će dospjeti u druga okruženja i ponašanje potrošača.