U pravilima o sprečavanju pranja novca i financiranja terorizma ne definiraju se pravni aranžmani kao takvi, ali se kao primjer navodi common law trust (trust iz pravnog sustava common law). Relevantnost drugih pravnih aranžmana ovisi o sličnosti njihove strukture ili funkcije sa strukturom ili funkcijom koju ima trust. Kao i trusts, ti aranžmani omogućuju odvajanje, odnosno nepovezanost pravnog i stvarnog vlasništva nad imovinom. To ne podrazumijeva nužno i djeljivost vlasništva, što je koncept koji je svojstven pravnom sustavu common law, ali se ne priznaje u sustavu građanskog prava (civil law). Naprotiv, riječ je o tome da slični pravni aranžmani općenito uključuju mehanizam kojim se imovina povjerava jednoj osobi, koja je nositelj prava vlasništva nad imovinom ili njome upravlja u korist jedne ili više drugih osoba ili u određenu svrhu.

Fiducies su prilično uobičajen pravni aranžman u Europi, osobito u frankofonim i romanskim zemljama. Posebne značajke aranžmana fiducie mogu se razlikovati i prilagođavati ovisno o državi članici i njezinu nacionalnom pravnom sustavu. Tri države članice priopćile su postojanje aranžmana te vrste koji su izravno uređeni nacionalnim pravom. To je slučaj s francuskim aranžmanom fiducies (članak 2013. francuskog Građanskog zakonika), luksemburškim aranžmanom contrats fiduciaires (Zakon od 27. srpnja 2003.) i rumunjskim aranžmanom fiducia (članci od 773. do 791. rumunjskog Građanskog zakonika).

Tri druge države članice (Italija, Luksemburg i Nizozemska) priopćile su da se trusts, unatoč tomu što nisu uređeni njihovim nacionalnim pravom, priznaju u njihovim pravnim sustavima na temelju odredbi Haške konvencije iz 1985., koju su ratificirale. Iako Belgija nije priopćila postojanje pravnih aranžmana koji se priznaju na temelju njezina prava, literatura upućuje na to da je ona u sličnom položaju kao i navedene tri države članice s obzirom na to da je ugradila koncept trust u svoj Građanski zakonik međunarodnog privatnog prava (poglavlje XII.). Tim odredbama ne dopušta se osnivanje aranžmana trusts na temelju belgijskog prava, ali se priznaju trusts koji su zakonito osnovani na temelju stranog prava.

Međutim, trusts mogu biti priznati i u drugim državama članicama. Primjerice, unatoč činjenici da Litva nije priopćila postojanje aranžmana trust ili sličnog pravnog aranžmana koji se priznaje na temelju njezina nacionalnog prava, literatura upućuje na činjenicu da se u litavskom Građanskom zakoniku (knjiga četvrta („Materijalno pravo”), dio I. („Stvari”), poglavlje VI. („Pravo trusta”)) uvodi koncept trust na temelju nacionalnog prava. Konkretno, u članku 4.106. utvrđuju se opsežna prava trusteeja nad imovinom, koja su u osnovi jednaka pravima vlasnika. U okviru tog aranžmana i vlasnik i trustee imaju prava in rem nad imovinom, čime je taj aranžman vrlo sličan aranžmanu trust iz pravnog sustava common law.

Sve četiri navedene države upućuju na aranžmane trusts koje su stranke osnovale dobrovoljno, čime se isključuju trusts koji su osnovani po sili zakona ili oni nastali zbog neuspjeha aranžmana express trust, a koji se općenito definiraju kao statutory trusts (zakonski trustovi), constructive trusts (konstruktivni trustovi) ili resulting trusts (nastali trustovi). To je u skladu s odredbama Direktive o sprečavanju pranja novca.

U literaturi se navodi da Treuhand ima značajke slične onima koje imaju trusts, čak i unatoč postojanju određenih strukturnih razlika koje su svojstvene građanskopravnom podrijetlu aranžmana Treuhand. Potvrđuje se i da se Treuhand obično koristi kao ugovorni odnos o pologu kod treće osobe. Međutim, kako je prethodno navedeno, čini se da to nije jedina funkcija koju Treuhand može imati jer može služiti, primjerice, i kao mehanizam za upravljanje privatnom imovinom. Prethodno navedene informacije, zajedno s činjenicom da su i Austrija i Njemačka za Treuhand u okviru kojeg se drži imovina trgovačkog društva uvele obvezu otkrivanja stvarnog vlasništva nad tom imovinom, upućuju na to da bi se aranžmani Treuhände trebali smatrati pravnim aranžmanima sličnima aranžmanima trusts.

Međutim, zbog svoje fleksibilnosti Treuhand se može strukturirati i tako da ima funkciju sličnu onoj koju ima trust. To može biti slučaj, primjerice, s aranžmanom Treuhand koji se koristi za prijenos i upravljanje dionicama trgovačkog društva. OECD je potvrdio relevantnost te vrste aranžmana Treuhand za sprečavanje pranja novca i financiranja terorizma te napomenuo da bi ona trebala podlijegati obvezama o transparentnosti u pogledu stvarnog vlasništva.

Treuhand je jedan od pravnih aranžmana koji je i u standardima FATF-a i u Direktivi o sprečavanju pranja novca izričito identificiran kao sličan aranžmanima trusts. Treuhand je pravni aranžman bez pravne osobnosti koji proizlazi iz načela autonomije ugovornih stranaka, a tipičan je za njemački i austrijski pravni sustav. Prema tom aranžmanu jedna osoba (Treugeber) prenosi određenu imovinu ili prava vlasništva na drugu osobu (Treuhänder), koja je ovlaštena upravljati tom imovinom u skladu s ugovorom između tih dviju stranaka. Takvim ugovornim odnosom mogu se ispunjavati različite funkcije. Najčešće služi, što potvrđuje i OECD, u svrhu sklapanja ugovora o pologu kod treće osobe (escrow agreement). To upućuje na to da se te vrste aranžmana Treuhand ne bi trebale smatrati sličnima aranžmanima trusts.

Predmetna kategorija mogla bi se dodatno proširiti kako bi se uključili drugi pravni aranžmani priznati na temelju nacionalnog prava, koji imaju slične značajke unatoč nekim razlikama, na primjer s obzirom na prirodu veze uspostavljene među strankama. Kad je riječ o toj skupini, relevantan je primjer aranžman bizalmi vagyonkezelő, čije je postojanje priopćila Mađarska (Zakon V. iz 2013. o Građanskom zakoniku i Zakon XV. iz 2014. o upraviteljima trustova i pravilima kojima se uređuju njihove aktivnosti). U okviru tog aranžmana trustee je dužan imovinom koju je settlor u svoje ime prenio u njegovo vlasništvo upravljati u korist beneficiaryja, a settlor mu je za to obvezan plaćati naknadu.

Sve te sličnosti upućuju na to da španjolski aranžman fiducia ima sličnu funkciju kao trust, što bi opravdavalo priopćavanje postojanja tog aranžmana na temelju članka 31. stavka 10. Direktive o sprečavanju pranja novca. Važno je napomenuti da to nije izoliran slučaj. Još jedan primjer slučaja u kojem se u literaturi smatra da su aranžmani koji se temelje na aranžmanu fiducia iz rimskog prava slični aranžmanima trusts, osim ako su zabranjeni zakonom, slučaj je Nizozemske, koja isto nije priopćila postojanje tog aranžmana.

Kao i talijanski aranžman mandato fiduciario, španjolski aranžman fiducia temelji se na autonomiji ugovornih stranaka, koja je utvrđena u članku 1255. španjolskog Građanskog zakonika. U okviru tog aranžmana fiducijar je nositelj prava vlasništva nad imovinom, čime se na njega ne prenosi vlasništvo nad imovinom, već mu se dopušta da djeluje kao vlasnik u odnosu na treće strane te da upravlja imovinom s punim ovlastima. Španjolska nije priopćila postojanje tog aranžmana jer smatra da se ta vrsta ugovora ne može smatrati sličnom aranžmanu trust s obzirom na to da je fiducijarno vlasništvo samo formalno, odnosno nema prijenosa vlasništva nad imovinom stricto sensu. Međutim, tim se aranžmanom fiducijaru dodjeljuje stvarno, iako ograničeno, pravo vlasništva nad imovinom, koje je usporedivo s pravom vlasništva iz drugih aranžmana sličnih aranžmanu trust koji se analiziraju u ovom izvješću. Niži stupanj zaštite prava koja ima beneficiary u usporedbi s aranžmanom trust isto je tako usporediv sa situacijom u drugim aranžmanima sličnima aranžmanu trust koji se ovdje analiziraju. Štoviše, zbog nepostojanja javnog oblika obavijesti o postojanju fiducijarnog prava vlasništva, bona fide trećim stranama činit će se da je fiducijar isključivi vlasnik imovine.

U drugim se slučajevima slični aranžmani temelje na općem načelu autonomije ugovornih stranaka te su utvrđeni sudskim presudama i pravnom doktrinom. To je, primjerice, slučaj s fiducijarnim mandatom (mandato fiduciario), čije je postojanje priopćila Italija. Iako ne postoje nacionalne odredbe kojima se uređuje ta vrsta ugovora, on obično ima oblik aranžmana koji se podudara s aranžmanom fiducie, s istim učincima u pogledu odvajanja imovine i njezina prijenosa na fiducijara u korist jednog ili više beneficiaries.

Svěřenský fond je aranžman čije je postojanje priopćila Češka (odjeljak 1448. et seq. češkog Građanskog zakonika). To je pravni aranžman sui generis koji nema sličnosti s aranžmanima u drugim državama članicama EU-a. U okviru tog pravnog aranžmana ni settlor ni trustee nemaju pravo vlasništva nad imovinom. Ta imovina postaje imovinom bez vlasnika kojom upravlja trustee u korist beneficiaries. Bez obzira na te posebnosti, aranžman ispunjava istu funkciju odvajanja pravnog i stvarnog vlasništva koju ima i trust iz pravnog sustava common law.

Njemačka je priopćila postojanje zaklada nichtrechtsfähige Stiftungen. Riječ je o vrsti zaklade bez pravne osobnosti pod uvjetom da je njihova svrha da služe interesima osnivača i „drugim pravnim strukturama koje se po svojoj strukturi i funkciji podudaraju s takvim zakladama”. Prema analizi OECD-a zaklade nichtrechtsfähige Stiftungen, neovisno o svojoj svrsi, mogu se smatrati aranžmanom Treuhand. Zbog toga je opravdano zahtijevati priopćavanje postojanja tog aranžmana iako dostupne informacije nisu dostatne da bi bilo opravdano ograničavanje priopćavanja na slučajeve u kojima zaklada služi samo interesima osnivača. Priopćavanje postojanja „drugih pravnih struktura koje se po svojoj strukturi i funkciji podudaraju s takvim zakladama” čini se previše nejasnim za potrebe ostvarivanja cilja Direktive o sprečavanju pranja novca, a to je osigurati pravnu sigurnost i jednake uvjete za sve tako da se jasno odredi za koje bi se pravne aranžmane s poslovnim nastanom u Uniji trebalo smatrati da su slični aranžmanima trusts.

Kad je riječ o državama članicama koje su navele da u okviru njihovih pravnih sustava nisu uređeni trusts ni slični pravni aranžmani, većina njih donijela je zakonodavne akte u kojima se za foreign trusts i slične pravne aranžmane zahtijeva da pribavljaju i dostavljaju odgovarajuće informacije o stvarnom vlasništvu. Općenito, opsežnost i nejasnoća priopćenja upućuju na postojanje poteškoća pri postupanju s različitim vrstama relevantnih pravnih aranžmana. U nekim su slučajevima informacije o obvezama uvedenima za foreign trusts nejasne, neprecizne (npr. upućivanje na pravne osobe umjesto na tražene informacije) ili uopće nisu dostupne.

Kad je riječ o priopćenim sankcijama i drugim odvraćajućim mjerama za nepribavljanje i nečuvanje odgovarajućih informacija o stvarnom vlasništvu, iz informacija koje su dostavile države članice dobiva se fragmentirana slika. Općenito, države članice koje zahtijevaju da trusts i slični pravni aranžmani pribavljaju informacije o stvarnom vlasništvu propisuju novčane sankcije administrativne prirode (npr. paušalni iznosi, novčane kazne koje se izračunavaju po danu kašnjenja). Iznosi tih sankcija znatno se razlikuju (od nekoliko tisuća EUR do milijun EUR ili više) te mogu biti fiksni ili se povećavati na temelju različitih parametara. Manji broj država članica prijavio je i postojanje kaznenopravnih sankcija, uključujući kaznu zatvora, iako je nejasno odnose li se dostavljene informacije zapravo na zahtjeve za registraciju poduzećâ općenito, a ne na podnošenje informacija o stvarnom vlasništvu. Slična razmatranja odnose se i na mjere kao što su zabrana poslovanja ili brisanje iz registra trgovačkih društava. U nekoliko slučajeva nepridržavanje nacionalnih pravila o obvezama u pogledu transparentnosti i registracije dovodi do ništavosti takvih aranžmana.

Države članice koje su uvele pravila kojima je za aranžmane trusts i slične pravne aranžmane uvedena obveza pribavljanja i čuvanja informacija o stvarnom vlasništvu zahtijevaju i da se te informacije objave obveznicima. Međutim, čini se da su pristupi država članica u tom pogledu fragmentirani. Nekoliko država članica izvijestilo je o postojanju nacionalnih propisa kojima se uzimaju u obzir odredbe članka 31. Direktive o sprečavanju pranja novca. U nekim su slučajevima države članice samo navele da obveza dostavljanja informacija o stvarnom vlasništvu postoji samo za aranžmane trusts koji započinju poslovnu djelatnost u predmetnoj državi, a da pritom nisu navele aspekt boravišta trusteeja, koji je stoga i dalje nejasan. Naposljetku, u drugim slučajevima države članice dostavile su općenite ili netočne informacije koje se ne odnose konkretno na aranžmane trusts ili slične aranžmane.

Većina država članica nije dostavila dostatne informacije na temelju kojih bi se dobila jasna slika o obvezi da trust s nastanom u drugoj državi članici dostavi dokaz o registraciji u slučaju poslovanja na njihovu državnom području. U nekoliko su slučajeva informacije koje se odnose na to pitanje bile preopćenite (npr. upućivalo se na povezivanje nacionalnih središnjih registara stvarnog vlasništva, koje bi se trebalo provesti do ožujka 2021.), nejasne, nisu postojale ili su upućivale na to da relevantno zakonodavstvo još nije stupilo na snagu.

V.Zaključci

U međunarodnoj zajednici za sprečavanje pranja novca i financiranja terorizma ne postoji pouzdana analiza o tome što čini pravni aranžman sličan aranžmanu trust. Ovo je izvješće prvi pokušaj da se na razini EU-a, na temelju doprinosa država članica i analiza provedenih u akademskoj zajednici, analiziraju pravni aranžmani koji bi se mogli smatrati sličnima aranžmanu trust iz pravnog sustava common law u okviru prava i običaja država članica.

Analiza pokazuje da širok spektar aranžmana ima sličnosti s aranžmanom trust iz pravnog sustava common law, u skladu s uvjetima iz članka 31. Direktive o sprečavanju pranja novca. S jedne strane, pravni aranžmani kao što su Treuhand ili fiducie mogu se smatrati sličnima aranžmanima trusts na temelju svoje funkcije, dok se drugi aranžmani, kao što su različiti oblici skrbništva nad imovinom pokojnika, mogu smatrati sličnima na temelju svoje strukture.

Priopćenja država članica na temelju članka 31. stavka 10. Direktive o sprečavanju pranja novca nisu uključivala sve prethodno navedene aranžmane, što pokazuje da ne postoji zajednički pristup određivanju značajki na kojima se temelji sličnost s aranžmanom trust iz pravnog sustava common law. Ta priopćenja mogu se stoga smatrati samo prvim pokušajem identificiranja aranžmana sličnih aranžmanima trusts koji su uređeni pravom država članica.

Istodobno, takvim nepostojanjem zajedničkog pristupa identificiranju aranžmana sličnih aranžmanima trusts ne osiguravaju se pravna sigurnost i jednaki uvjeti za sve, zbog čega mogu nastati pravne praznine koje omogućuju da se slabo poznati aranžmani koriste za pranje novca, kao što je slučaj s pravnim subjektima. Kako bi riješila taj problem, Komisija će razmotriti mogućnost osnivanja neformalne radne skupine u okviru koje će predstavnici akademske zajednice i struke financijsko-obavještajne jedinice i nadležna tijela utvrditi zajednički cilj i usklađene kriterije za identificiranje relevantnih pravnih aranžmana uređenih njihovim pravom. Rad te skupine mogao bi rezultirati izdavanjem tehničkog dokumenta.

Osim toga, preliminarna analiza obveza koje su države članice uvele za takve pravne aranžmane pokazuje da cilj uspostave dosljednog okvira za praćenje i registraciju možda još nije postignut.