OBRAZLOŽENJE

1.KONTEKST PRIJEDLOGA

Namještanje rezultata sportskih natjecanja općenito se smatra jednom od najvećih prijetnji za sport danas. Namještanjem rezultata potkopava se vrijednosti sporta – integritet, fair-play i poštovanje prema drugima. Postoji opasnost da zbog toga navijači i ljubitelji sporta izgube interes za organizirani sport. Nadalje, u namještanje rezultata često su upletene organizirane kriminalne mreže aktivne na globalnoj razini. Riječ je o problemu koji je sada postao prioritet za tijela javne vlasti, sportski pokret i tijela za provedbu zakona u cijelom svijetu. Kako bi se odgovorilo na te izazove, Vijeće Europe je tijekom ljeta 2012. pozvalo stranke Europske kulturne konvencije da započnu pregovore u cilju donošenja Konvencije Vijeća Europe protiv manipulacije rezultatima sportskih natjecanja. Pregovori su započeli u listopadu 2012. kada je održan prvi sastanak radne skupine Vijeća Europe.

Komisija je 13. studenoga 2012. donijela „preporuku za odluku Vijeća kojom se Komisija ovlašćuje da sudjeluje, u ime Unije, u pregovorima o međunarodnoj konvenciji Vijeća Europe za suzbijanje manipulacije rezultatima sportskih natjecanja”. Preporuka Komisije proslijeđena je radnoj skupini Vijeća za sport 15. studenoga 2012. Nakon rasprave u radnoj skupini Vijeća, Vijeće je razdvojilo nacrt Odluke Vijeća u dvije odluke jer je dodalo materijalne pravne osnove, uključujući pravnu osnovu koja proizlazi iz dijela 3. glave V. UFEU-a. Vijeće je 10. lipnja 2013. donijelo jednu odluku o pitanjima koja se odnose na klađenje i sport. Druga odluka koju je Vijeće donijelo 23. rujna 2013. odnosi se na pitanja povezana sa suradnjom u kaznenim stvarima i policijskom suradnjom.

Zamjenici ministara Vijeća Europe 9. srpnja 2014. donijeli su Konvenciju o manipulaciji sportskim natjecanjima. Konvencija je poslana na potpisivanje 18. rujna 2014. na ministarsku konferenciju Vijeća Europe na kojoj su sudjelovali ministri koji imaju sport u svojim resorima. Prema njezinu članku 32. stavku 1., Konvenciju može potpisati Europska unija. Od tada je više stranaka potpisalo Konvenciju, uključujući mnoge države članice.

Komisija je 2. ožujka 2015. Vijeću iznijela svoje prijedloge za odluke Vijeća o potpisivanju Konvencije u ime Unije: i. prijedlog odluke Vijeća o potpisivanju Konvencije, u ime Unije, s obzirom na pitanja povezana s materijalnim kaznenim pravom i pravosudnom suradnjom u kaznenim stvarima {COM(2015) 86} na temelju članka 82. stavka 1. i članka 83. stavka 1. UFEU-a; ii. prijedlog odluke Vijeća o potpisivanju Konvencije, u ime Unije, s obzirom na pitanja koja nisu povezana s materijalnim kaznenim pravom i pravosudnom suradnjom u kaznenim stvarima {COM(2015) 84} na temelju članaka 114. i 165. UFEU-a. Obrazloženje tih prijedloga Komisije sadržavalo je detaljnu analizu nadležnosti Konvencije. O prijedlozima Komisije posljednji se put raspravljalo 11. i 20. studenoga 2015. na sastancima Corepera. Tom je prilikom Predsjedništvo zaključilo da neće nastaviti s postupkom u predmetu dok ne dobije suglasnost svih delegacija.

S obzirom na navedeno Unija još nije potpisala Konvenciju. Potpisivanje ove Konvencije trebalo bi biti dio nastojanja Komisije da sudjeluje u borbi protiv namještanja rezultata, zajedno s drugim instrumentima kao što je buduća inicijativa Komisije o namještanju rezultata povezanim s klađenjem, u skladu s Komunikacijom Komisije iz 2012. o internetskim igrama na sreću, radom stručne skupine EU-a o namještanju rezultata i pripremnim djelovanjima i projektima posvećenim problemu namještanja rezultata.

Ovaj se prijedlog odnosi na pravni instrument kojim se sklapa Sporazum.

2. SPORAZUM

U skladu s člankom 1. Konvencije, njezina je svrha „suzbijanje manipulacije sportskim natjecanjima radi zaštite integriteta sporta i sportske etike u skladu s načelom neovisnosti sporta”. U tu svrhu, krajnji cilj Konvencije je „zaštita integriteta sporta i sportske etike”. To se postiže nizom mjera čiji je cilj prevencija, otkrivanje i kažnjavanje manipulacije sportskim natjecanjima. U tu svrhu, Konvencijom se također potiče na međunarodnu suradnju i uspostavlja mehanizam praćenja kako bi se osiguralo postupanje prema odredbama utvrđenima u Konvenciji.

Konvencija tako utjelovljuje višedimenzionalan pristup usmjeren na rješavanje problema manipulacije sportskim natjecanjima. U skladu s tim, mjere koje je potrebno donijeti različite su prirode i utječu na različita područja prava, a prevladava aspekt prevencije. Druga područja prava su materijalno kazneno pravo, pravosudna suradnja u kaznenim stvarima, zaštita podataka, kao i pravno uređenje aktivnosti klađenja.

Većina odredaba o prevenciji nalaze se u poglavljima II. i III. Konvencije, a poglavlje III. sadržava niz odredaba koje za cilj imaju olakšavanje razmjene informacija među svim zainteresiranim stranama.

Mjerama koje se odnose na usluge klađenja može se utjecati na slobode unutarnjeg tržišta u odnosu na pravo poslovnog nastana i pravo pružanja usluga, u mjeri u kojoj organizator sportskog klađenja obavlja gospodarsku aktivnost. U pogledu članka 3. stavka 5. točke (a) i članka 11. posebno, definicija „nezakonitog sportskog klađenja” odnosi se na svaku nedopuštenu vrstu sportskog klađenja ili svakog organizatora sportskog klađenja koji se ne smije baviti tom djelatnošću na temelju primjenjivog zakonodavstva u nadležnosti stranke gdje se kockar nalazi. Pojam „primjenjivo zakonodavstvo” uključuje zakonodavstvo EU-a. To znači da se sva prava dodijeljena zakonodavstvom Unije također moraju uzeti u obzir i da nacionalno zakonodavstvo država članica mora biti u skladu sa zakonodavstvom EU-a, a posebno s pravilima unutarnjeg tržišta.

Člancima od 9. do 11. predviđaju se mjere koje bi mogle dovesti do određenog stupnja usklađivanja zakona. Na primjer, člankom 9. Konvencije predlaže se okvirni popis mjera koje bi odgovarajuća regulatorna tijela za pitanja klađenja mogla primijeniti „po potrebi” u borbi protiv manipulacije sportskim natjecanjima u vezi sa sportskim klađenjem. Člankom 10. stavkom 1. Konvencije propisuje se da „svaka stranka donosi zakonodavne ili druge mjere koje su potrebne radi sprječavanja sukoba interesa i zlouporabe internih informacija od strane fizičkih ili pravnih osoba koje su uključene u pružanje usluga sportskog klađenja (…)” (naknadno podcrtano). Člankom 10. stavkom 3. Konvencije nastoji se uspostaviti obvezu izvješćivanja: „svaka stranka donosi zakonodavne ili druge mjere koje su potrebne kako bi obvezala organizatore sportskog klađenja da bez odgode prijave neregularno ili sumnjivo klađenje regulatornom tijelu za klađenje (...)” (naknadno podcrtano). Konačno, člankom 11. Konvencije o nezakonitom sportskom klađenju strankama se daje još veća sloboda. On glasi: „svaka stranka razmatra najprikladnija sredstva za borbu protiv organizatora nezakonitog sportskog klađenja i razmatra uvođenje mjera, u skladu s mjerodavnim pravom u odgovarajućem području, poput (…)”.

To pokazuje da se člankom 9., člankom 10. stavkom 1. i člankom 10. stavkom 3. Konvencije stvara temelj za moguće usklađivanje na temelju članka 114. UFEU-a, u mjeri u kojoj organizator klađenja obavlja gospodarsku aktivnost. Članak 11., koji sadrži još fleksibilniji tekst, još uvijek uključuje određeni stupanj usklađenosti odredaba koje bi mogle biti obuhvaćene i člankom 114. UFEU-a o uspostavi i funkcioniranju unutarnjeg tržišta.

Osim toga, članak 11. Konvencije može također utjecati na usluge koje se pružaju iz treće zemlje. Predmetne mjere, koje se odnose izravno na „pristup” takvim uslugama, bile bi obuhvaćene zajedničkom trgovinskom politikom Unije u skladu s člankom 207. UFEU-a.

Poglavlje IV. odnosi se na kazneno pravo i suradnju s obzirom na provedbu zakona (članci od 15. do 18.). Člankom 15. Konvencije ne nameće se opća kažnjivost postupaka manipulacije sportskim natjecanjima, nego samo određenih oblika (kada uključuju korupciju, prisilu ili prijevaru).

Članak 16. odnosi se na pranje novca. Na razini Unije to je regulirano Okvirnom odlukom Vijeća 2001/500/PUP, zajedno s Direktivom 2014/42/EU. Članak 16. stavak 3. Konvencije ulazi u nadležnost EU-a te je obuhvaćen člankom 114. UFEU-a (Direktiva 2005/60/EZ o sprečavanju korištenja financijskog sustava u svrhu pranja novca i financiranja terorizma). Poglavlje V. koje se odnosi na nadležnost, kazneni postupak i provedbene mjere, kao i poglavlje VI. koje se odnosi na sankcije i mjere, sadržavaju odredbe koje su komplementarne odredbama materijalnog kaznenog prava sadržanima u člancima od 15. do 18. Konvencije. Članak 19. Konvencije (nadležnost) dodatna je odredba uz utvrđivanje kaznenih odredaba. Članci 20., 21. i 25. Konvencije (istražne mjere, zaštitne mjere, pljenidba i oduzimanje) odnose se na mjere u kaznenom postupku, koje mogu biti obuhvaćene člankom 82. stavkom 2. UFEU-a (točke (a) i (b)).

Poglavlje VII. odnosi se na međunarodnu suradnju u sudskim i drugim pitanjima. Bitno je primijetiti da Konvencija ne sadrži pravni režim kojim bi se zamijenila postojeća pravila, i stoga se njome ne dovode u pitanje instrumenti koji već postoje u području uzajamne pomoći u kaznenim stvarima i izručivanju. U tom kontekstu, postoji sveobuhvatan skup instrumenata na europskoj razini koji služi olakšavanju pravosudne suradnje u kaznenim stvarima i koji se može primjenjivati na različite modi operandi namještanja rezultata ili na kriminalizaciju namještanja rezultata kao novog kaznenog djela u pravnom poretku država članica. To bi obuhvaćao članak 26. Konvencije.