Usluge čine 70 % BDP-a u EU-u i zapošljavanja i sve su važniji dio međunarodne trgovine. U prošlosti se većina usluga mogla isporučivati samo na lokalnoj razini. To se promijenilo zahvaljujući tehnologiji i izvoz usluga iz EU-a u 10 se godina udvostručio do ukupno 728 milijardi EUR 2014. Nadalje, povrh trgovine uslugama same po sebi, proizvođačka trgovačka društva sada sve više kupuju, proizvode i prodaju usluge koje im omogućuju prodaju njihovih proizvoda. To ugrađivanje usluga u proizvodni postupak posljednjih se godina znatno proširilo. Usluge sada čine gotovo 40 % vrijednosti robe koja se izvozi iz Europe. Oko trećine radnih mjesta koja su stvorena izvozom proizvedene robe nalazi se u trgovačkim društvima koja pružaju pomoćne usluge kao što su promet i logistika. Dio paketa složene opreme kao što su strojevi, vjetroturbine ili medicinski uređaji čine usluge kao što su instalacija, potpora, osposobljavanje i održavanje. Potrebne su i mnoge druge poslovne usluge, usluge osiguranja, telekomunikacijske usluge i prometne usluge.

Međutim, trgovinskom politikom morat će biti obuhvaćen širi opseg pitanja ako EU želi osigurati svoje mjesto u globalnim vrijednosnim lancima. Kako bismo to postigli moramo promicati trgovinu uslugama, olakšavati digitalnu trgovinu, podupirati mobilnost stručnjaka, ukloniti regulatornu fragmentiranost, osigurati pristup sirovinama, zaštititi inovacije i osigurati brzo upravljanje carinama. Strategijom koja će objediniti različita područja gospodarske politike morat će se također osigurati odgovorno upravljanje opskrbnim lancima (vidi 4.1.1. i 4.2.3.) i rješavanje agresivnog korporativnog premještanja dobiti i strategija izbjegavanja oporezivanja kojima se iskorištava fragmentiranost vrijednosnih lanaca. Komisija to rješava različitim alatima politika. Trgovinskim se sporazumima podržavaju nastojanja na promicanju međunarodnih standarda transparentnosti i dobrog upravljanja.

Trgovačka društva iz EU-a vrlo su konkurentna na globalnoj razini. EU bi stoga mogao imati koristi od većeg sudjelovanja na međunarodnom tržištu. Od početka stoljeća, izvoz europskih proizvoda gotovo se utrostručio i povećao za otprilike 1,5 bilijuna EUR. Udio EU-a u svjetskom izvozu robe i dalje je iznad 15 % ukupnog izvoza i samo se neznatno smanjio – s malo više od 16 % – od početka stoljeća. To se može primijetiti u kontekstu razvoja Kine, čiji se udio u svjetskom izvozu robe povećao s 5 % na više od 15 % u istom razdoblju. U tom su pogledu rezultati EU-a izvrsni. On je također uspješniji od usporedivih gospodarstava. Udio Sjedinjenih Država smanjio se više od četiri puta u odnosu na Europu sa 16 % koliko je iznosio 2000., što je razina jednaka razini EU-a, na manje od 11 % ukupnog globalnog izvoza robe. Isto se dogodilo Japanu čiji se udio na globalnom tržištu izvoza robe smanjio na pola, s 10 % na 4,5 %.

EU ima najveći opseg sporazuma o slobodnoj trgovini u svijetu te je izazov s kojim je sad suočen pobrinuti se da oni daju rezultate koji su korisni svima. Na primjer, unatoč općenito izvrsnim rezultatima sporazuma o slobodnoj trgovini između EU-a i Južne Koreje, trgovačka društva ne iskorištavaju u potpunosti niže carine koje su njime osigurane. Tijekom prve godine provedbe sporazuma, samo 40 % izvoza EU-a stvarno je imalo koristi od prilika stvorenih sporazumom o slobodnoj trgovini, a 60 % još uvijek je bilo podvrgnuto nepotrebnim pristojbama. Učinkovita uporaba tih povlastica sada se povećala i obuhvaća dvije trećine izvoza EU-a, ali širok opseg stopa iskorištenosti u državama članicama (od 80 % u Cipru, Latviji i Austriji do 40 % ili manje u Estoniji, Malti i Bugarskoj) i veća stopa iskorištenosti trgovačkih društava iz Južne Koreje (80 %) upućuje na to da još ima prostora za poboljšanje učinkovite provedbe ovog i drugih sporazuma EU-a o trgovini.

EU također treba zauzeti čvrst stav protiv nepoštene trgovinske prakse antidampinškim mjerama i mjerama protiv subvencija To je nužno kako bi se podržala opredijeljenost EU-a za otvorena tržišta. EU je jedan od glavnih korisnika instrumenata za zaštitu trgovine na globalnoj razini. On osigurava strogo praćenje postupaka i uzima u obzir sve interese Unije.

Moguće koristi sporazuma o trgovini moraju biti dostupne svim državama članicama EU-a. Za to je potrebna bliska suradnja između Komisije, država članica i industrije EU-a u cilju uklanjanja slučajeva ponavljajućih postupaka povodom zahtjeva za pristup tržištu koji mogu imati različite ishode i uzrokovati nepotrebna kašnjenja i troškove. To je posebno slučaj u poljoprivredno-prehrambenom sektoru u kojem je EU najveći izvoznik na svijetu, ali možda zbog takvih prepreka ne iskorištava taj potencijal u potpunosti. Priznavanje EU-a kao jednog subjekta u poljoprivredno-prehrambenom sektoru nužno je da bi se osiguralo jednak tretman izvozu iz svih 28 država članica EU-a. EU će istovremeno možda morati razmisliti o tome kako trgovinskim partnerima ponuditi jamstva koja traže kako bi riješio taj problem.

EU mora osigurati da njegovi partneri poštuju pravila i ispunjuju svoje obveze. To je gospodarski i politički imperativ. On se temelji na stalnom praćenju i komunikaciji Komisije i država članica s partnerima. U slučaju neuspjeha diplomatskih intervencija, EU ne oklijeva upotrijebiti WTO-ove postupke rješavanja sporova. EU je među najaktivnijim i najuspješnijim korisnicima WTO-ovih mehanizma rješavanja sporova i daje prednost predmetima koji se temelje na pravnoj utemeljenosti, gospodarskoj važnosti i sustavnom učinku.

Potrošači imaju pravo znati što kupuju kako bi mogli donositi informirane odluke. Pravila jedinstvenog tržišta EU-a znače da potrošači mogu imati potpuno povjerenje u proizvode i usluge koje kupuju iz drugih država članica EU-a. Pravila EU-a o zdravstvu, sigurnosti, zaštiti potrošača, radnoj snazi i okolišu nalaze se među pravilima kojima se pruža najveća zaštita i jedna su od najučinkovitijih u svijetu. Međutim, to nije slučaj posvuda. U otvorenom globalnom gospodarstvu, u kojem se proizvodi proizvode u vrijednosnim lancima koji se jednako pružaju i kroz razvijene zemlje i kroz zemlje u razvoju, veći je izazov osigurati da potrošači mogu imati povjerenja u ono što kupuju. To je stvarnost na kojoj Komisija treba raditi.

Odgovorno upravljanje globalnim opskrbnim lancima od ključne je važnosti za usklađivanje trgovinske politike s europskim vrijednostima. EU je već poduzeo korake s određenim partnerima (npr. Pakt o održivosti za Bangladeš i Inicijativa o radnim pravima s Mjanmarom) te o određenim pitanjima (inicijativa konfliktnih minerala (), propisi o nezakonitoj sječi (), kriteriji održivosti za biogoriva (), korporativno izvješćivanje o pitanjima opskrbnih lanaca (), korporativna transparentnost u vezi s plaćanjima koja vladi izvršavaju šumske industrije vađenja ili eksploatacije šuma ()). Komisija će te politike dalje razvijati u nadolazećim godinama. One su složene i moraju uključivati niz javnih i privatnih dionika i dionika civilnog društva u cilju uvođenja smislenih promjena u praksi. One također uključuju mješavinu mekanih i inovativnih alata i zakonodavnih promjena.

Multilateralni sustav mora i dalje biti temelj trgovinske politike EU-a. Pravilnik WTO-a temelj je svjetskog trgovinskog poretka. Međutim, unatoč nekim unaprjeđenjima, on se posljednjih dva desetljeća većinom nije mijenjao jer nisu završeni pregovori u okviru kruga iz Dohe i zato što su članovi WTO-a svoje napore usmjerili negdje drugdje. EU bi trebalo učiniti sve što je u njegovoj moći kako bi WTO ponovno postao središnji forum za trgovinske pregovore. Svi imaju koristi od globalnih pravila koja se primjenjuju na gotovo sve zemlje, njih 161 prema posljednjim podacima, Najveći gubitnici neuspješnog napretka u okviru WTO-a bile bi najranjivije zemlje u razvoju te zemlje bez aktivnih bilateralnih ili regionalnih programa.

5.1.1.Ostvarivanje napretka u WTO-u

Kako bi se mogao ponovno nametnuti kao pokretač liberalizacije globalne trgovine i najistaknutiji forum za trgovinske pregovore, WTO prvo mora okrenuti novi list u pogledu DDA-e. Za to će biti potreban snažan osjećaj odgovornosti svih njegovih članova. Deseta ministarska konferencija WTO-a koja se u prosincu 2015. treba održati u Najrobiju i koja je ujedno prva takva konferencija koja se održava u Africi dolazi u ključnom trenutku. EU je spremna odigrati svoju ulogu u postizanju dogovora, iako uspjeh ne ovisi samo o EU-u. Parametri o kojima se pregovaralo 2008. – kada se posljednji put ozbiljno pokušalo zaključiti krug pregovora – nisu uspjeli. S obzirom na događaje koji su uslijedili postaje sve jasnije da ih neće biti moguće zaključiti na toj osnovi. Članovi WTO-a trebali bi priznati potrebu za znatnim promjenama.

Na temelju sporazuma iz Najrobija, EU bi trebao nastojati oživiti WTO

Prvo, povjeravanjem WTO-u glavne uloge u razvoju i jačanju pravila o globalnoj trgovini, od intelektualnog vlasništva do carina, od digitalne trgovine do dobre regulatorne prakse. Nedavnih se godina pokazalo da, unatoč nedovoljnom napretku u WTO-u, trgovinski partneri i dalje razvijaju odgovore na promjene u globalnoj trgovinskoj stvarnosti, ali to čine bilateralno i regionalno. Međutim, kada se pravila razvijaju izvan WTO-a u stotinama zasebnih regionalnih sporazuma, posljedičnom nedosljednošću mogla bi se zapravo otežati trgovina, posebno za MSP-ove. Paradoksalno je da se to događa istovremeno s pojavom globalnih vrijednosnih lanaca, koji zapravo istinski globalni skup pravila čine važnijim nego ikad. Disciplina u području nacionalne potpore poljoprivredi kojom se narušava trgovina ili pravila mogu se učinkovito razviti samo u WTO-u.

Drugo, ostvarivanjem rezultata s pomoću usmjerenijeg pristupa. Ministarska konferencija u Baliju 2013. bila je uspješna jer su članovi raspravljali o svakom pitanju zasebno. To se pokazalo djelotvornijim od pristupa jednog pothvata u okviru kojeg nije moguće dogovoriti pojedinačne ishode dok se ne postigne dogovor o svim stavkama na opsežnom dnevnom redu. Nakon Najrobija, pregovori o pojedinim pitanjima mogu biti uspješniji način za provedbu programa WTO-a od još jednog opsežnog i složenog kruga pregovora. Takav bi se pristup mogao istražiti kao novost u WTO-u i mogao bi se ostvariti dodatni napredak u područjima u kojima već postoje obveze. Mogla bi se pojačati uloga WTO-a u pogledu poticanja razmjene informacija i praćenja razvoja politike, posebno o pravilima razvijenima u kontekstu sporazuma o slobodnoj trgovini.

Treće, predlaganjem da podskup članova WTO-a može ostvariti napredak u pogledu određenog pitanja, ali ostavljajući mogućnost zainteresiranim članovima WTO-a da im se pridruže u kasnijoj fazi. Time bi se omogućilo sklapanje novih plurilateralnih sporazuma u okviru WTO-a, a plurilateralni sporazumi o kojima se trenutačno pregovara izvan organizacije lakše bi se obuhvatili WTO-om.

Provedba navedena tri načela bila bi u interesu svih članova WTO-a – a posebno najmanjih i najsiromašnijih. Uključivost se osigurava omogućujući svim članovima WTO-a da učinkovito izrade pravila koja se primjenjuju na globalnu trgovinu unutar WTO-a i kako ne bi bili prisiljeni ići van njega da bi mogli napredovati. Kada pregovori ne bi ovisili o pregovorima o pristupu tržištu, kada svako pojedino pitanje ne bi ovisilo o svim ostalim pitanjima i kad čitavo kolektivno članstvo ne bi ovisilo o pojedinom članu, WTO bi dobio prijeko potrebnu dinamiku. Tako bi se mogao učinkovitije suočavati s izazovima moderne globalne trgovine, kao što su digitalno gospodarstvo, rastuća važnost usluga, ograničenja izvoza i složenost pravila o podrijetlu.

Te promjene, međutim, nisu dovoljne. Kako bi se mogla postići potpuna revitalizacija WTO-a, svi će članovi morati analizirati glavne uzroke trenutačne mrtve točke. Prava prepreka u pregovorima do sada nije institucionalne ili tehničke prirode niti je povezana sa sadržajem dnevnog reda već ovisi o volji sudionika da pronađu kompromis. Iz toga se može zaključiti da se sustav WTO-a nije razvijao jednakom brzinom kao globalna gospodarska stvarnost. Došlo je do velike promjene u relativnoj gospodarskoj snazi glavnih trgovinskih partnera koja se ne odražava u potpunosti u sustavu WTO-a. Posljedica toga bila je sve veća neravnoteža između doprinosa velikih zemalja s tržištima u nastajanju sustavu multilateralne trgovine i koristi koje one imaju od toga. Ova sklonost koja je već bila opipljiva u trenutku pokretanja DDA otada se znatno povećala i nastavit će se povećavati u budućnosti.

Ponovna uspostava ravnoteže između relativnog doprinosa razvijenih zemalja i novonastalih zemalja sustavu ključni je uvjet za daljnji napredak. To je vrlo osjetljivo političko pitanje i trenutačno nema poticaja za njegovo brzo rješavanje. Međutim, neće biti moguće provesti dubinske promjene u načinu funkcioniranja WTO-a dok sustav ne prođe tu prepreku.

Komisija će, kratkoročno, činiti sljedeće: aktivno ustrajati na zaključenju kruga pregovora iz Dohe i dugoročno: nastojati ugraditi razvoj pravila o globalnoj trgovini u središte WTO-a predlagati usmjerenije, ciljane ishode u WTO-u podupirati cilj kritične mase članova za provođenje inicijativa u okviru WTO-a i donositi prijedloge u kojima će se bolje odražavati različite sposobnosti članova WTO-a za pridonošenje sustavu, na temelju dinamičkih pristupa i pristupa specifičnih za pojedine sektore/pitanja.

5.1.2.Izrada otvorenog pristupa bilateralnim i regionalnim sporazumima

EU mora sklapati bilateralne i regionalne sporazume na način kojim se podupire vraćanje WTO-a u središte globalnih aktivnosti trgovinskih pregovora. Sporazumi o slobodnoj trgovini mogu služiti kao laboratorij za globalnu liberalizaciju trgovine. EU bi trebao izrađivati buduće prijedloge WTO-a za popunjavanje praznina u multilateralnom pravilniku i smanjivanje fragmentiranosti zbog rješenja dobivenih u okviru bilateralnih pregovora.

EU bi u svoje sporazume o slobodnoj trgovini trebao uključiti odgovarajuće mehanizme kojima se omogućuje drugim zainteresiranim zemljama da im se pridruže u budućnosti, ako su spremne zadovoljiti uspostavljenu razinu ambicioznosti. EU je taj pristup već primjenjivao u kontekstu pregovora o TiSA-i ustrajući od samog početka da se taj plurilateralni sporazum mora temeljiti na multilateralnoj arhitekturi Općeg sporazuma o trgovini uslugama i biti otvoren svim članovima WTO-a koji se žele pridružiti. Drugi je primjer sporazum o slobodnoj trgovini koji je EU potpisao s Kolumbijom i Peruom 2012. i kojem će pristupiti Ekvador nakon pregovora koji su zaključeni u srpnju 2014. Nekoliko država pokazalo je interes za pridruživanje budućem sporazumu o TTIP-u. To bi se moglo istražiti, počevši od zemalja koje imaju bliske odnose s EU-om ili SAD-om i koje su spremne zadovoljiti visok stupanj ambicioznosti. Sličan pristup mogao bi se slijediti povezivanjem postojećih i budućih sporazuma o slobodnoj trgovini EU-a u regiji Azije i Pacifika koja je od ključne važnosti za funkcioniranje globalnih vrijednosnih lanaca.