OBRAZLOŽENJE

1.KONTEKST PRIJEDLOGA

·Razlozi i ciljevi prijedloga

Mjere ograničavanja ključan su alat za promicanje ciljeva Zajedničke vanjske i sigurnosne politike (ZVSP), kako je utvrđeno u članku 21. Ugovora o Europskoj uniji (UEU). Ti ciljevi uključuju zaštitu vrijednosti EU-a, očuvanje međunarodnog mira i sigurnosti te učvršćivanje i podupiranje demokracije, vladavine prava i ljudskih prava.

Kako bi se te vrijednosti očuvale, EU može uvesti mjere ograničavanja protiv zemalja, subjekata, pravnih osoba ili fizičkih osoba izvan EU-a. Te mjere uključuju ciljane pojedinačne mjere, tj. ciljane financijske sankcije (zamrzavanje imovine) i ograničenja ulaska (zabrana putovanja), kao i sektorske mjere, tj. embargo na oružje ili gospodarske i financijske mjere (npr. ograničenja uvoza i izvoza te ograničenja pružanja određenih usluga, kao što su bankarske usluge).

EU trenutačno na snazi ima više od 40 skupova mjera ograničavanja. Nekima od njih provode se mjere ograničavanja koje donose Ujedinjeni narodi, a ostale samostalno donosi EU. Osim mjera koje se odnose na specifične situacije u pojedinim zemljama, EU je donio i općenite mjere usmjerene protiv širenja i upotrebe kemijskog oružja, kibernapada, kršenja ljudskih prava i terorizma. Mjere ograničavanja obvezujuće su za države članice i za svaku osobu ili subjekt u nadležnosti država članica (subjekti iz EU-a).

(1)Nedosljedna provedba Unijinih mjera ograničavanja

S pojačanim donošenjem Unijinih mjera ograničavanja proteklih desetljeća proširili su se i načini za njihovo izbjegavanje. Komisija je prethodno ukazala na nedosljednu provedbu mjera ograničavanja i činjenicu da ta nedosljednost smanjuje učinkovitost tih mjera i jedinstvenost stava EU-a.

Jedinstven stav EU-a posebno je važan u trenutačnom kontekstu agresivnog rata Rusije protiv Ukrajine. EU je uveo niz mjera ograničavanja protiv ruskih i bjeloruskih pojedinaca i subjekata, od kojih su neke uvedene još 2014. U tom kontekstu, kako bi se poboljšala koordinacija u provođenju ovih mjera ograničavanja na razini EU-a, Komisija je osnovala radnu skupinu „Zamrzavanje i privremeno oduzimanje”. Ta radna skupina osigurava koordinaciju među državama članicama i agencijama EU-a kao što su Europol i Eurojust. U okviru te radne skupine redovito se raspravlja o potrebi za zajedničkim kaznenopravnim pristupom kako bi se fizičke i pravne osobe uključene u kršenje Unijinih mjera ograničavanja privele pravdi.

Za provođenje i izvršavanje Unijinih mjera ograničavanja prvenstveno su odgovorne države članice. Nadležna tijela u državama članicama moraju procijeniti je li došlo do kršenja relevantne Odluke Vijeća i Uredbe Vijeća donesene na temelju članka 29. UEU-a ili članka 215. Ugovora o funkcioniranju Europske unije („UFEU”) i poduzeti odgovarajuće mjere. U tom pogledu uredbe EU-a sustavno uključuju odredbu kojom se od država članica zahtijeva da donesu nacionalna pravila kojima se predviđaju djelotvorne, proporcionalne i odvraćajuće sankcije za kršenje odredaba tih pravnih akata Unije.

Osim tih ograničenja, te odluke i uredbe općenito uključuju:

·klauzulu o sprečavanju izbjegavanja mjera, kojom se zabranjuje svjesno i namjerno sudjelovanje u aktivnostima kojima se nastoje izbjeći navedene mjere ograničavanja, i

·druge obveze, posebice izvješćivanje o koracima koji su poduzeti radi provedbe mjera ograničavanja (npr. izvješćivanje nadležnih tijela o vrijednosti imovine koja je zamrznuta).

Iako članak 29. UEU-a i članak 215. UFEU-a Vijeću služe kao pravna osnova za donošenje mjera ograničavanja u slučaju donošenja Unijinih mjera ograničavanja, pravnom osnovom za donošenje mjera ograničavanja ne predviđa se usklađivanje kaznenopravnih definicija ni vrsta i razina kaznenopravnih sankcija.

(2)Razlike među kaznenopravnim definicijama i sankcijama država članica

S obzirom na neusklađenost na razini EU-a nacionalni se sustavi znatno razlikuju u pogledu kriminalizacije kršenja prava EU-a o Unijinim mjerama ograničavanja. U 12 država članica kršenje Unijinih mjera ograničavanja isključivo je kazneno djelo. U 13 država članica kršenje tih mjera može biti upravni prekršaj ili kazneno djelo. Kriteriji prema kojima se postupanje svrstava u jednu ili drugu kategoriju mjera u pravilu su povezani s njegovom težinom (ozbiljnošću), koja se određuje kvalitativno (namjera, krajnja nepažnja) ili kvantitativno (šteta), ali se razlikuju među državama članicama. U dvije države članice za konkretno kazneno djelo kršenja Unijinih mjera ograničavanja trenutačno se mogu izreći samo upravne sankcije.

Osim toga, postoje znatne razlike među sustavima sankcija država članica. U 14 država članica najdulje trajanje kazne zatvora iznosi od dvije do pet godina. U osam država članica moguće su najdulje kazne od osam do 12 godina. Najveća novčana kazna koja se kao kaznenopravna ili upravna sankcija može izreći za kršenje Unijinih mjera ograničavanja znatno se razlikuje među državama članicama, u rasponu od 1 200 EUR do 5 000 000 EUR.

U 14 država članica propisana je kaznena odgovornost pravnih osoba za kršenje Unijinih mjera ograničavanja. Osim toga, 12 država članica propisalo je upravne sankcije, posebno novčane kazne, koje mogu biti izrečene pravnim osobama ako njihovi djelatnici ili njihova uprava krše mjere ograničavanja. Najveće novčane kazne za pravne osobe iznose od 133 000 EUR do 37,5 milijuna EUR.