HR Službeni list Europske unije 5

41978A1009(01)



SLUŽBENI LIST EUROPSKE UNIJE

KONVENCIJA

o pristupanju Kraljevine Danske, Irske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske Konvenciji o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima i Protokolu o njezinom tumačenju od strane Suda

(Potpisana dana 9. listopada 1978. godine (1))

(78/884/EEZ)

PREAMBULA

VISOKE UGOVORNE STRANKE UGOVORA O OSNIVANJU EUROPSKE EKONOMSKE ZAJEDNICE,

S OBZIROM na to da su Kraljevina Danska, Irska i Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske stupanjem u članstvo Zajednice preuzele obvezu pristupanja Konvenciji o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima i Protokolu o njezinom tumačenju od strane Suda, i da su se s tim ciljem obvezale započeti pregovore s izvornim državama članicama Zajednice radi izvršenja potrebnih prilagodbi,

NJEGOVO VELIČANSTVO KRALJ BELGIJACA:

Renaata VAN ELSLANDEA,

ministra pravosuđa;

NJEZINO VELIČANSTVO KRALJICA DANSKE:

Nathalie LIND,

ministricu pravosuđa;

PREDSJEDNIK SAVEZNE REPUBLIKE NJEMAČKE:

Dr. Hans-Jochena VOGELA,

saveznog ministra pravosuđa;

PREDSJEDNIK FRANCUSKE REPUBLIKE:

Alaina PEYREFITTEA,

čuvara pečata,

ministra pravosuđa;

PREDSJEDNIK IRSKE:

Gerarda COLLINSA,

ministra pravosuđa;

PREDSJEDNIK TALIJANSKE REPUBLIKE:

Paola BONIFACIJA,

ministra pravosuđa;

NJEGOVA KRALJEVSKA VISOST VELIKI VOJVODA OD LUKSEMBURGA:

Roberta KRIEPSA,

ministra obrazovanja i pravosuđa;

NJEZINO VELIČANSTVO KRALJICA NIZOZEMSKE:

Prof. Mr. J. DE RUITERA,

ministra pravosuđa;

NJEZINO VELIČANSTVO KRALJICA UJEDINJENE KRALJEVINE VELIKE BRITANIJE I SJEVERNE IRSKE:

The High Honourable the Lord ELWYN-JONES, CH,

Lord High Chancellor of Great Britain;

SPORAZUMJELE KAKO SLIJEDI:

GLAVA I.

OPĆE ODREDBE

Članak 1.

Kraljevina Danska, Irska i Ujedinjena Kraljevina Velike Britanije i Sjeverne Irske pristupaju Konvenciji o nadležnosti i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potpisanoj u Bruxellesu 27. rujna 1968. (dalje u tekstu „Konvencija iz 1968.”) i Protokolu o njezinom tumačenju od strane Suda, potpisanom u Luxembourgu 3. lipnja 1971. (dalje u tekstu „Protokol iz 1971.”).

Članak 2.

Prilagodbe koje su učinjene u odnosu na Konvenciju iz 1968. i Protokol iz 1971. utvrđene su u glavama od II. do V. ove Konvencije.

GLAVA II.

PRILAGODBE KONVENCIJE IZ 1968.

Članak 3.

U članku 1. prvom stavku Konvencije iz 1968. dodaje se sljedeće:

„Posebno ne obuhvaća fiskalne, carinske ili administrativne stvari.”

Članak 4.

Članak 3. stavak 2. Konvencije iz 1968. zamjenjuje se sljedećim:

„Na njih se posebno ne primjenjuju sljedeće odredbe: — u Belgiji: članak 15. Građanskoga zakonika (Code civil - Burgelijk Wetboek) i članak 638. Sudskog zakonika (Code judiciaire - Gerechtelijk Wetboek), — u Danskoj: članak 248. stavak 2. Zakona o građanskom postupku (Lov om rettens pleje) i poglavlje 3. članak 3. Grenlandskog zakona o građanskom postupku (Lov for Grønland om rettens pleje), — u Saveznoj Republici Njemačkoj: članak 23. Zakona o građanskom postupku (Zivilprozeßordnung), — u Francuskoj: članci 14. i 15. Građanskog zakonika (Code civil), — u Irskoj: pravila koja omogućuju da se nadležnost temelji na pismenu kojim se pokreće postupak, a koje je uručeno tuženiku tijekom njegova privremenoga boravka u Irskoj, — u Italiji: članci 2. i 4. br. 1. i 2. Zakona o građanskom postupku (Codice di procedura civile), — u Luksemburgu: članci 14. i 15. Građanskog zakonika (Code civil), — u Nizozemskoj: članci 126. stavak 3. i 127. Zakona o parničnom postupku (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering), — u Ujedinjenoj Kraljevini: pravila koja omogućavaju da se nadležnost temelji na: (a) pismenu kojim se pokreće sudski postupak, a koje je uručeno tuženiku tijekom njegova privremenoga boravka u Ujedinjenoj Kraljevini; ili (b) nazočnosti, u Ujedinjenoj Kraljevini, imovine koja pripada tuženiku; ili (c) oduzimanju imovine koja se nalazi u Ujedinjenoj Kraljevini od strane tužitelja.”

Članak 5.

1. Francuski tekst članka 5. točke 1. Konvencije iz 1968. zamjenjuje se sljedećim:

„1. en matière contractuelle, devant le tribunal du lieu où l’obligation qui sert de base a la demande a été ou doit être exécutée;”.

2. Nizozemski tekst članka 5. točke 1. Konvencije iz 1968. zamjenjuje se sljedećim:

„1. ten aanzien van verbintenissen uit overeenkomst: voor het gerecht van de plaats, waar de verbintenis, die aan de eis ten grondslag ligt, is uitgevoerd of moet worden uitgevoerd;”.

3. Članak 5. točka 2. Konvencije iz 1968. zamjenjuje se sljedećim:

„2. u predmetima koji se odnose na obvezu uzdržavanja, pred sudovima nadležnim za mjesto u kojemu osoba s pravom na uzdržavanje ima domicil ili uobičajeno boravište ili, ako je riječ o postupku povezanim s postupkom koji se odnosi na status osobe, pred sudom koji je, prema pravu tog suda, nadležan za takve postupke, osim ako se nadležnost temelji isključivo na državljanstvu neke od stranaka;”

4. Članku 5. Konvencije iz 1968. dodaje se sljedeće:

„6. kao osnivača, upravitelja ili korisnika trusta osnovanog na temelju zakona ili pisanim instrumentom, ili osnovanog usmenim putem i potvrđenog pisanim putem, pred sudovima države ugovornice u kojoj trust ima domicil; 4.7. ako je riječ o sporu koji se odnosi na plaćanje naknade zatražene zbog spašavanja tereta, pred sudom nadležnim za teret o kojemu je riječ i koji je: (a) zadržan radi osiguranja isplate takve naknade; ili (b) koji je mogao biti zadržan, ali je dana kaucija ili neka druga vrsta osiguranja; pod uvjetom da se ova odredba primjenjuje samo ako se tvrdi da tuženik ima prava na teret ili da ih je imao u trenutku njegova spašavanja.”

Članak 6.

Glavi II. odjeljku 2. Konvencije iz 1968. dodaje se sljedeći članak:

„Članak 6.a Ako je u skladu s ovom Konvencijom sud države ugovornice nadležan za postupke koji se odnose na odgovornost zbog korištenja ili upravljanja brodom, taj sud ili bilo koji drugi zamjenski sud utvrđen unutarnjim pravom države u tu svrhu također je nadležan za odlučivanje u sporovima za ograničavanje takve odgovornosti.”

Članak 7.

Članak 8. Konvencije iz 1968. zamjenjuje se sljedećim:

„Članak 8. Osiguravatelj s domicilom u državi ugovornici može biti tužen: 1. pred sudovima države u kojoj ima domicil; ili 2. u drugoj državi ugovornici, pred sudovima u mjestu u kojemu nositelj prava na osiguranje ima domicil, ili 3. ako je suosiguravatelj, pred sudovima države ugovornice u kojoj je započet postupak protiv glavnog osiguravatelja. Osiguravatelj koji nema domicil u državi ugovornici, ali ima podružnicu, predstavništvo ili drugi poslovni nastan u jednoj od država ugovornica, u sporovima koji nastaju zbog poslovanja podružnice, predstavništva ili drugog poslovnog nastana smatra se osiguravateljem s domicilom u toj državi ugovornici.”

Članak 8.

Članak 12. Konvencije iz 1968. zamjenjuje se sljedećim:

„Članak 12. Odstupanje od primjene odredaba ovog odjeljka moguće je samo na temelju dogovora o nadležnosti: 1. koji je sklopljen nakon nastanka spora; ili 2. koji omogućuje nositelju prava na osiguranje, osiguraniku ili korisniku da pokrenu postupak pred sudovima koji nisu navedeni u ovom odjeljku; ili 3. koji je sklopljen između nositelja prava na osiguranje i osiguravatelja, od kojih obojica u trenutku sklapanja ugovora imaju domicil ili uobičajeno boravište u istoj državi ugovornici, i koji ima za učinak prenošenje nadležnosti na sudove te države čak i ako se štetni događaj dogodio u inozemstvu, pod uvjetom da takav dogovor nije suprotan pravu te države; ili 4. koji je sklopljen s nositeljem prava na osiguranje koji nema domicil u državi ugovornici, osim ako je osiguranje obvezno ili se odnosi na nekretnine u državi ugovornici; ili 5. koji se odnosi na ugovor o osiguranju u onoj mjeri u kojoj on pokriva jedan ili više rizika opisanih u članku 12.a.”

Članak 9.

Glavi II. odjeljku 3. Konvencije iz 1968. dodaje se sljedeći članak:

„Članak 12.a Rizici iz članka 12. stavka 5 jesu sljedeći: 1. svaki gubitak ili šteta na: (a) pomorskim brodovima, priobalnim postrojenjima ili onima na otvorenome moru, ili zrakoplovu, do kojih je došlo zbog opasnosti koje su u vezi s njihovom uporabom u komercijalne svrhe; (b) robi u tranzitu, osim putničke prtljage ako tranzit podrazumijeva ili uključuje prijevoz tim brodovima ili zrakoplovima; 2. svaka odgovornost, osim one za tjelesne ozljede putnika ili za gubitak ili oštećivanje njihove prtljage: (a) nastala zbog korištenja ili upravljanja brodovima, postrojenjima ili zrakoplovom iz stavka 1. točke (a), osim ako pravo države ugovornice u kojoj je takav zrakoplov registriran zabranjuje dogovore o nadležnosti s obzirom na osiguravanje od takvih rizika; (b) za gubitak ili štetu koju prouzrokuje roba u tranzitu kako je opisano u stavku 1. točki (b); 3. svaki financijski gubitak povezan s korištenjem ili upravljanjem brodovima, postrojenjima ili zrakoplovom iz stavka 1. točke (a), a posebno gubitak tereta ili zakupa broda; 4. svaki rizik ili interes povezan s bilo kojim od rizika iz točaka 1. do 3.”

Članak 10.

U glavi II. odjeljak 4. Konvencije iz 1968. zamjenjuje se sljedećim:

„Odjeljak 4. Nadležnost nad potrošačkim ugovorima Članak 13. U stvarima koje se odnose na ugovor koji sklapa osoba u svrhu za koju se može smatrati da je izvan njezinog poslovanja ili zanimanja, dalje u tekstu potrošač, nadležnost se utvrđuje odredbama ovog odjeljka, ne dovodeći u pitanje odredbe članka 4. i članka 5. točke 5., ako je: 1. riječ o ugovoru o kupoprodaji robe s obročnom otplatom cijene; ili 2. riječ o ugovoru o zajmu s obročnom otplatom ili o ugovoru o bilo kakvom drugom obliku kredita, sklopljenim za financiranje prodaje robe; ili 3. riječ o bilo kojem drugom ugovoru o nabavi robe ili ugovoru o nabavi usluga, i (a) u državi domicila potrošača, sklapanju ugovora prethodio je konkretan poziv koji mu je upućen direktno ili preko reklama; i (b) potrošač je u odnosnoj državi poduzeo potrebne korake za sklapanje ugovora. Ako potrošač sklopi ugovor s osobom koja nema domicil u državi ugovornici, ali ima podružnicu, predstavništvo ili drugi poslovni nastan u jednoj od država ugovornica, u sporovima koji nastaju zbog poslovanja podružnice, predstavništva ili drugog poslovnog nastana smatra se da odnosna osoba ima domicil u toj državi. Ovaj se odjeljak ne primjenjuje na ugovore o prijevozu. Članak 14. Potrošač može pokrenuti postupak protiv druge ugovorne stranke ili pred sudovima države ugovornice u kojoj ta stranka ima domicil ili pred sudovima države ugovornice u kojoj potrošač ima domicil. Postupak protiv potrošača druga ugovorna stranka može pokrenuti samo pred sudovima države ugovornice u kojoj potrošač ima domicil. Odredbe ovog članka ne utječu na pravo podnošenja protutužbe pred sudom na kojemu je, u skladu s odredbama ovog odjeljka, pokrenut prvotni postupak. Članak 15. Odstupanje od primjene odredaba ovog odjeljka moguće je samo dogovorom: 1. koji je sklopljen nakon nastanka spora; ili 2. koji potrošaču omogućuje pokretanje postupka pred sudovima koji nisu navedeni u ovom odjeljku; ili 3. koji su postigli potrošač i druga ugovorna stranka, pri čemu obje stranke imaju domicil ili uobičajeno boravište u istoj državi ugovornici u trenutku postizanja dogovora, i kojim se nadležnost prenosi na sudove te države ugovornice, pod uvjetom da takav dogovor nije u suprotnosti s pravom te države ugovornice.”

Članak 11.

Članak 17. Konvencije iz 1968. zamjenjuje se sljedećim:

„Članak 17. Ako se stranke, od kojih jedna ili više njih ima domicil u državi ugovornici, sporazume da će sud ili sudovi države ugovornice biti nadležni za sporove koji nastanu ili su nastali u vezi s određenim pravnim odnosom, taj sud ili sudovi imat će isključivu nadležnost. Takav sporazum o prenošenju nadležnosti jest u pisanom obliku ili se potvrđuje u pisanom obliku ili, u međunarodnoj trgovini, u obliku koji je u skladu s običajima odnosne trgovine koji su strankama poznati ili su morali biti poznati. Ako takav sporazum sklapaju stranke od kojih nijedna nema domicil u državi ugovornici, sudovi drugih država ugovornici nisu nadležni za njihove sporove, osim ako izabrani sud ili sudovi odbiju nadležnost. Sud ili sudovi države ugovornice kojima je dodijeljena nadležnost na temelju akta o osnivanju trusta imaju isključivu nadležnost u postupcima pokrenutima protiv osnivača, upravitelja ili korisnika, ako je riječ o odnosima tih osoba ili njihovih prava ili obveza u okviru trusta. Dogovori ili odredbe akta o osnivanju trusta kojima se dodjeljuje nadležnost nemaju pravnu vrijednost ako su u suprotnosti s člancima 12. ili 15. ili ako isključuju nadležnost sudova koji imaju isključivu nadležnost u skladu s odredbama članka 16. Ako je sporazum kojim se dodjeljuje nadležnost sklopljen u korist samo jedne od stranaka, ta će stranka zadržati pravo pokretanja postupka pred bilo kojim drugim sudom koji je nadležan na temelju ove Konvencije.”

Članak 12.

U članku 20. Konvencije iz 1968. drugi stavak zamjenjuje se sljedećim:

„Sud zastaje s postupkom toliko vremena koliko je potrebno da se utvrdi da je tuženik bio u mogućnosti primiti pismeno o pokretanju postupka ili istovjetno pismeno, dovoljno rano da bi mogao pripremiti svoju obranu ili da su poduzeti svi potrebni koraci s tim ciljem.”

Članak 13.

1. Članak 27. stavak 2. Konvencije iz 1968. zamjenjuje se sljedećim:

„2. ako je donesena u odnosu na tuženika koji se nije odazvao na poziv suda, a tuženiku nije bilo pravovremeno uručeno pismeno o pokretanju postupka ili istovjetno pismeno na način koji bi mu omogućio da pripremi svoju obranu;”.

2. Članku 27. Konvencije iz 1968. dodaje se sljedeće:

„5. ako je sudska odluka u sukobu s ranijom sudskom odlukom koja je donesena u državi koja nije ugovornica, a koja uključuje isti razlog postupanja i provodi se između istih stranaka, pod uvjetom da potonja sudska odluka ispunjava uvjete potrebne za priznanje u odnosnoj državi.”

Članak 14.

Članku 30. Konvencije iz 1968. dodaje se sljedeći stavak:

„Sud države ugovornice u kojoj se zahtijeva priznavanje sudske odluke donesene u Irskoj ili Ujedinjenoj Kraljevini može zastati s postupkom ako je izvršenje u državi u kojoj je donesena sudska odluka suspendirano s osnove pravnog lijeka.”

Članak 15.

Članku 31. Konvencije iz 1968. dodaje se sljedeći stavak:

„Međutim, u Ujedinjenoj Kraljevini takva se odluka izvršava u Engleskoj i Walesu, u Škotskoj ili u Sjevernoj Irskoj ako je, po zahtjevu bilo koje od zainteresiranih stranaka, registrirana za izvršenje u tom dijelu Ujedinjene Kraljevine.”

Članak 16.

U članku 32. Konvencije iz 1968. prvi stavak zamjenjuje se sljedećim:

„Zahtjev se podnosi:

— u Belgiji, ‚le tribunal de première instance’ ili ‚rechtbank van eerste aanleg’,

— u Danskoj, ‚underret’,

— u Saveznoj Republici Njemačkoj, predsjedniku senata ‚Landgericht’,

— u Francuskoj, predsjedniku ‚tribunal de grande instance’,

— u Irskoj, ‚The High Court’,

— u Italiji, ‚Corte d’appello’,

— u Luksemburgu, predsjedniku ‚tribunal d’arrondissement’,

— u Nizozemskoj, predsjedniku ‚arrondissementsrechtbank’,

— u Ujedinjenoj Kraljevini: 1. u Engleskoj i Walesu, ‚High Court of Justice’, ili u slučaju sudske odluke o uzdržavanju, ‚Magistrate’s Court’, preko ‚Secretary of State’; 2. u Škotskoj, ‚Court of Session’, ili u slučaju sudske odluke o uzdržavanju, ‚Sheriff Court’, preko ‚Secretary of State’; 3. u Sjevernoj Irskoj, ‚High Court of Justice’, ili u slučaju sudske odluke o uzdržavanju, ‚Magistrate’s Court’, preko ‚Secretary of State’.”

Članak 17.

Članak 37. Konvencije iz 1968. zamjenjuje se sljedećim:

„Članak 37. Pravni lijek protiv odluke kojom se određuje izvršenje podnosi se u skladu s pravilima koja reguliraju postupak u parničnim sporovima: — u Belgiji, ‚tribunal de première instance’ ili ‚rechtbank van eerste aanleg’, — u Danskoj, ‚landsret’, — u Saveznoj Republici Njemačkoj, ‚Oberlandesgericht’, — u Francuskoj, ‚cour d’appel’, — u Irskoj, ‚High Court’, — u Italiji, ‚corte d’appello’, — u Luksemburgu, ‚Cour supérieure de justice’, u svojstvu žalbenog suda za parnične postupke; — u Nizozemskoj, ‚arrondissementsrechtbank’, — u Ujedinjenoj Kraljevini: 1. u Engleskoj i Walesu, ‚High Court of Justice’, ili u slučaju sudske odluke o uzdržavanju, ‚Magistrate’s Court’; 2. u Škotskoj, ‚Court of Session’, ili u slučaju sudske odluke o uzdržavanju, ‚Sheriff Court’; 3. u Sjevernoj Irskoj, ‚High Court of Justice’, ili u slučaju sudske odluke o uzdržavanju, ‚Magistrate’s Court’. Sudska odluka o pravnom lijeku može se osporavati samo: — u Belgiji, Francuskoj, Italiji, Luksemburgu i Nizozemskoj, pravnim lijekom u kasacijskom postupku, — u Danskoj, pravnim lijekom ‚højesteret’, uz dopuštenje ministra pravosuđa, — u Saveznoj Republici Njemačkoj, ‚Rechtsbeschwerde’, — u Irskoj, pravnim lijekom u vezi s pravnim pitanjem za ‚Supreme Court’, — u Ujedinjenoj Kraljevini, samo jednim pravnim lijekom, koji je ograničen na pravno pitanje.”

Članak 18.

Iza članka 38. prvog stavka Konvencije iz 1968. umeće se sljedeći stavak:

„Ako je sudska odluka donesena u Irskoj ili u Ujedinjenoj Kraljevini, svaki pravni lijek koji je raspoloživ u državi u kojoj je donesena sudska odluka smatra se redovnim pravnim lijekom u svrhe stavka 1.”

Članak 19.

U članku 40. Konvencije iz 1968. prvi stavak zamjenjuje se sljedećim:

„Ako je zahtjev za izvršenje odbijen, podnositelj može podnijeti pravni lijek:

— u Belgiji, cour d’appel ili hof van beroep,

— u Danskoj, ‚landsret’,

— u Saveznoj Republici Njemačkoj, ‚Oberlandesgericht’,

— u Francuskoj, ‚cour d’appel’,

— u Irskoj, ‚The High Court’,

— u Italiji, ‚Corte d’appello’,

— u Luksemburgu, ‚Cour supérieure de justice’, u svojstvu žalbenog suda za parnične postupke;

— u Nizozemskoj, ‚gerechtshof’,

— u Ujedinjenoj Kraljevini: 1. u Engleskoj i Walesu, ‚High Court of Justice’, ili u slučaju sudske odluke o uzdržavanju, ‚Magistrate’s Court’; 2. u Škotskoj, ‚Court of Session’, ili u slučaju sudske odluke o uzdržavanju, ‚Sheriff Court’; 3. u Sjevernoj Irskoj, ‚High Court of Justice’, ili u slučaju sudske odluke o uzdržavanju, ‚Magistrate’s Court’.”

Članak 20.

Članak 41. Konvencije iz 1968. zamjenjuje se sljedećim:

„Članak 41. Sudska odluka o pravnom lijeku predviđenim člankom 40. može biti osporena samo: — u Belgiji, Francuskoj, Italiji, Luksemburgu i Nizozemskoj, žalbom u kasacijskom postupku, — u Danskoj, pravnim lijekom ‚højesteret’, uz dopuštenje ministra pravosuđa, — u Saveznoj Republici Njemačkoj, ‚Rechtsbeschwerde’, — u Irskoj, pravnim lijekom u vezi s pravnim pitanjem za ‚Supreme Court’, — u Ujedinjenoj Kraljevini, samo jednim pravnim lijekom, koji je ograničen na pravno pitanje.”

Članak 21.

Članak 44. Konvencije iz 1968. zamjenjuje se sljedećim:

„Članak 44. Podnositelj zahtjeva koji je u državi u kojoj je sudska odluka donesena uživao potpunu ili djelomičnu pravnu pomoć ili je bio oslobođen troškova ima pravo, u postupku propisanom odredbama članaka od 32. do 35., na korištenje najpovoljnije pravne pomoći ili na najveće moguće oslobađanje od troškova predviđeno pravom države u kojoj se zahtijeva izvršenje sudske odluke. Podnositelj zahtjeva koji zatraži izvršenje odluke donesene od strane upravnog tijela u Danskoj u odnosu na nalog za uzdržavanje može u državi u kojoj se zahtijeva izvršenje sudske odluke zatražiti povlastice na koje se upućuje u prvom stavku ako predoči izjavu danskog Ministarstva pravosuđa da ispunjava gospodarske zahtjeve za kvalifikaciju za odobrenje potpune ili djelomične pravne pomoći ili oslobođenje od troškova.”

Članak 22.

Članak 46. stavak 2. Konvencije iz 1968. zamjenjuje se sljedećim:

„2. ako je sudska odluka donesena s osnova neispunjenja obveze, izvornik ili ovjerenu presliku pismena kojim se utvrđuje da je stranki koja nije ispunila obvezu uručeno pismeno kojim se pokreće postupak ili istovjetno pismeno.”

Članak 23.

U članku 53. Konvencije iz 1968. dodaje se sljedeći stavak:

„S ciljem utvrđivanja ima li trust domicil u državi ugovornici pred čijim je sudovima pokrenut postupak, sud primjenjuje vlastita pravila privatnog međunarodnog prava.”

Članak 24.

Sljedeće se umeće na odgovarajuća mjesta kronološkim redom na popisu Konvencija navedenih u članku 55. Konvencije iz 1968.:

— Konvenciju između Ujedinjene Kraljevine i Francuske Republike o međusobnom izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, s Protokolom, potpisanu u Parizu 18. siječnja 1934.,

— Konvenciju između Ujedinjene Kraljevine i Kraljevine Belgije o međusobnom izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, s Protokolom, potpisanu u Bruxellesu 2. svibnja 1934.,

— Konvenciju između Ujedinjene Kraljevine i Republike Italije o međusobnom priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potpisanu u Bonnu 14. srpnja 1960.,

— Konvenciju između Ujedinjene Kraljevine i Republike Italije o međusobnom priznavanju i izvršenju sudskih odluka u građanskim i trgovačkim stvarima, potpisanu u Rimu 7. veljače 1964., s Protokolom koji je izmjenjuje potpisanim u Rimu 14. srpnja 1970.,

— Konvenciju između Ujedinjene Kraljevine i Kraljevine Nizozemske o priznavanju i izvršenju sudskih odluka i javnih isprava u građanskim stvarima, potpisanu u Haagu 17. studenoga 1967.

Članak 25.

1. Članak 57. Konvencije iz 1968. zamjenjuje se sljedećim:

„Članak 57. Ova Konvencija ne utječe ni na koju konvenciju čije su stranke države ugovornice, a koja, s obzirom na neko posebno pravno područje, uređuje nadležnost, priznavanje ili izvršenje sudskih odluka. Ova Konvencija ne utječe na primjenu odredaba koje, s obzirom na neko posebno pravno područje, uređuju nadležnost, priznavanje ili izvršenje sudskih odluka i koje jesu ili će biti sadržane u aktima ustanova Europskih zajednica ili u nacionalnim zakonima usklađenima u provedbi tih akata.”

2. S ciljem njezina jedinstvenoga tumačenja, stavak 1. članka 57. primjenjuje se na sljedeći način:

(a) Konvencija iz 1968. ne sprečava sud države ugovornice koja je stranka konvencije o posebnom pravnom području, od prihvaćanja nadležnosti u skladu s tom konvencijom, čak i ako tuženik ima domicil u drugoj državi ugovornici koja nije stranka te konvencije. Sud pred kojim se vodi postupak u svakome slučaju primjenjuje članak 20. Konvencije iz 1968. na način kako je izmijenjena;

(b) sudske odluke koje donese sud države ugovornice obavljajući svoju nadležnost u skladu s odredbama konvencije o posebnom pravnom području, priznaju se i izvršavaju u drugim državama ugovornicama u skladu s Konvencijom iz 1968. na način kako je izmijenjena. Ako konvencija o posebnom pravnom području čije su stranke država u kojoj je donesena sudska odluka i država u kojoj se zahtijeva njezino priznavanje i izvršenje, propisuje uvjete za priznavanje ili izvršenje sudskih odluka, takvi se uvjeti primjenjuju. U svakom slučaju, mogu se primjenjivati odredbe Konvencije iz 1968. koje se odnose na postupak priznavanja i izvršenja sudskih odluka.

Članak 26.

Članku 59. Konvencije iz 1968. dodaje se sljedeći stavak:

„Međutim, država ugovornica ne može preuzeti obvezu prema trećoj državi da neće priznati sudsku odluku koju je u drugoj državi ugovornici donio sud čija se nadležnost zasniva na prisutnosti unutar te države imovine koja pripada tuženiku ili oduzimanju imovine koja se tamo nalazi od strane tužitelja:

1. ako je radnja donesena kako bi se odredila ili izjavila imovinska ili posjedovna prava na imovinu, nastoji ishoditi ovlaštenje za raspolaganje ili proizlazi iz drugog pitanja u vezi imovine; ili

2. ako imovina predstavlja osiguranje za dug koji je predmet radnje.”

Članak 27.

Članak 60. Konvencije iz 1968. zamjenjuje se sljedećim:

„Članak 60. Ova Konvencija primjenjuje se na europska državna područja država ugovornica, što uključuje Grenland, francuske prekomorske departmane i područja, i Mayotte. Kraljevina Nizozemska može izjaviti u trenutku potpisivanja ili ratifikacije ove Konvencije, ili kasnije, tako da obavijesti Glavnoga tajnika Vijeća Europskih zajednica, da se ova Konvencija primjenjuje i na Nizozemske Antile. Ako takva izjava ne postoji, postupak koji se odvija na europskom državnom području Kraljevine zbog pravnog lijeka u kasacijskom postupku u odnosu na sudsku odluku suda u Nizozemskim Antilima smatra se postupkom koji se odvija pred potonjim sudom. Ne dovodeći u pitanje prvi stavak, ova Konvencija ne primjenjuje se na sljedeće: 1. Farske otoke, osim ako Kraljevina Danska izjavi suprotno; 2. bilo koje europsko područje izvan Ujedinjene Kraljevine za čije je međunarodne odnose odgovorna Ujedinjena Kraljevina, osim ako Ujedinjena Kraljevina izjavi suprotno u odnosu na to područje. Izjave se mogu dati u bilo kojem trenutku putem priopćenja glavnom tajniku Vijeća Europskih zajednica. Postupak pokrenut u Ujedinjenoj Kraljevini o pravnom lijeku sa sudova na jednom od područja iz trećeg stavka točke 2. smatra se postupkom koji se vodi pred tim sudovima. Postupak koji se u Kraljevini Danskoj vodi u skladu sa zakonom o građanskom postupku za Farske otoke (lov for Færøerne om rettens pleje) smatra se postupkom koji se vodi pred sudovima Farskih otoka.”

Članak 28.

Članak 64. točka (c) Konvencije iz 1968. zamjenjuje se sljedećim:

„(c) svim izjavama koje zaprimi sukladno članku 60.:”.

GLAVA III.

PRILAGODBE PROTOKOLA PRILOŽENOG KONVENCIJI IZ 1968.

Članak 29.

Protokolu uz Konvenciju iz 1968. dodaju se sljedeći članci:

„Članak V.a U pitanjima u vezi s obvezom uzdržavanja, izraz „sud” uključuje danska upravna tijela. Članak V.b U postupcima koji se odnose na spor između zapovjednika i člana posade broda registriranog u Danskoj ili Irskoj, o plaći ili drugim uvjetima službe, sud u državi ugovornici utvrđuje je li diplomatski ili konzularni službenik nadležan za brod obaviješten o sporu. Sud zastaje s postupkom sve dok on ne bude obaviješten. Sud po službenoj dužnosti odbija nadležnost ako se službenik, nakon što je propisno obaviješten, poslužio ovlastima koje su mu dodijeljene u toj stvari konzularnom konvencijom ili je, ako takva konvencija ne postoji, u dopuštenom roku uložio bilo kakav prigovor na obavljanje takve nadležnosti. Članak V.c Članci 52. i 53. ove Konvencije djeluju, kada se primjenjuju na temelju članka 69. stavka 5. Konvencije o europskom patentu za zajedničko tržište, potpisane u Luxembourgu 15. prosinca 1975., na odredbe koje se odnose na „boravište” u engleskom tekstu te Konvencije, kao da je „boravište” u tom tekstu isto kao „domicil” u člancima 52. i 53. Članak V.d Ne dovodeći u pitanje nadležnost Europskog patentnog ureda, u skladu s Konvencijom o dodjeli europskih patenata, potpisanom u Münchenu 5. listopada 1973., sudovi svake države ugovornice imaju isključivu nadležnost, bez obzira na domicil, u postupcima koji se tiču registriranja ili valjanosti bilo kojeg europskog patenta dodijeljenog za tu državu, a koji nije patent Zajednice na temelju odredaba članka 86. Konvencije o europskom patentu za zajedničko tržište, potpisane u Luxembourgu 15. prosinca 1975.”

GLAVA IV.

PRILAGODBE PROTOKOLA IZ 1971.

Članak 30.

Članku 1. Protokola iz 1971. dodaje se sljedeći stavak:

„Sud Europskih zajednica također je nadležan donositi odluke o tumačenju Konvencije o pristupanju Kraljevine Danske, Irske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske Konvenciji od 27. rujna 1968. i ovom Protokolu.”

Članak 31.

Članak 2. stavak 1. Protokola iz 1971. zamjenjuje se sljedećim:

„1. — u Belgiji: ‚la Cour de Cassation’ — ‚het Hof van Cassatie’ i ‚le Conseil d’Etat — de Raad van State’, — u Danskoj: ‚højesteret’, — u Saveznoj Republici Njemačkoj: ‚die obersten Gerichtshöfe des Bundes’, — u Francuskoj: ‚la Cour de Cassation’ i ‚le Conseil d’Etat’, — u Irskoj: ‚The Supreme Court’, — u Italiji: ‚la Corte Suprema di Cassazione’, — u Luksemburgu: ‚la Cour supérieure de Justice’ kao ‚Cour de Cassation’, — u Nizozemskoj: ‚de Hoge Raad’, — u Ujedinjenoj Kraljevini: ‚the House of Lords’ i sudovi kojima je podnesen zahtjev na temelju drugog stavka članka 37. ili članka 41. Konvencije;”.

Članak 32.

Članak 6. Protokola iz 1971. zamjenjuje se sljedećim:

„Članak 6. Ovaj Protokol primjenjuje se na europska državna područja država ugovornica, što uključuje Grenland, francuske prekomorske departmane i područja, i Mayotte. Kraljevina Nizozemska može izjaviti u trenutku potpisivanja ili ratifikacije ovog Protokola, ili kasnije, tako da obavijesti Glavnoga tajnika Vijeća Europskih zajednica, da se ovaj Protokol primjenjuje i na Nizozemske Antile. Ne dovodeći u pitanje prvi stavak, ovaj Protokol ne primjenjuje se na sljedeće: 1. Farske otoke, osim ako Kraljevina Danska izjavi suprotno; 2. bilo koje europsko državno područje izvan Ujedinjene Kraljevine za čije je međunarodne odnose odgovorna Ujedinjena Kraljevina, osim ako Ujedinjena Kraljevina izjavi suprotno u odnosu na to državno područje. Izjave se mogu dati u bilo kojem trenutku putem priopćenja Glavnom tajniku Vijeća Europskih zajednica.”

Članak 33.

Članak 10. stavak (d) Protokola iz 1971. zamjenjuje se sljedećim:

„(d) svim izjavama koje zaprimi na temelju članka 6.”.

GLAVA V.

PRIJELAZNE ODREDBE

Članak 34.

1. Konvencija iz 1968. i Protokol iz 1971., kako su izmijenjeni ovom Konvencijom, primjenjuju se samo na započete pravne postupke i na vjerodostojne isprave koje su službeno sastavljene ili registrirane nakon stupanja na snagu ove Konvencije u državi u kojoj je odluka donesena i, ako se traži priznavanje ili izvršenje sudske odluke ili vjerodostojne isprave, u državi u kojoj se priznanje ili izvršenje zahtijeva.

2. Međutim, između šest država ugovornica Konvencije iz 1968., sudske odluke donesene nakon dana stupanja na snagu ove Konvencije u postupku koji je započet prije tog dana priznaju se i izvršavaju u skladu s odredbama glave III. Konvencije iz 1968., kako je izmijenjena.

3. Osim toga, između šest država ugovornica Konvencije iz 1968. i tri države spomenute u članku 1. ove Konvencije, i između te tri države, sudske odluke donesene nakon dana stupanja na snagu ove Konvencije između države u kojoj je sudska odluka donesena i države u kojoj se zahtijeva njeno priznavanje ili izvršenje u postupku koji je započet prije tog dana priznaju se i izvršavaju u skladu s odredbama glave III. Konvencije iz 1968., kako je izmijenjena, ili s odredbama konvencije koja je u trenutku pokretanja postupka bila na snazi između države u kojoj je donesena sudska odluka i države u kojoj se zahtijeva njezino priznavanje ili izvršenje.

Članak 35.

Ako su se stranke spora u vezi nekog ugovora pismenim putem prije dana stupanja na snagu ove Konvencije sporazumjele da će se na ugovor primjenjivati pravo Irske ili dijela Ujedinjene Kraljevine, sudovi Irske ili tog dijela Ujedinjene Kraljevine zadržavaju pravo nadležnosti u odnosu na spor.

Članak 36.

Tijekom razdoblja od tri godine od dana stupanja na snagu Konvencije iz 1968. za Kraljevinu Dansku odnosno Irsku sudska nadležnost u stvarima iz okvira pomorskog prava u tim se državama utvrđuje ne samo u skladu s odredbama te Konvencije, već i u skladu s odredbama stavaka od 1. do 6. u nastavku. Međutim, kada u nekoj od tih država stupi na snagu Međunarodna konvencija o privremenom zaustavljanju pomorskih brodova, potpisana u Bruxellesu 10. svibnja 1952., te odredbe prestaju proizvoditi pravne učinke za tu državu.

1. Osoba s domicilom u državi ugovornici može biti tužena na sudovima jedne od gore navedenih država u pogledu pomorske tražbine ako je brod na koji se tražbina odnosi ili bilo koji drugi brod u vlasništvu te osobe zaustavljen sudskim postupkom unutar državnog područja potonje države u svrhu osiguranja tražbine ili bi mogao biti na taj način zaustavljen, ali je položena jamčevina ili neko drugo osiguranje ili: (a) tužitelj ima domicil u potonjoj državi; ili (b) tražbina je nastala u potonjoj državi; ili (c) tražbina se odnosi na putovanje tijekom kojega je zaustavljanje izvršeno ili je moglo biti izvršeno; ili (d) tražbina je rezultat sudara ili štete koju je jedan brod uzrokovao drugom brodu ili robi ili osobama na bilo kojem od brodova, izvršavanjem ili neizvršavanjem manevra ili nepoštovanjem propisa; ili (e) tražbina se odnosi na spašavanje; ili (f) tražbina se odnosi na hipoteku zaustavljenog broda.

2. Tužitelj može zaustaviti ili konkretni brod na koji se pomorska tražbina odnosi ili bilo koji drugi brod u vlasništvu osobe koja je u trenutku kada je pomorska tražbina nastala bila vlasnik konkretnog broda. Međutim, u pogledu pomorskih tražbina utvrđenih u stavku 5. točkama (o), (p) ili (q) ovog članka, može se zaustaviti samo konkretan brod na koji se pomorska tražbina odnosi.

3. Smatra se da su brodovi u istom vlasništvu ako su svi udjeli u tim brodovima u vlasništvu iste osobe ili osoba.

4. Ako je u slučaju zakupa broda s posadom isključivo zakupnik odgovoran za pomorsku tražbinu u pogledu tog broda, tužitelj može zaustaviti taj brod ili bilo koji drugi brod u vlasništvu zakupnika, no u pogledu takve tražbine ne smije se zaustaviti ni jedan drugi brod u vlasništvu vlasnika. Isto se primjenjuje na bilo koji slučaj u kojem je osoba koja nije vlasnik broda odgovorna za pomorsku tražbinu u pogledu tog broda.

5. Izraz „pomorska tražbina” znači tražbina koja proizlazi iz jedne ili više sljedećih osnova: (a) štete koju je uzrokovao bilo koji brod u sudaru ili na neki drugi način; (b) gubitka života ili tjelesne ozljede koju je uzrokovao bilo koji brod ili koja se dogodila u vezi s upravljanjem bilo kojeg broda; (c) spašavanja; (d) dogovora koji se odnosi na korištenje ili zakup bilo kojeg broda, bez obzira je li sadržan u ugovoru o zakupu broda ili drugdje; (e) dogovora koji se odnosi na prijevoz robe na bilo kojem brodu, bez obzira je li sadržan u ugovoru o zakupu broda ili drugdje; (f) gubitka ili štete koju je pretrpjela roba, uključujući prtljagu na bilo kojem brodu; (g) zajedničke havarije; (h) zajma osiguranog založnim pravom na brod; (i) tegljenja; (j) peljarenja; (k) robe ili materijala koda god su dostavljeni na brod radi iskorištavanja ili održavanja broda; (l) izgradnje, obnove ili opremanja bilo kojeg broda ili naknadi i pristojbi za korištenje dokova; (m) plaća zapovjednika, časnika i posade; (n) izdataka zapovjednika, uključujući izdatke otpremnika, zakupnika ili agenata u ime broda ili njegovog vlasnika; (o) spora o pravu vlasništva na bilo koji brod ili o vlasništvu bilo kojeg broda; (p) sporova između suvlasnika bilo kojeg broda o vlasništvu, posjedu, iskorištavanju ili prihodima tog broda; (q) hipoteci ili ugovora o hipoteci bilo kojeg broda.

6. U Danskoj se smatra da izraz „zaustavljanje” u odnosu na pomorske tražbine iz stavka 5. točaka (o) i (p) ovog članka uključuje „forbud”, ako je to jedini postupak koji je dopušten u pogledu takve tražbine na temelju članaka 646. do 653. zakona o parničnom postupku („lov om rettens pleje”).

GLAVA VI.

ZAVRŠNE ODREDBE

Članak 37.

Glavni tajnik Vijeća Europskih zajednica vladama Kraljevine Danske, Irske i Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske dostavlja ovjereni primjerak Konvencije iz 1968. i Protokola iz 1971. na francuskom, nizozemskom, njemačkom i talijanskom jeziku.

Tekstovi Konvencije iz 1968. i Protokola iz 1971., sastavljeni na danskom, engleskom i irskom jeziku, prilažu se ovoj Konvenciji (2). Tekstovi sastavljeni na danskom, engleskom i irskom jeziku vjerodostojni su pod istim uvjetima kao i ostali tekstovi Konvencije iz 1968. i Protokola iz 1971.

Članak 38.

Ovu Konvenciju ratificiraju države potpisnice. Isprave o ratifikaciji polažu se kod Glavnog tajnika Vijeća Europskih zajednica.

Članak 39.

Ova Konvencija stupa na snagu, između država koje su je ratificirale, prvog dana trećeg mjeseca nakon datuma kada su izvorne države članice Zajednice i jedna nova država članica položile zadnju ispravu o ratifikaciji.

Ona stupa na snagu za svaku novu državu članicu koja je naknadno ratificira prvog dana trećeg mjeseca nakon polaganja isprave o ratifikaciji.

Članak 40.

Glavni tajnik Vijeća Europskih zajednica obavješćuje države potpisnice o:

(a) polaganju svake isprave o ratifikaciji;

(b) datumima stupanja na snagu ove Konvencije za države ugovornice.

Članak 41.

Ova Konvencija, sastavljena u jednom izvorniku na danskom, engleskom, francuskom, irskom, nizozemskom, njemačkom i talijanskom jeziku, pri čemu je svih sedam tekstova jednako vjerodostojno, pohranjuju se u arhivu Glavnog tajništva Vijeća Europskih zajednica. Glavni tajnik dostavlja ovjereni primjerak ove Konvencije vladi svake države potpisnice.

Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne konvention. Zu Urkund dessen haben die unterzeichneten Bevollmächtigten ihre Unterschriften unter dieses Übereinkommen gesetzt. In witness whereof, the undersigned Plenipotentiaries have affixed their signatures below this Convention. En foi de quoi, les plénipotentiaires soussignés ont apposé leurs signatures au bas de la présente convention. Dá fhianú sin, chuir na Lánchumhachtaigh thíos-sínithe a lámh leis an gCoinbhinsiún seo. In fede di che, i plenipotenziari sottoscritti hanno apposto le loro firme in calce alla presente convenzione. Ten blijke waarvan de ondergetekende gevolmachtigden hun handtekening onder deze Overeenkomst hebben gesteld. Udfærdiget i Luxembourg, den niende oktober nitten hundrede og otteoghalvfjerds. Geschehen zu Luxemburg am neunten Oktober neunzehnhundertachtundsiebzig. Done at Luxembourg on the ninth day of October in the year one thousand nine hundred and seventy-eight. Fait à Luxembourg, le neuf octobre mil neuf cent soixante-dix-huit. Arna dhéanamh i Lucsamburg, an naoú là de Dheireadh Fómhair sa bhliain míle naoi gcéad seachtó a hocht. Fatto a Lussemburgo, addì nove ottobre millenovecentosettantotto. Gedaan te Luxemburg, de negende oktober negentienhonderd achtenzeventig. Pour Sa Majesté le roi des Belges Voor Zijne Majesteit de Koning der Belgen For Hendes Majestæt Danmarks Dronning Für den Präsidenten der Bundesrepublik Deutschland Pour le président de la République française Thar ceann Uachtarán na hÉireann Per il presidente della Repubblica italiana Pour Son Altesse Royale le grand-duc de Luxembourg Voor Hare Majesteit de Koningin der Nederlanden. For Her Majesty the Queen of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland

(1) Glavno tajništvo Vijeća objavljuje dan stupanja na snagu Konvencije u Službenom listu Europskih zajednica.

(2) SL L 304, 30.10.1978, str. 17., 36. i 55.

KONVENTION

om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager

DE HØJE KONTRAHERENDE PARTER I TRAKTATEN OM OPRETTELSE AF DET EUROPÆISKE ØKONOMISKE FÆLLESSKAB HAR —

i ønsket om at gennemføre bestemmelserne i artikel 220 i nævnte traktat, hvorefter de har forpligter sig til at tilvejebringe en forenkling af formaliteterne vedrørende gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser,

i bestræbelserne for inden for Fællesskabet at styrke retsbeskyttelsen for de der bosiddende personer, og

ud fra den betragtning, at det med henblik herpå er nødvendigt at fastlægge deres retters internationale kompetence, at lette anerkendelsen af retsafgørelser og at indføre en hurtig procedure for at sikre fuldbyrdelsen af sådanne afgørelser samt af officielt bekræftede dokumenter og retsforlig —

HANS MAJESTÆT BELGIERNES KONGE:

Pierre HARMEL,

udenrigsminister;

PRÆSIDENTEN FOR FORBUNDSREPUBLIKKEN TYSKLAND:

Willy BRANDT,

vicekansler, udenrigsminister;

PRÆSIDENTEN FOR DEN FRANSKE REPUBLIK:

Michel DEBRÉ,

udenrigsminister;

PRÆSIDENTEN FOR DEN ITALIENSKE REPUBLIK:

Giuseppe MEDICI,

udenrigsminister;

HANS KONGELIGE HØJHED STORHERTUGEN AF LUXEMBOURG:

Pierre GRÉGOIRE,

udenrigsminister;

HENDES MAJESTÆT DRONNINGEN AE NEDERLANDENE:

J.M.A.H. LUNS,

udenrigsminister;

ER BLEVET ENIGE OM FØLGENDE BESTEMMELSER:

AFSNIT I

ANVENDELSESOMRÅDE

Artikel 1

Denne konvention finder anvendelse på borgerlige sager, herunder handelssager, uanset domsmyndighedens art.

Den finder ikke anvendelse på:

1. fysiske personers retlige status samt deres rets- og handleevne, formueforholdet mellem ægtefæller samt arv efter loven eller testamente;

2. konkurs, akkord og andre lignende ordninger;

3. social sikring;

4. voldgift.

AFSNIT II

KOMPETENCE

Afdeling 1

Almindelige bestemmelser

Artikel 2

Med forbehold af bestemmelserne i denne konvention skal personer, der har bopæl på en kontraherende stats område, uanset deres nationalitet, sagsøges ved retterne i denne stat.

Personer, som ikke er statsborgere i den stat, hvor de har bopæl, er undergivet de kompetenceregler, der gælder for landets egne statsborgere.

Artikel 3

Personer, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan kun sagsøges ved retterne i en anden kontraherende stat i medfør af de regler, der er fastsat i afdeling 2-6 i dette afsnit.

I særdeleshed kan følgende bestemmelser ikke gøres gældende imod dem:

— i Belgien: artikel 15 i Borgerlig Lovbog (Code civil) og bestemmelserne i artikel 52, 52 bis og 53 i værnetingsloven af 25. marts 1976 (loi sur la compétence);

— Forbundsrepublikken Tyskland: artikel 23 i civil-procesloven (Zivilprozeßordnung);

— i Frankrig: artikel 14 og 15 i Borgerlig Lovbog (Code civil);

— i Italien: artikel 2 og artikel 4, nr. 1 og 2, i civil-procesloven (Codice di procedura civile);

— i Luxembourg: artikel 14 og 15 i Borgerlig Lovbog (Code civil);

— i Nederlandene: artikel 126, stk. 3, og artikel 127 i civilprocesloven (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering).

Artikel 4

Såfremt sagsøgte ikke har bopæl på en kontraherende stats område, afgøres retternes kompetence i hver enkelt kontraherende stat efter statens egen lovgivning, dog med forbehold af bestemmelserne i artikel 16.

Over for en sagsøgt, der ikke har bopæl på en kontraherende stats område, kan enhver, der har bopæl på en kontraherende stats område, uanset sin nationalitet, i lighed med landets egne statsborgere påberåbe sig de kompetenceregler, som gælder der, herunder navnlig de regler, der er nævnt i artikel 3, stk. 2.

Afdeling 2

Specielle kompetenceregler

Artikel 5

En person, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan sagsøges i en anden kontraherende stat:

1. i sager om kontraktforhold, ved retten på det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes;

2. i sager om underholdspligt, ved retten på det sted, hvor den berettigede har sin bopæl eller sit sædvanlige opholdssted;

3. i sager om erstatning uden for kontrakt, ved retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået;

4. i sager, i hvilke der påstås erstatning eller genoprettelse af en tidligere tilstand i anledning af en strafbar handling, ved den ret, hvor straffesagen er anlagt, såfremt denne ret i henhold til den nationale lovgivning kan påkende borgerlige krav;

5. i sager vedrørende driften af en filial, et agentur eller en lignende virksomhed, ved retten på det sted, hvor virksomheden er beliggende.

Artikel 6

En person, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan endvidere sagsøges:

1. såfremt der er flere sagsøgte, ved retten i den retskreds, hvor en af de sagsøgte har bopæl;

2. som tredjemand i sager om opfyldelse af en forpligtelse eller ved intervention, ved den ret, hvor den oprindelige sag er anlagt, medmindre denne kun er anlagt for at unddrage sagsøgte hans almindelige værneting;

3. i sager om modfordringer, der udspringer af den samme kontrakt eller det samme forhold, som hovedfordringen støttes på, ved den ret hvor sagen om hovedfordringen er indbragt.

Afdeling 3

Kompetence i forsikringssager

Artikel 7

I forsikringssager afgøres kompetencen efter bestemmelserne i denne afdeling, dog med forbehold af artikel 4 og artikel 5, nr. 5.

Artikel 8

En forsikringsgiver, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan sagsøges enten ved retterne i denne stat eller i en anden kontraherende stat ved retten på det sted, hvor forsikringstageren har bopæl, eller i tilfælde, hvor flere forsikringsgivere er sagsøgt, ved retterne i en kontraherende stat, hvor en af de sagsøgte har bopæl.

Såfremt den lovgivning, der gælder for vedkommende ret, indeholder bestemmelser om en sådan kompetence, kan forsikringsgiveren endvidere i en anden kontraherende stat end den, hvor han har bopæl, sagsøges ved retten i den kreds, hvor den person, som har formidlet afslutningen af forsikringsaftalen, har bopæl, når denne bopæl er anført i forsikringspolicen eller forsikringsbegæringen.

En forsikringsgiver, som uden at have bopæl på en kontraherende stats område, har en filial eller et agentur i en af disse stater, anses for at have bopæl på denne stats område i sager vedrørende driften af den pågældende filial eller det pågældende agentur.

Artikel 9

I sager om ansvarsforsikring eller forsikring af fast ejendom kan forsikringsgiveren endvidere sagsøges ved retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået. Det samme gælder, når fast ejendom og løsøre er omfattet af samme forsikringsaftale og genstand for samme skadestilfælde.

Artikel 10

I sager om ansvarsforsikring kan forsikringsgiveren endvidere sagsøges ved den ret, hvor skadelidte har anlagt sag mod den sikrede, såfremt den lovgivning, der gælder for denne ret, indeholder hjemmel dertil.

Bestemmelserne i artikel 7, 8 og 9 finder anvendelse i tilfælde, hvor skadelidte anlægger sag direkte mod forsikringsgiveren, såfremt der er hjemmel for et direkte sagsanlæg.

Såfremt lovgivningen om et sådant direkte sagsanlæg indeholder hjemmel til at inddrage forsikringstageren eller den sikrede i sagen, er den samme ret også kompetent i forhold til disse personer.

Artikel 11

Med forbehold af bestemmelserne i artikel 10, stk. 3, kan forsikringsgiveren kun anlægge sag ved retterne i den kontraherende stat, på hvis område sagsøgte har bopæl, hvad enten sagsøgte er forsikringstager, sikret eller begunstiget.

Bestemmelserne i denne afdeling berører ikke retten til at fremsætte modfordringer ved den ret, der behandler det oprindelige krav i overensstemmelse med bestemmelserne i denne afdeling.

Artikel 12

Bestemmelserne i denne afdeling kan kun fraviges ved aftale:

1. såfremt denne er indgået, efter at tvisten er opstået, eller

2. såfremt aftalen giver forsikringstageren, den sikrede eller den begunstigede ret til at anlægge sag ved andre retter end dem, der er nævnt i denne afdeling, eller

3. såfremt aftalen er indgået mellem en forsikringstager og en forsikringsgiver, der har bopæl i samme kontraherende stat, med det formål, at retterne i denne stat skal være kompetente også i tilfælde af, at skadetilføjelsen er foregået i udlandet, medmindre en sådan aftale ikke er tilladt efter lovgivningen i den pågældende stat.

Afdeling 4

Kompetence ved visse former for kreditkøb og lån

Artikel 13

I sager om køb om løsøregenstande, hvor købesummen skal betales i rater, eller om lån, der skal tilbagebetales i rater og er direkte bestemt til finansiering af køb af sådanne genstande, afgøres kompetencen efter bestemmelserne i denne afdeling, dog med forbehold af artikel 4 og artikel 5, nr. 5.

Artikel 14

En sælger eller en långiver, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan sagsøges enten ved retterne i den pågældende stat, eller ved retterne i den kontraherende stat, på hvis område køberen eller låntageren har bopæl.

Sælgeren kan kun anlægge sag mod køberen, og långiveren kan kun anlægge sag mod låntageren, ved retterne i den stat, på hvis område sagsøgte har bopæl.

Disse bestemmelser berører ikke retten til at fremsætte modfordringer ved den ret, der behandler det oprindelige krav i overensstemmelse med bestemmelserne i denne afdeling.

Artikel 15

Bestemmelserne i denne afdeling kan kun fraviges ved aftale:

1. såfremt denne er indgået efter at tvisten er opstået, eller

2. såfremt aftalen giver køberen eller låntageren ret til at anlægge sag ved andre retter end dem, der er nævnt i denne afdeling, eller

3. såfremt aftalen er indgået mellem en køber og en sælger eller mellem en låntager og en långiver, der har bopæl eller sædvanligt opholdssted i samme kontraherende stat, og aftalen tillægger retterne i denne stat kompetence, medmindre en sådan aftale ikke er tilladt efter lovgivningen i den pågældende stat.

Afdeling 5

Enekompetence

Artikel 16

Enekompetente, uden hensyn til bopæl, er:

1. i sager om rettigheder over fast ejendom samt om leje eller forpagtning af fast ejendom, retterne i den kontraherende stat, hvor ejendommen er beliggende;

2. i sager om gyldighed, ugyldighed eller opløsning af selskaber eller juridiske personer, der har deres hjemsted på en kontraherende stats område, eller om beslutninger truffet af disses organer, retterne i den pågældende stat;

3. i sager, om gyldigheden af indførelse i offentlige registre, retterne i den kontraherende stat, på hvis område registrene føres;

4. i sager om registrering eller gyldighed af patenter, varemærker, mønstre og modeller samt andre lignende rettigheder, der medfører deponering eller registrering, retterne i den kontraherende stat, på hvis område der er ansøgt om deponering eller registering, eller hvor deponering eller registering er foretaget eller ifølge bestemmelserne i en international konvention anses for at være foretaget;

5. i sager om fuldbyrdelse af retsafgørelser, retterne i den kontraherende stat, hvor fuldbyrdelsesstedet er beliggende.

Afdeling 6

Aftaler om kompetence

Artikel 17

Såfremt parterne i tilfælde, hvor mindst én af dem har bopæl på en kontraherende stats område, ved en skriftlig aftale eller ved en mundtlig aftale, der er skriftligt bekræftet, har vedtaget, at en ret eller retterne i en kontraherende stat skal være kompetente til at påkende allerede opståede tvister eller fremtidige tvister i anledning af et bestemt retsforhold, er alene denne ret eller retterne i den pågældende stat kompetente.

Aftaler om retternes kompetence er ugyldige, såfremt de strider mod bestemmelserne i artikel 12 og 15, eller såfremt de udelukker kompetencen for de retter, som i medfør af artikel 16 er enekompetente.

Såfremt aftalen om retternes kompetence kun er indgået til fordel for én af parterne, bevarer denne retten til at anlægge sag ved enhver anden ret, der er kompetent efter denne konvention.

Artikel 18

For så vidt retten i en kontraherende stat ikke allerede er kompetent i medfør af andre bestemmelser i denne konvention, bliver den kompetent, når sagsøgte giver møde for den. Denne regel finder ikke anvendelse, såfremt sagsøgte kun giver møde for at bestride rettens kompetence, eller såfremt en anden ret i medfør af artikel 16 er enekompetent.

Afdeling 7

Prøvelse af kompetencen og af sagens antagelse til påkendelse

Artikel 19

En ret i en kontraherende stat, for hvilken der som det væsentligste indbringes en retsvist, der i medfør af artikel 16 henhører under en i en anden kontraherende stat beliggende rets enekompetence, skal på embeds vegne erklære sig inkompetent.

Artikel 20

Såfremt en sagsøgt, der har bopæl på en kontraherende stats område, er sagsøgt ved en ret i en anden kontraherende stat, men ikke giver møde, skal den pågældende ret på embeds vegne erklære sig inkompetent, såfremt den ikke er kompetent efter reglerne i denne konvention.

Retten skal udsætte påkendelsen, indtil det er fastslået, at sagsøgte har haft mulighed for at modtage sagens indledende processkrift i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen, eller at alle hertil fornødne foranstaltninger har været truffet.

Bestemmelserne i artikel 15 i Haager-konventionen af 15. november 1965 om forkyndelse i udlandet af retslige og udenretslige dokumenter i sager om civile eller kommercielle spørgsmål træder i stedet for bestemmelserne i foregående stykke, såfremt det indledende processkrift i sagen skal fremsendes i medfør af nævnte konvention.

Afdeling 8

Litispendens og indbyrdes sammenhængende krav

Artikel 21

Såfremt krav, der har samme genstand og hviler på samme grundlag, fremsættes mellem de samme parter for retter i forskellige kontraherende stater, skal enhver anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, på embeds vegne erklære sig inkompetent til fordel for denne ret.

Den ret, som herefter skulle erklære sig inkompetent, kan udsætte afgørelsen, såfremt den anden rets kompetence bestrides.

Artikel 22

Såfremt krav, som er indbyrdes sammenhængende, fremsættes for retter i forskellige kontraherende stater, og sagerne verserer for disse retter i første instans, kan enhver anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, udsætte afgørelsen.

Denne ret kan ligeledes på begæring af en af parterne erklære sig inkompetent, forudsat at dens lovgivning tillader forening af indbyrdes sammenhængende krav, og at den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, er kompetent til at påkende begge krav.

Ved indbyrdes sammenhængende krav forstås i denne artikel krav, der er så snævert forbundne, at det er ønskeligt at behandle og påkende dem samtidigt for at undgå uforenelige afgørelser i tilfælde af, at kravene blev påkendt hver for sig.

Artikel 23

Såfremt kravene henhører under flere retters enekompetence, skal enhver anden ret, end den ved hvilken sagen først er anlagt, erklære sig inkompetent til fordel for denne ret.

Afdeling 9

Foreløbige, herunder sikrende retsmidler

Artikel 24

De foreløbige, herunder sikrende retsmidler, der er fastsat i en kontraherende stats lovgivning, kan kræves anvendt af den pågældende stats retslige myndigheder, selv om en ret i en anden kontraherende stat i medfør af denne konvention er kompetent til at påkende sagens realitet.

AFSNIT III

ANERKENDELSE OG FULDBYRDELSE

Artikel 25

I denne konvention forstås ved „retsafgørelse” enhver afgørelse truffet af en ret i en kontraherende stat, uanset hvorledes den betegnes, såsom dom, kendelse eller fuldbyrdelsesordre, herunder justitssekretærens fastsættelse af sagsomkostninger.

Afdeling 1

Anerkendelse

Artikel 26

Retsafgørelser, der er truffet i en kontraherende stat, skal anerkendes i de øvrige kontraherende stater, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig fremgangsmåde.

Bestrides et krav, kan en berettiget part, der som det væsentligste påberåber sig anerkendelsen, efter fremgangsmåden i afdeling 2 og 3 i dette afsnit få fastslået, at retsafgørelsen skal anerkendes.

Gøres anerkendelsen gældende under en verserende sag ved en ret i en kontraherende stat, og har anerkendelsen betydning for afgørelsen, er denne ret kompetent til at afgøre spørgsmålet om anerkendelse.

Artikel 27

En retsafgørelse kan ikke anerkendes:

1. såfremt en anerkendelse vil stride mod grundlæggende retsprincipper i den stat, som begæringen rettes til;

2. såfremt det indledende processkrift i sagen ikke forskriftsmæssigt er blevet forkyndt for eller meddelt den udeblevne sagsøgte i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen;

3. såfremt afgørelsen er uforenelig med en afgørelse mellem de samme parter truffet i den stat, som begæringen rettes til;

4. såfremt retten i domsstaten ved sin afgørelse har afgjort et præjudicielt spørgsmål om fysiske personers retlige status eller deres rets- og handleevne, om formueforholdet mellem ægtefæller eller om arv efter loven eller testamente i modstrid med en bestemmelse i den internationale privatret i den stat, som begæringen rettes til, medmindre afgørelsen fører til samme resultat som i det tilfælde, hvor bestemmelserne i sidstnævnte stats internationale privatret havde været anvendt.

Artikel 28

En retsafgørelse kan endvidere ikke anerkendes, såfremt bestemmelserne i afsnit II, afdeling 3, 4 og 5, er tilsidesat, eller der foreligger tilfælde, som omfattes af artikel 59.

Ved prøvelsen af de i foranstående stykke nævnte kompetenceregler er den myndighed, som begæringen rettes til, bundet af de faktiske omstændigheder, på hvilke retten i domsstaten har støttet sin kompetence.

Med forbehold af bestemmelserne i stk. 1 kan kompetencen for retterne i domsstaten ikke efterprøves; kompetencereglerne er ikke omfattet af de i artikel 27, nr. 1, omhandlede grundlæggende retsprincipper.

Artikel 29

Den udenlandske retsafgørelse kan i intet tilfælde efterprøves med hensyn til sagens realitet.

Artikel 30

Gøres anerkendelse af en afgørelse, der er truffet i en kontraherende stat, gældende ved en ret i en anden kontraherende stat, kan denne udsætte sagen, såfremt afgørelsen er blevet anfægtet ved ordinær appel eller genoptagelse.

Afdeling 2

Fuldbyrdelse

Artikel 31

De i en kontraherende stat trufne retsafgørelser, som er eksigible i den pågældende stat, kan fuldbyrdes i en anden kontraherende stat, når de på begæring af en berettiget part er forsynet med fuldbyrdelsespåtegning i sidstnævnte stat.

Artikel 32

Begæringen skal fremsættes:

— i Belgien, over for „tribunal de premiere instance” eller „rechtbank van eerste aanleg”;

— i Forbundsrepublikken Tyskland, over for formanden for et „Kammer des Landgerichts”;

— i Frankrig, over for præsidenten for „tribunal de grande instance”;

— i Italien, over for „corte d'appello”;

— i Luxembourg, over for præsidenten for „tribunal d'arrondissement”;

— i Nederlandene, over for præsidenten for „arrondissementsrechtbank”.

Rettens stedlige kompetence afgøres efter den parts bopæl, mod hvem fuldbyrdelsen begæres. Såfremt denne part ikke har bopæl på den stats område, som begæringen rettes til, er stedet for fuldbyrdelsen afgørende for kompetencen.

Artikel 33

Fremgangsmåden ved fremsættelse af begæringen afgøres efter lovgivningen i den stat, som begæringen rettes til.

Den, som fremsætter begæringen, skal vælge, en processuel bopæl i retskredsen for den ret, som begæringen er indgivet til. Såfremt lovgivningen i den stat, som begæringen rettes til, ikke har regler om et sådant valg af bopæl, skal den, som fremsætter begæringen, udpege en procesfuldmægtig.

De dokumenter, som er nævnt i artikel 46 og 47, skal vedlægges begæringen.

Artikel 34

Den ret, som behandler begæringen, skal træffe sin afgørelse snarest muligt, uden at den part, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, på dette tidspunkt af sagens behandling kan fremsætte bemærkninger over for retten.

Begæringen kan kun afslås af en af de i artikel 27 og 28 anførte grunde.

Den udenlandske afgørelse kan i intet tilfælde efterprøves med hensyn til sagens realitet.

Artikel 35

Justitssekretæren drager omsorg for, at den, der har fremsat begæringen, straks og på den måde, der er foreskrevet i lovgivningen i den stat, begæringen er rettet til, får underretning om den afgørelse, der er truffet vedrørende begæringen.

Artikel 36

Såfremt fuldbyrdelse tillades, kan den part, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, anfægte afgørelsen ved appel eller genoptagelse inden en måned efter, at afgørelsen er forkyndt.

Såfremt den pågældende part har bopæl i en anden kontraherende stat end den, hvor afgørelsen, der tillader fuldbyrdelse, er truffet, er fristen for appel eller genoptagelse to måneder og løber fra den dag, hvor afgørelsen er blevet forkyndt for ham personligt eller på hans bopæl. Denne frist kan ikke forlænges på grund af afstanden.

Artikel 37

Appel skal ske, og begæring om genoptagelse skal indgives i overensstemmelse med reglerne om kontradiktorisk procedure:

— i Belgien, til „tribunal de premiere instance” eller „rechtbank van eerste aanleg”;

— i Forbundsrepublikken Tyskland, til „Oberlandes-gericht”;

— i Frankrig, til „cour d’appel”;

— i Italien, til „corte d’appello”;

— i Luxembourg, til „Cour supérieure de Justice” som appelinstans i borgerlige sager;

— i Nederlandene, til „arrondissementsrechtbank”.

Afgørelsen i appel- eller genoptagelsessagen kan kun anfægtes ved en kassationsappel og i Forbundsrepublikken Tyskland ved en „Rechtsbeschwerde”.

Artikel 38

Den ret, der behandler appel- eller genoptagelsessagen, kan efter begæring fra den part, som har indbragt sagen, udsætte sin afgørelse, såfremt den udenlandske afgørelse i domsstaten er anfægtet ved ordinær appel eller genoptagelse, eller såfremt fristen herfor endnu ikke er udløbet; i sidstnævnte tilfælde kan retten fastsætte en frist for iværksættelse af appel eller indgivelse af begæring om genoptagelse.

Den pågældende ret kan endvidere gøre fuldbyrdelsen betinget af, at der stilles en sikkerhed, som fastsættes af retten.

Artikel 39

Så længe den i artikel 36 fastsatte frist for appel eller genoptagelse ikke er udløbet, og så længe der ikke er truffet afgørelse i appel- eller genoptagelsessagen, kan der kun anvendes sikrende retsmidler vedrørende den parts formuegoder, mod hvem fuldbyrdelsen begæres.

Den afgørelse, der tillader fuldbyrdelse, giver også hjemmel til at anvende sådanne retsmidler.

Artikel 40

Såfremt begæringen afslås, kan ansøgeren appellere eller indgive begæring om genoptagelse:

— i Belgien, til „cour d’appel” eller „hof van beroep”;

— i Forbundsrepublikken Tyskland, til „Oberlandes-gericht”;

— i Frankrig, til „cour d’appel”;

— i Italien, til „corte d’appello”;

— i Luxembourg, til „Cour supérieure de Justice” som appelinstans i borgerlige sager;

— i Nederlandene, til „gerechtshof”.

Den part, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, skal tilsiges til at give møde ved den ret, for hvilken appel- eller genoptagelsessagen er indbragt. Såfremt han ikke giver møde, finder bestemmelserne i artikel 20, stk. 2 og 3, anvendelse, selv om den pågældende part ikke har bopæl på en kontraherende stats område.

Artikel 41

Den afgørelse, der træffes i den i artikel 40 nævnte appel- eller genoptagelsessag, kan kun anfægtes ved en kassationsappel og i Forbundsrepublikken Tyskland ved en „Rechtsbeschwerde”.

Artikel 42

Såfremt der ved den udenlandske afgørelse er taget stilling til flere krav, og fuldbyrdelse ikke kan tillades for så vidt angår dem alle, skal retten tillade fuldbyrdelse af et eller flere af dem.

Den, som fremsætter begæringen, kan begære delvis fuldbyrdelse.

Artikel 43

Udenlandske retsafgørelser, hvorved der fastsættes en tvangsbøde, er kun eksigible i den stat, som begæringen rettes til, såfremt bødens størrelse er endeligt fastsat af retterne i domsstaten.

Artikel 44

Har den, som fremsætter begæringen, haft fri proces i den stat, hvor afgørelsen er truffet, er han uden videre berettiget til fri proces i forbindelse med den i artikel 32-35 omhandlede fremgangsmåde.

Artikel 45

Det kan ikke pålægges den part, som i en kontraherende stat begærer fuldbyrdelse af en retsafgørelse, der er truffet i en anden kontraherende stat, at stille sikkerhed eller depositum af nogen art med den begrundelse, at han er udlænding eller ikke har bopæl eller ophold i det pågældende land.

Afdeling 3

Fælles bestemmelser

Artikel 46

Den part, der søger anerkendelse af en retsafgørelse eller begærer fuldbyrdelse af en sådan, skal fremlægge:

1. en genpart af afgørelsen, der opfylder de nødvendige betingelser med hensyn til godtgørelse af dens ægthed;

2. hvor det drejer sig om en udeblivelsesdom, det originale dokument eller en bekræftet genpart, hvoraf det fremgår, at det indledende processkrift i sagen er blevet forkyndt for eller meddelt den udeblevne part.

Artikel 47

Den part, der begærer fuldbyrdelse, skal endvidere fremlægge:

1. et dokuments, hvoraf det fremgår, at retsafgørelsen efter domsstatens lovgivning er eksigibel og er forkyndt;

2. i givet fald et dokument, der godtgør, at der er meddelt ansøgeren fri proces i domsstaten.

Artikel 48

Såfremt de i artikel 46, nr. 2, og artikel 47, nr. 2, nævnte dokumenter ikke fremlægges, kan retten fastsætte en frist for deres tilvejebringelse eller anerkende tilsvarende dokumenter eller, såfremt den anser sagen for tilstrækkeligt oplyst, fritage for kravet om en sådan fremlæggelse.

Såfremt retten kræver det, skal der foretages en oversættelse af dokumenterne; oversættelsen skal bekræftes af en person, der er bemyndiget hertil i en af de kontraherende stater.

Artikel 49

Der kræves ingen legalisering eller opfyldelse af tilsvarende formalitet med hensyn til de i artikel 46, 47 og artikel 48, andet afsnit, nævnte dokumenter eller eventuelle procesfuldmagter.

AFSNIT IV

OFFICIELT BEKRÆFTEDE DOKUMENTER OG RETSFORLIG

Artikel 50

Officielt bekræftede dokumenter, der er udstedt og eksigible i en kontraherende stat, skal efter begæring forsynes med fldbyrdelsespåtegning i en anden kontraherende stat i overensstemmelse med den i artikel 31 og følgende fastsatte fremgangsmåde. Begæringen kan kun afslås, såfremt en fuldbyrdelse af det officielt bekræftede dokument vil stride mod grundlæggende retsprincipper i den stat, som begæringen rettes til.

Det fremlagte dokument skal med hensyn til godtgørelse af dets ægthed opfylde de betingelser, der stilles i den stat, hvor dokumentet er udstedt.

Bestemmelserne i afsnit III, afdeling 3, finder anvendelse i givet fald.

Artikel 51

Forlig, der er indgået for retten under en retssag, og som er eksigible i den stat, hvor de er indgået, kan fuldbyrdes i den stat, som begæringen rettes til, på samme betingelser som officielt bekræftede dokumenter.

AFSNIT V

ALMINDELIGE BESTEMMELSER

Artikel 52

Ved afgørelsen af, om en part har en bopæl i den kontraherende stat, for hvis domstole sagen er indbragt, skal retten anvende denne stats interne lovgivning.

Har en part ikke bopæl i den stat, ved hvis retter sagen er anlagt, skal retten ved afgørelsen af, om parten har bopæl i en anden kontraherende stat, anvende sidstnævnte stats lovgivning.

Såfremt en parts bopæl efter lovgivningen i det land, hvor han er statsborger, afhænger af en anden persons bopæl eller en myndigheds hjemsted, skal denne stats lovgivning dog anvendes ved afgørelsen af, hvor parten har bopæl.

Artikel 53

Selskabers og juridiske personers hjemsted skal ved anvendelsen af denne konvention ligestilles med fysiske personers bopæl. Ved afgørelsen af, hvor dette hjemsted er beliggende, skal retten dog anvende de internationale privatretlige regler, som gælder for den.

AFSNIT VI

OVERGANGSBESTEMMELSER

Artikel 54

Bestemmelserne i denne konvention finder kun anvendelse på retssager, der er anlagt, og på officielt bekræftede dokumenter, der er udstedt efter konventionens ikrafttræden.

Retsafgørelser, som er truffet efter denne konventions ikrafttrædelsesdato i sager, der er anlagt før dette tidspunkt, skal dog anerkendes og fuldbyrdes efter bestemmelserne i afsnit III, såfremt de anvendte kompetenceregler er i overensstemmelse med de regler, der er fastsat i afsnit II eller i en konvention, der, da sagen blev anlagt, var gældende mellem domsstaten og den stat, som begæringen er rettet til.

AFSNIT VII

FORHOLDET TIL ANDRE KONVENTIONER

Artikel 55

Med forbehold af bestemmelserne i artikel 54, stk. 2, og artikel 56 træder denne konvention, for så vidt angår de stater, der er parter i den, i stedet for følgende konventioner, der er indgået mellem to eller flere af disse stater:

— konventionen mellem Belgien og Frankrig om retternes kompetence samt gyldighed og fuldbyrdelse af retsafgørelser, voldgiftskendelser og officielt bekræftede dokumenter, undertegnet i Paris den 8. juli 1899;

— konventionen mellem Belgien og Nederlandene om retternes stedlige kompetence, om konkurs samt om gyldighed og fuldbyrdelse af retsafgørelser, voldgiftskendelser og officielt bekræftede dokumenter, undertegnet i Bruxelles den 28. marts 1925;

— konventionen mellem Frankrig og Italien om fuldbyrdelse af domme i civile og kommercielle sager, undertegnet i Rom den 3. juni 1930;

— konventionen mellem Tyskland og Italien om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i civile og kommercielle sager, undertegnet i Rom den 9. marts 1936;

— konventionen mellem Forbundsrepublikken Tyskland og kongeriget Belgien om gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse i civile og kommercielle sager af retsafgørelser, voldgiftskendelser og officielt bekræftede dokumenter, undertegnet i Bonn den 30. juni 1958;

— konventionen mellem kongeriget Nederlandene og Den italienske Republik om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i civile og kommercielle sager, undertegnet i Rom den 17. april 1959;

— konventionen mellem kongeriget Belgien og Den italienske Republik om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og andre eksigible dokumenter i civile og kommercielle sager, undertegnet i Rom den 6. april 1962;

— konventionen mellem kongeriget Nederlandene og Forbundsrepublikken Tyskland om gensidig i anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og andre eksigible dokumenter i civile og kommercielle sager, undertegnet i Haag den 30. august 1962,

og for så vidt den er i kraft:

— traktaten mellem Belgien, Nederlandene og Luxembourg om retternes kompetence, om konkurs samt om gyldighed og fuldbyrdelse af retsafgørelser, voldgiftskendelser og officielt bekræftede dokumenter, undertegnet i Bruxelles den 24. november 1961.

Artikel 56

Den traktat og de konventioner, der er nævnt i artikel 55, bevarer deres gyldighed på de sagsområder, hvor denne konvention ikke finder anvendelse.

De bevarer ligeledes deres gyldighed for så vidt angår retsafgørelser, der er truffet, og officielt bekræftede dokumenter, der er udstedt før denne konventions ikrafttræden.

Artikel 57

Denne konvention berører ikke konventioner, som de kontraherende stater har tiltrådt eller vil tiltræde, og som på særlige områder fastsætter regler for retternes kompetence samt for anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser.

Artikel 58

Bestemmelserne i denne konvention berører ikke rettigheder, der er indrømmet schweiziske statsborgere ved den mellem Frankrig og Det schweiziske Edsforbund den 15. juli 1869 indgåede konvention om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af domme i borgerlige sager.

Artikel 59

Denne konvention er ikke til hinder for, at en kontraherende stat inden for rammerne af en konvention om anerkendelse og fuldbyrdelse af domme over for en tredjestat forpligter sig til ikke at anerkende en retsafgørelse, som i en anden kontraherende stat er truffet mod en sagsøgt, der har sin bopæl eller sit sædvanlige opholdssted på denne tredjestats område, såfremt afgørelsen i et af de i artikel 4 nævnte tilfælde kun har kunnet støttes på en af de kompetenceregler, som er nævnt i artikel 3, andet afsnit.

AFSNIT VIII

AFSLUTTENDE BESTEMMELSER

Artikel 60

Denne konvention gælder for de kontraherende staters europæiske områder, for de franske oversøiske departementer og for de franske oversøiske territorier.

Kongeriget Nederlandene kan i forbindelse med undertegnelsen eller ratifikationen af denne konvention eller på ethvert senere tidspunkt ved en meddelelse til generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber erklære, at denne konvention skal gælde for Surinam og De nederlandske Antiller. Såfremt der ikke afgives en sådan erklæring med hensyn til De nederlandske Antiller, anses retssager, der verserer inden for kongerigets europæiske område som følge af en kassationsappel vedrørende afgørelser truffet af retterne på De nederlandske Antiller, som sager, der verserer for disse retter.

Artikel 61

Denne konvention skal ratificeres af signatarstaterne. Ratifikationsdokumenterne skal deponeres hos generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber.

Artikel 62

Denne konvention træder i kraft den første dag i den tredje måned, der følger efter deponeringen af det sidste ratifikationsdokument.

Artikel 63

De kontraherende stater anerkender, at enhver stat, som bliver medlem af Det europæiske økonomiske Fællesskab, skal erklære sig indforstået med, at denne konvention anvendes som grundlag for de forhandlinger, der er nødvendige for, mellem de kontraherende stater og den pågældende stat, at sikre gennemførelsen af artikel 220, sidste stykke, i traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab.

De nødvendige tilpasninger kan fastsættes i en særlig konvention mellem de kontraherende stater på den ene side og den pågældende stat på den anden side.

Artikel 64

Generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber giver signatarstaterne meddelelse om:

a) deponeringen af ethvert ratifikationsdokument;

b) datoen for denne konventions ikrafttræden;

c) erklæringer modtaget i henhold til artikel 60, andet afsnit;

d) erklæringer modtaget i henhold til artikel IV i protokollen;

e) meddelelser i henhold til artikel VI i protokollen.

Artikel 65

Den protokol, der efter fælles aftale mellem de kontraherende stater er knyttet som bilag til denne konvention, udgør en integrerende del af konventionen.

Artikel 66

Denne konvention er indgået for ubegrænset tid.

Artikel 67

Enhver kontraherende stat kan fremsætte anmodning om ændring af denne konvention. I så fald indkalder formanden for Rådet for De europæiske Fællesskaber til en konference med henblik på ændring af konventionen.

Artikel 68

Denne konvention, udfærdiget i ét eksemplar på fransk, italiensk, nederlandsk og tysk, hvilke fire tekster har samme gyldighed, deponeres i arkiverne i sekretariat for Rådet for De europæiske Fællesskabet. Generalsekretæren fremsender en bekræftet genpart til hver af signatarstaternes regeringer.

Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne konvention. Udfærdiget i Bruxelles, den syvogtyvende september nitten hundrede og otteogtres. For Hans Majestæt belgiernes konge, Pierre HARMEL For præsidenten for Forbundsrepublikken Tyskland, Willy BRANDT For præsidenten for Den franske Republik, Michel DEBRÉ For præsidenten for Den italienske Republik, Giuseppe MEDICI For Hans kongelige Højhed storhertugen af Luxembourg, Pierre GRÉGOIRE For Hendes Majestæt dronningen af Nederlandene, J.M.A.H. LUNS

PROTOKOL

De høje kontraherende parter er blevet enige om følgende bestemmelser, der knyttes som bilag til konventionen:

Artikel I

Enhver person, der har bopæl i Luxembourg, og som i henhold til artikel 5, nr. 1, sagsøges ved en ret i en anden kontraherende stat, kan gøre indsigelse mod den pågældende rets kompetence. Såfremt sagsøgte ikke giver måde, skal denne ret på embeds vegne erklære sig for inkompetent.

Enhver aftale om kompetence som nævnt i artikel 17 får kun gyldighed for en person, der har bopæl i Luxembourg, såfremt den pågældende udtrykkeligt og specielt har accepteret aftalen.

Artikel II

Med forbehold af mere gunstige nationale bestemmelser kan personer, der har bopæl i en kontraherende stat, og mod hvem der indledes retsforfølgning for en uagtsom lovovertrædelse ved retter kompetente i straffesager i en anden kontraherende stat, hvor de pågældende ikke er statsborgere, selv når de ikke personligt giver møde, til deres forsvar vælge personer, der er bemyndiget hertil.

Den ret, der behandler sagen, kan dog bestemme, at den pågældende skal give møde personligt; såfremt dette ikke sker, skal den afgørelse, der er truffet med hensyn til et borgerligt krav, uden at den pågældende har haft mulighed for at varetage sine interesser under sagen, ikke anerkendes eller fuldbyrdes i de øvrige kontraherende stater.

Artikel III

Ingen form for skat, afgift eller gebyr, som beregnes i forhold til sagens værdi, må i forbindelse med behandlingen af en begæring om fuldbyrdelsespåtegning opkræves i den stat, som begæringen rettes til.

Artikel IV

De inden- og udenretslige dokumenter, der udfærdiges inden for en kontraherende stats område, og som skal meddeles eller forkyndes for personer, der befinder sig inden for en anden kontraherende stats område, skal fremsendes i overensstemmelse med de fremgangsmåder, der er fastsat ved konventioner eller aftaler indgået mellem de kontraherende stater.

Medmindre modtagerstaten ved en erklæring rettet til generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber modsætter sig dette, kan de pågældende dokumenter ligeledes fremsendes direkte af vedkommende offentligt godkendte personer i den stat, hvor dokumenterne er udfærdiget, til vedkommende offentligt godkendte personer i den stat, på hvis område dokumentets adressat befinder sig. I dette tilfælde fremsender vedkommende offentligt godkendte person i domsstaten en genpart af dokumentet til vedkommende offentligt godkendte person i den stat, begæringen rettes til, når den pågældende er kompetent til at aflevere det til adressaten. Denne aflevering sker efter de regler, der er foreskrevet i lovgivningen i den stat, som begæringen rettes til. Afleveringen bekræftes ved en attestation, som sendes direkte til vedkommende offentligt godkendte person i den stat, hvor dokumentet er udfærdiget.

Artikel V

Den i artikel 6, nr. 2, og artikel 10 fastsatte kompetence i sager om opfyldelse af en forpligtelse eller ved intervention kan ikke gøres gældende i Forbundsrepublikken Tyskland. I denne stat kan enhver, der har bopæl inden for en anden kontraherende stats område, inddrages i sagen i henhold til civilproceslovens artikel 68, 72, 73 og 74 vedrørende procesunderretning.

De retsafgørelser, der træffes i de øvrige kontraherende stater i medfør af artikel 6, nr. 2, og artikel 10, skal anerkendes og fuldbyrdes i Forbundsrepublikken Tyskland i overensstemmelse med afsnit III. De retsvirkningen, som domme, afsagt i Forbundsrepublikken Tyskland, har over for tredjemand i henhold til artikel 68, 72, 73 og 74 i civilprocesloven, skal ligeledes anerkendes i de andre kontraherende stater.

Artikel VI

De kontraherende stater skal meddele generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber teksterne til lovbestemmelser, som medfører ændringer enten med hensyn til de bestemmelser i deres lovgivning, der er nævnt i konventionen, eller med hensyn til de retter, der er anført i afsnit III, afdeling 2, i konventionen.

Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne protokol. Udfærdiget i Bruxelles, den syvogtyvende september nitten hundrede og otteogtres. For Hans Majestæt belgiernes konge, Pierre HARMEL For præsidenten for Forbundsrepublikken Tyskland, Willy BRANDT For præsidenten for Den franske Republik, Michel DEBRÉ For præsidenten for Den italienske Republik, Giuseppe MEDICI For Hans kongelige Højhed storhertugen af Luxembourg, Pierre GRÉGOIRE For Hendes Majestæt dronningen af Nederlandene, J.M.A.H. LUNS

FÆLLESERKLÆRING

Regeringerne for kongeriget Belgien, Forbundsrepublikken Tyskland, Den franske Republik, Den italienske Republik, storhertugdømmet Luxembourg og kongeriget Nederlandene —

som på tidspunktet for undertegnelsen af konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager,

ønsker at sikre en så effektiv gennemførelse som muligt af konventionens bestemmelser,

tilstræber at undgå, at forskellige fortolkninger af konventionens bestemmelser skal skade dens enhedskarakter, og

erkender, at der eventuelt kan opstå positive eller negative kompetencekonflikter ved konventionens anvendelse —

erklærer sig rede til:

1. at undersøge disse spørgsmål, og i særdeleshed at undersøge muligheden for at tillægge De europæiske Fællesskabers Domstol kompetence på visse områder, og i påkommende tilfælde indlede forhandlinger om en aftale med henblik herpå,

2. at etablere kontakter med regelmæssige mellemrum mellem deres repræsentanter.

Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne fælles erklæring. Udfærdiget i Bruxelles, den syvogtyvende september nitten hundrede og otteogtres. Pierre HARMEL Willy BRANDT Michel DEBRÉ Giuseppe MEDICI Pierre GRÉGOIRE J.M.A.H. LUNS

PROTOKOL

vedrørende Domstolens fortolkning af konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager

DE HØJE KONTRAHERENDE PARTER I TRAKTATEN OM OPRETTELSE AF DET EUROPÆISKE ØKONOMISKE FÆLLESSKAB HAR —

under henvisning til den erklæring, der er knyttet som bilag til konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, undertegnet i Bruxelles den 27. september 1968 —

HÅNS MAJESTÆT BELGIERNES KONGE:

Alfons VRANCKX,

justitsminister;

PRÆSIDENTEN FOR FORBUNDSREPUBLIKKEN TYSKLAND:

Gerhard JAHN,

forbundsjustitsminister;

PRÆSIDENTEN FOR DEN FRANSKE REPUBLIK:

René PLEVEN,

seglbevarer,

justitsminister;

PRÆSIDENTEN FOR DEN ITALIENSKE REPUBLIK:

Erminio PENNACCHINI,

understatssekretær i justitsministeriet;

HANS KONGELIGE HØJHED STORHERTUGEN AF LUXEMBOURG:

Eugène SCHAUS,

justitsminister,

viceministerpræsident;

HENDES MAJESTÆT DRONNINGEN AF NEDERLANDENE:

C.H.F. POLAK,

justitsminister;

ER BLEVET ENIGE OM FØLGENDE BESTEMMELSER:

Artikel 1

De europæiske Fællesskabers Domstol har kompetence til at træffe afgørelse med hensyn til fortolkningen af konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, og af den til denne konvention som bilag knyttede protokol, undertegnet i Bruxelles den 27. september 1968, samt af nærværende protokol.

Artikel 2

Følgende retter kan anmode Domstolen om at træffe præjudiciel afgørelse vedrørende et fortolkningsspørgsmål:

1. i Belgien: la Cour de Cassation — het Hof van Cassatie og le Conseil d'État — de Raad van State, i Forbundsrepublikken Tyskland: die obersten Gerichtshöfe des Bundes, i Frankrig: la Cour de Cassation og le Conseil d'État, i Italien: la Corte Suprema di Cassazione, i Luxembourg: la Cour supérieure de Justice i dens egenskab af kassationsret, i Nederlandene: de Hoge Raad;

2. retterne i de kontraherende stater, såfremt de træffer afgørelse som appelinstans;

3. i de i konventionens artikel 37 anførte tilfælde, de i samme artikel nævnte retter.

Artikel 3

(1) Såfremt et spørgsmål vedrørende fortolkningen af konventionen og de øvrige i artikel 1 nævnte tekster rejses under en retssag ved en i artikel 2, nr. 1, anført ret, skal denne ret, hvis den skønner, at en afgørelse af dette spørgsmål er nødvendig, for at den kan afsige dom, anmode Domstolen om at afgøre spørgsmålet.

(2) Såfremt et sådant spørgsmål rejses ved en i artikel 2, nr. 2 og 3, anført ret, kan denne ret på de i stk. 1 fastsatte betingelser anmode Domstolen om at afgøre spørgsmålet.

Artikel 4

(1) Den kompetente myndighed i en kontraherende stat kan anmode Domstolen om at udtale sig om et spørgsmål vedrørende fortolkningen af konventionen og de øvrige i artikel 1 nævnte tekster, såfremt afgørelser truffet af retter i denne stat er i modstrid med den fortolkning, der er anlagt af Domstolen eller kommet til udtryk i en afgørelse truffet af en i artikel 2, nr. 1 og 2, nævnt ret i en anden kontraherende stat. Bestemmelserne i dette stykke gælder kun for retskraftige afgørelser.

(2) Den fortolkning, som anlægges af Domstolen i anledning af en sådan anmodning, er uden virkning for de afgørelser, der har givet anledning til anmodningen om en fortolkning,

(3) Det offentliges øverste repræsentant ved kassationsretterne i de kontraherende stater eller enhver anden myndighed udpeget af en kontraherende stat har kompetence til at anmode Domstolen om en fortolkning i henhold til stk. 1.

(4) Justitssekretæren ved Domstolen giver meddelelse om anmodningen til de kontraherende stater, samt til Kommissionen og Rådet for De europæiske Fællesskaber, som inden to måneder fra denne meddelelse kan indgive indlæg eller andre skriftlige udtalelser til Domstolen.

(5) Den i nærværende artikel fastlagte fremgangsmåde giver ikke anledning til hverken opkrævning eller godtgørelse af gebyrer og sagsomkostninger.

Artikel 5

(1) Medmindre andet er bestemt i denne protokol, finder de bestemmelser i traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab og i den dertil knyttede protokol vedrørende statutten for Domstolen, der gælder ved Domstolens afgørelse af præjudicielle spørgsmål, tilsvarende anvendelse på fremgangsmåden ved fortolkning af konventionen og de øvrige i artikel 1 nævnte tekster.

(2) Domstolens procesreglement tilpasses og suppleres om nødvendigt i henhold til artikel 188 i traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab.

Artikel 6

Denne protokol gælder for de kontraherende staters europæiske områder, for de franske oversøiske departementer og for de franske oversøiske territorier.

Kongeriget Nederlandene kan i forbindelse med undertegnelsen eller ratifikationen af denne protokol eller på ethvert senere tidspunkt ved en meddelelse til generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber erklære, at denne protokol skal gælde for Surinam og De nederlandske Antiller.

Artikel 7

Denne protokol skal ratificeres af signatarstaterne. Ratifikationsdokumenterne skal deponeres hos generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber.

Artikel 8

Denne protokol træder i kraft den første dag i den tredje måned, der følger efter deponeringen af det sidste ratifikationsdokument. Den træder dog tidligst i kraft samtidig med konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager.

Artikel 9

De kontraherende stater anerkender, at enhver stat, som bliver medlem af Det europæiske økonomiske Fællesskab, og på hvilken artikel 63 i konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelsen af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, finder anvendelse, skal godkende bestemmelserne i denne protokol, med forbehold af de nødvendige tilpasninger.

Artikel 10

Generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber giver signatarstaterne meddelelse om:

a) deponeringen af ethvert ratifikationsdokument;

b) datoen for denne protokols ikrafttræden;

c) erklæringer modtaget i henhold til artikel 4, stk. 3;

d) erklæringer modtaget i henhold til artikel 6, stk. 2.

Artikel 11

De kontraherende stater skal meddele generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber teksterne til lovbestemmelser, som medfører en ændring i listen over de i artikel 2, nr. 1, nævnte retter.

Artikel 12

Denne protokol er indgået for ubegrænset tid.

Artikel 13

Enhver kontraherende stat kan fremsætte anmodning om ændring af denne protokol. I så fald indkalder formanden for Rådet for De europæiske Fællesskaber til en konference med henblik på ændring af protokollen.

Artikel 14

Denne protokol, udfærdiget i ét eksemplar på fransk, italiensk, nederlandsk og tysk, hvilke fire tekster har samme gyldighed, deponeres i arkiverne i sekretariatet for Rådet for De europæiske Fællesskaber. Generalsekretæren fremsender en bekræftet genpart til hver af signatarstaternes regeringer.

Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne protokol. Udfærdiget i Luxembourg, den tredje juni nitten hundrede og enoghalvfjerds. For Hans Majestæt belgiernes konge, Alfons VRANCKX For præsidenten for Forbundsrepublikken Tyskland, Gerhard JAHN For præsidenten for Den franske Republik, René PLEVEN For præsidenten for Den italienske Republik, Erminio PENNACCHINI For Hans kongelige Højhed storhertugen af Luxembourg, Eugène SCHAUS For Hendes Majestæt dronningen af Nederlandene, C.H.F. POLAK

FÆLLESERKLÆRING

Regeringerne for kongeriget Belgien, Forbundsrepublikken Tyskland, Den franske Republik, Den italienske Republik, storhertugdømmet Luxembourg og kongeriget Nederlandene —

som på tidspunktet for undertegnelsen af protokollen vedrørende Domstolens fortolkning af konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager,

ønsker at sikre en så effektiv og ensartet gennemførelse som muligt af protokollens bestemmelser —

erklærer sig rede til i samarbejde med Domstolen at foranstalte en udveksling af oplysninger vedrørende de afgørelser, der af de retter, som er anført i artikel 2, nr. 1, i nævnte protokol, træffes ved anvendelse af konventionen og protokollen af 27. september 1968.

Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne fælleserklæring. Udfærdiget i Luxembourg, den tredje juni nitten hundrede og enoghalvfjerds. For Hans Majestæt belgiernes konge, Alfons VRANCKX For præsidenten for Forbundsrepublikken Tyskland, Gerhard JAHN For præsidenten for Den franske Republik, René PLEVEN For præsidenten for Den italienske Republik, Erminio PENNACCHINI For Hans kongelige Højhed storhertugen af Luxembourg, Eugène SCHAUS For Hendes Majestæt dronningen af Nederlandene, C.H.F. POLAK

CONVENTION

on jurisdiction and the enforcement of judgments in civil and commercial matters

THE HIGH CONTRACTING PARTIES TO THE TREATY ESTABLISHING THE EUROPEAN ECONOMIC COMMUNITY,

Desiring to implement the provisions of Article 220 of that Treaty by virtue of which they undertook to secure the simplification of formalities governing the reciprocal recognition and enforcement of judgments of courts or tribunals,

Anxious to strengthen in the Community the legal protection of persons therein established,

Considering that it is necessary for this purpose to determine the international jurisdiction of their courts, to facilitate recognition and to introduce an expeditious procedure for securing the enforcement of judgments, authentic instruments and court settlements,

HIS MAJESTY THE KING OF THE BELGIANS:

Mr Pierre HARMEL,

Minister for Foreign Affairs;

THE PRESIDENT OF THE FEDERAL REPUBLIC OF GERMANY:

Mr Willy BRANDT,

Vice-Chancellor, Minister for Foreign Affairs;

THE PRESIDENT OF THE FRENCH REPUBLIC:

Mr Michel DEBRÉ,

Minister for Foreign Affairs;

THE PRESIDENT OF THE ITALIAN REPUBLIC:

Mr Giuseppe MEDICI,

Minister for Foreign Affairs;

HIS ROYAL HIGHNESS THE GRAND DUKE OF LUXEMBOURG:

Mr Pierre GRÉGOIRE

Minister for Foreign Affairs;

HER MAJESTY THE QUEEN OF THE NETHERLANDS:

Mr J.M.A.H. LUNS,

Minister for Foreign Affairs;

HAVE AGREED AS FOLLOWS:

TITLE I

SCOPE

Article 1

This Convention shall apply in civil and commercial matters whatever the nature of the court or tribunal.

The Convention shall not apply to:

1. the status or legal capacity of natural persons, rights in property arising out of a matrimonial relationship, wills and succession;

2. bankruptcy, proceedings relating to the winding-up of insolvent companies or other legal persons, judicial arrangements, compositions and analogous proceedings;

3. social security;

4. arbitration.

TITLE II

JURISDICTION

Section 1

General provisions

Article 2

Subject to the provisions of this Convention, persons domiciled in a Contracting State shall, whatever their nationality, be sued in the courts of that State.

Persons who are not nationals of the State in which they are domiciled shall be governed by the rules of jurisdiction applicable to nationals of that State.

Article 3

Persons domiciled in a Contracting State may be sued in the courts of another Contracting State only by virtue of the rules set out in Sections 2 to 6 of this Title.

In particular the following provisions shall not be applicable as against them:

— in Belgium: Article 15 of the civil code (Code civil), or the provisions of Articles 52, 52 bis and 53 of the law of 25 March 1976 on jurisdiction (loi sur la compétence);

— in the Federal Republic of Germany: Article 23 of the code of civil procedure (Zivilprozeßordnung);

— in France: Articles 14 and 15 of the civil code (Code civil);

— in Italy: Article 2 and Article 4, Nos 1 and 2, of the code of civil procedure (Codice di procedura civile);

— in Luxembourg: Articles 14 and 15 of the civil code (Code civil);

— in the Netherlands: Articles 126 (3) and 127 of the code of civil procedure (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering).

Article 4

If the defendant is not domiciled in a Contracting State, the jurisdiction of the courts of each Contracting State shall, subject to the provisions of Article 16, be determined by the law of that State.

As against such a defendant, any person domiciled in a Contracting State may, whatever his nationality, avail himself in that State of the rules of jurisdiction there in force, and in particular those specified in the second paragraph of Article 3, in the same way as the nationals of that State.

Section 2

Special jurisdiction

Article 5

A person domiciled in a Contracting State may, in another Contracting State, be sued:

1. in matters relating to a contract, in the courts for the place of performance of the obligation in question;

2. in matters relating to maintenance, in the courts for the place where the maintenance creditor is domiciled or habitually resident;

3. in matters relating to tort, delict or quasi-delict, in the courts for the place where the harmful event occurred;

4. as regards a civil claim for damages or restitution which is based on an act giving rise to criminal proceedings, in the court seised of those proceedings, to the extent that that court has jurisdiction under its own law to entertain civil proceedings;

5. as regards a dispute arising out of the operations of a branch, agency or other establishment, in the courts for the place in which the branch, agency or other establishment is situated.

Article 6

A person domiciled in a Contracting State may also be sued:

1. where he is one of a number of defendants, in the courts for the place where any one of them is domiciled;

2. as a third party in an action on a warranty or guarantee or in any other third party proceedings, in the court seised of the original proceedings, unless these were instituted solely with the object of removing him from the jurisdiction of the court which would be competent in his case;

3. on a counterclaim arising from the same contract or facts on which the original claim was based, in the court in which the original claim is pending.

Section 3

Jurisdiction in matters relating to insurance

Article 7

In matters relating to insurance, jurisdiction shall be determined by this Section, without prejudice to the provisions of Articles 4 and 5 (5).

Article 8

An insurer domiciled in a Contracting State may be sued, either in the courts of that State, or in another Contracting State in the courts for the place where the policy-holder is domiciled, or, if two or more insurers are the defendants, in the courts of the Contracting State where any one of them is domiciled.

An insurer may also, if there is provision for such jurisdiction in the law of the court seised of the matter, be sued in a Contracting State other than that of his domicile in the courts for the place where the agent who acted as intermediary in the making of the contract of insurance has his domicile, provided that this domicile is mentioned in the insurance policy or proposal.

An insurer who is not domiciled in a Contracting State but has a branch or an agency in one of the Contracting States shall, in disputes arising out of the operations of the branch or agency, be deemed to be domiciled in that State.

Article 9

In respect of liability insurance or insurance of immovable property, the insurer may in addition be sued in the courts for the place where the harmful event occurred. The same applies if movable and immovable property are covered by the same insurance policy and both are adversely affected by the same contingency.

Article 10

In respect of liability insurance, the insurer may also, if the law of the court permits it, be joined in proceedings which the injured party has brought against the insured.

The provisions of Articles 7, 8 and 9 shall apply to actions brought by the injured party directly against the insurer, where such direct actions are permitted.

If the law governing such direct actions provides that the policy-holder or the insured may be joined as a party to the action, the same court shall have jurisdiction over them.

Article 11

Without prejudice to the provisions of the third paragraph of Article 10, an insurer may bring proceedings only in the courts of the Contracting State in which the defendant is domiciled, irrespective of whether he is the policy-holder, the insured or a beneficiary.

The provisions of this Section shall not affect the right to bring a counterclaim in the court in which, in accordance with this Section, the original claim is pending.

Article 12

The provisions of this Section may be departed from only by an agreement:

1. which is entered into after the dispute has arisen or

2. which allows the policy-holder, the insured or a beneficiary to bring proceedings in courts other than those indicated in this Section or

3. which is concluded between a policy-holder and an insurer, both of whom are domiciled in the same Contracting State, and which has the effect of conferring jurisdiction on the courts of that State even if the harmful event were to occur abroad, provided that such an agreement is not contrary to the law of that State.

Section 4

Jurisdiction in matters relating to instalment sales and loans

Article 13

In matters relating to the sale of goods on instalment credit terms, or to loans expressly made to finance the sale of goods and repayable by instalments, jurisdiction shall be determined by this Section, without prejudice to the provisions of Articles 4 and 5 (5).

Article 14

A seller or lender who is domiciled in a Contracting State may be sued either in the court of that State or in the courts of the Contracting State in which the buyer or borrower is domiciled.

Proceedings may be brought by a seller against a buyer or by a lender against a borrower only in the courts of the State in which the defendant is domiciled.

These provisions shall not affect the right to bring a counterclaim in the court in which, in accordance with this Section, the original claim is pending.

Article 15

The provisions of this Section may be departed from only by an agreement:

1. which is entered into after the dispute has arisen or

2. which allows the buyer or the borrower to bring proceedings in courts other than those indicated in this Section or

3. which is concluded between a buyer and a seller, or between a borrower and a lender, both of whom are domiciled or habitually resident in the same Contracting State, and which confers jurisdiction on the courts of that State, provided that such an agreement is not contrary to the law of that State.

Section 5

Exclusive jurisdiction

Article 16

The following courts shall have exclusive jurisdiction, regardless of domicile:

1. in proceedings which have as their object rights in rem in, or tenancies of, immovable property, the courts of the Contracting State in which the property is situated;

2. in proceedings which have as their object the validity of the constitution, the nullity or the dissolution of companies or other legal persons or associations of natural or legal persons, or the decisions of their organs, the courts of the Contracting State in which the company, legal person or association has its seat;

3. in proceedings which have as their object the validity of entries in public registers, the courts of the Contracting State in which the register is kept;

4. in proceedings concerned with the registration or validity of patents, trade marks, designs, or other similar rights required to be deposited or registered, the courts of the Contracting State in which the deposit or registration has been applied for, has taken place or is under the terms of an international convention deemed to have taken place;

5. in proceedings concerned with the enforcement of judgments, the courts of the Contracting State in which the judgment has been or is to be enforced.

Section 6

Prorogation of jurisdiction

Article 17

If the Parties, one or more of whom is domiciled in a Contracting State, have, by agreement in writing or by an oral agreement evidenced in writing, agreed that a court or the courts of a Contracting State are to have jurisdiction to settle any disputes which have arisen or which may arise in connection with a particular legal relationship, that court or those courts shall have exclusive jurisdiction.

Agreements conferring jurisdiction shall have no legal force if they are contrary to the provisions of Article 12 or 15, or if the courts whose jurisdiction they purport to exclude have exclusive jurisdiction by virtue of Article 16.

If the agreement conferring jurisdiction was concluded for the benefit of only one of the parties, that party shall retain the right to bring proceedings in any other court which h