PRILOG VII.

Metode praćenja podataka

1. PODRUČJE PRIMJENE

U ovom se Prilogu utvrđuju metode za određivanje podataka potrebnih za izvješćivanje o podacima navedenima u Prilogu IV. te pravila za pripisivanje tih podataka potpostrojenjima, uz iznimku podataka koji se prate u skladu s planom praćenja koji je odobrilo nadležno tijelo u skladu s Uredbom (EU) br. 601/2012. U okviru ove Uredbe koriste se, prema potrebi, podaci određeni u skladu s Uredbom (EU) br. 601/2012.

2. DEFINICIJE

„Skup podataka” za potrebe ovog Priloga znači jedna vrsta podataka, bilo na razini postrojenja bilo na razini potpostrojenja, ovisno o okolnostima, kao jedna od sljedećih:

(a) količina goriva ili materijala potrošenih ili proizvedenih u okviru procesa kako je relevantno za metodologiju praćenja koja se temelji na izračunu, izražena u teradžulima, masa u tonama ili, za plinove, kao volumen u normiranim kubičnim metrima, prema potrebi, među ostalim za otpadne plinove;

(b) faktor izračuna kako se koristi u Uredbi (EU) br. 601/2012 (tj. sastav materijala ili goriva ili otpadnog plina);

(c) neto količina mjerljive topline, te relevantni parametri potrebni za utvrđivanje te količine, posebno: — protok mase medija za prijenos topline i — entalpija prenesenog i vraćenog medija za prijenos topline, kako je specificirana sastavom, temperaturom, pritiskom i zasićenošću;

(d) količine nemjerljive topline, specificirane odgovarajućim količinama goriva iskorištenog za proizvodnju te topline, i neto kalorijska vrijednost (NKV) mješavine goriva;

(e) količine električne energije;

(f) količine CO2 prenesenog između postrojenja.

„Metodologija utvrđivanja” znači bilo koje od sljedećega:

(a) metodologija identificiranja, prikupljanja i obrade podataka koji su već dostupni u postrojenju za skupove povijesnih podataka ili

(b) metodologija praćenja za poseban skup podataka koja se temelji na odobrenom planu za metodologiju praćenja.

Osim toga, primjenjuju se definicije „toka izvora”, „izvora emisije”, „inherentnog rizika”, „kontrolnog rizika” i „emisijskog faktora” kako su utvrđene u članku 3. Uredbe (EU) br. 601/2012.

3. OPĆE METODE

3.1 Primjenjive metode

Operater utvrđuje podatke za potrebe sastavljanja izvješća o referentnim podacima u skladu s člankom 4. stavkom 2. točkom (a) primjenom metoda koje se nalaze u ovom Prilogu. Ako se u ovom Prilogu ne opisuju primjenjive metode za utvrđivanje konkretnog skupa podataka, operater primjenjuje prikladnu metodu, koja podliježe odobrenju u okviru odobrenja plana za metodologiju praćenja od strane nadležnog tijela u skladu s člankom 6. Metoda se smatra prikladnom ako operater osigurava da se sva mjerenja, analize, uzorkovanja, umjeravanja i validacije za utvrđivanje posebnog skupa podataka provode primjenom metoda koje se temelje na odgovarajućim EN normama. Ako takve norme nisu dostupne, te se metode moraju temeljiti na prikladnim ISO normama ili nacionalnim normama. Ako ne postoje nikakve primjenjive objavljene norme, primjenjuju se prikladni nacrti normi, smjernice za najbolju industrijsku praksu ili druge znanstveno dokazane metodologije kojima se ograničavaju odstupanja pri uzorkovanju i mjerenju.

3.2 Pristup za pripisivanje podataka potpostrojenjima

1. Ako podaci za konkretan skup podataka nisu dostupni za svako potpostrojenje, operater predlaže odgovarajuću metodu za utvrđivanje potrebnih podataka za svako pojedinačno potpostrojenje, osim u slučajevima iz članka 10. stavka 3. drugog i trećeg podstavka. U tu se svrhu primjenjuje jedno od sljedećih načela ovisno o tome na temelju kojeg se načela dobivaju točniji rezultati: (a) ako se na istoj proizvodnoj liniji proizvode različiti proizvodi jedan za drugim, proizvodni ulazi i izlazni i pripadajuće emisije raspoređuju se sekvencijalno po potpostrojenjima na temelju godišnjeg vremena korištenja; (b) proizvodni ulazi i izlazi i pripadajuće emisije raspoređuju se na temelju mase ili volumena pojedinačnih proizvoda koji se proizvode ili procjena na temelju omjera predmetnih slobodnih reakcijskih entalpija kemijskih reakcija ili na temelju drugog prikladnog ključa dodjele koji počiva na znanstveno utemeljenoj metodologiji.

2. Ako rezultatima mjerenja pridonosi nekoliko mjernih instrumenata različite kvalitete, primjenjuje se jedna od sljedećih metoda za podjelu podataka na razini postrojenja na količine materijala, goriva, mjerljive topline ili električne energije po potpostrojenjima: (a) utvrđivanje podjele na temelju metode utvrđivanja, kao što su zasebno mjerenje, procjena i korelacija, koja se primjenjuje jednako za svako potpostrojenje. Ako je zbroj podataka za potpostrojenje različit od podataka utvrđenih zasebno za postrojenje, primjenjuje se jedinstveni „faktor usklađivanja” za jedinstvenu korekciju kako bi se postigli ukupni iznosi za postrojenje na sljedeći način: RecF = DInst /Σ DSI (jednadžba 1.) pri čemu je RecF faktor usklađivanja, DInst je vrijednost podataka utvrđena za postrojenje u cjelini, a DSI su vrijednosti podataka za različita potpostrojenja. Podaci za svako potpostrojenje potom se korigiraju na sljedeći način: DSI,corr = DSI × RecF (jednadžba 2.) (b) ako su za samo jedno potpostrojenje podaci nepoznati ili lošije kvalitete od podataka za druga potpostrojenja, poznati podaci za potpostrojenje mogu se oduzeti od ukupnih podataka za postrojenje. Toj se metodi daje prednost samo za potpostrojenja koja u manjim količinama pridonose dodjeli za postrojenje.

3.3 Mjerni instrumenti ili postupci koji nisu pod kontrolom operatera

Operater može koristiti sustave mjerenja ili analitičke postupke koji su izvan vlastite kontrole operatera:

(a) ako operater nema vlastiti mjerni instrument ili analitički postupak dostupan za utvrđivanje konkretnog skupa podataka;

(b) ako je utvrđivanje skupa podataka vlastitim mjernim instrumentima ili analitičkim postupcima operatera tehnički neizvedivo ili bi dovelo do neopravdano visokih troškova;

(c) ako operater nadležnom tijelu na zadovoljavajući način dokaže da se mjernim sustavom ili analitičkim postupkom koji je izvan vlastite kontrole operatera dobivaju pouzdaniji rezultati i da je manje podložan kontrolnim rizicima.

U tu svrhu operater može koristiti jedan od sljedećih izvora podataka:

(a) iznose na fakturama koje izdaje trgovinski partner, ako je riječ o komercijalnoj transakciji između dvaju neovisnih trgovinskih partnera;

(b) izravna očitanja iz mjernih sustava;

(c) empirijske korelacije dobivene od kompetentnog i neovisnog tijela, kao što su dobavljači opreme, pružatelji inženjerskih usluga ili akreditirani laboratoriji.

3.4 Neizravne metode utvrđivanja

Ako za traženi skup podataka nije dostupan izravan pristup za mjerenje ili analizu, posebno u slučajevima u kojima neto mjerljiva toplina odlazi u različite proizvodne procese, operater predlaže primjenu neizravne metode utvrđivanja, kao što je:

(a) izračun koji se temelji na poznatom kemijskom ili fizikalnom procesu, primjenom odgovarajućih prihvaćenih vrijednosti iz literature za kemijska i fizikalna svojstva predmetnih tvari, odgovarajućih stehiometrijskih faktora i termodinamičkih svojstava kao što su reakcijske entalpije, prema potrebi;

(b) izračun koji se temelji na podacima o konstrukciji postrojenja kao što su energetske učinkovitosti tehničkih jedinica ili izračunana potrošnja energije po jedinici proizvoda;

(c) korelacije koje se temelje na empirijskim ispitivanjima za utvrđivanje vrijednosti procjene za traženi skup podataka iz neumjerene opreme ili podataka dokumentiranih u protokolima za proizvodnju. Operater u tu svrhu osigurava da se tom korelacijom ispunjavaju zahtjevi dobre inženjerske prakse te da se ona primjenjuje samo za utvrđivanje vrijednosti koje su unutar raspona za koji je utvrđena. Operater procjenjuje valjanost tih korelacija najmanje jednom godišnje.

4. ODABIR METODOLOGIJA UTVRĐIVANJA I IZVORA PODATAKA KOJIMA SE POSTIŽE NAJVEĆA MOGUĆA TOČNOST

4.1 Tehnička izvedivost

Ako operater tvrdi da primjena određene metodologije utvrđivanja nije tehnički izvediva, nadležno tijelo procjenjuje tehničku izvedivost uzimajući pritom u obzir opravdanje operatera. To se opravdanje temelji na tome ima li operater tehničke kapacitete koji su dovoljni za potrebe predloženog sustava ili zahtjeva koji se može primijeniti u traženom roku za potrebe ove Uredbe. Ti tehnički kapaciteti uključuju dostupnost potrebnih tehnika i tehnologije.

4.2 Neopravdano visoki troškovi

Ako operater tvrdi da primjena određene metodologije praćenja dovodi do neopravdano visokih troškova, nadležno tijelo procjenjuje neopravdanost troškova uzimajući u obzir opravdanje operatera.

Nadležno tijelo smatra troškove neopravdano visokima ako operaterova procjena troškova premašuje koristi od određene metodologije utvrđivanja. Korist se u tu svrhu izračunava množenjem faktora poboljšanja s referentnom cijenom od 20 EUR po dodjeli, a troškovi uključuju odgovarajuće razdoblje amortizacije koje se temelji na ekonomskom životnom vijeku opreme, ako je primjenjivo.

Faktor poboljšanja iznosi 1 % posljednje utvrđene godišnje besplatne dodjele potpostrojenja. Odstupajući od te metode izračuna, nadležno tijelo može dopustiti operaterima da faktor poboljšanja odrede kao 1 % predmetnog ekvivalenta CO2. Predmetni ekvivalent CO2 jedan je od sljedećih, ovisno o parametru za koji se razmatra poboljšanje metodologije:

(a) u slučaju goriva ili materijala koji sadržava ugljik, uključujući otpadne plinove, emisije koje bi nastale ako bi se ugljik koji se nalazi u godišnjoj količini goriva ili materijala pretvorio u CO2;

(b) u slučaju emisija koje se prate metodologijom koja se temelji na mjerenju, godišnje emisije iz odgovarajućeg izvora emisije;

(c) u slučaju mjerljive topline, odgovarajuća godišnja količina mjerljive topline pomnožena s referentnom vrijednošću za toplinu;

(d) u slučaju nemjerljive topline, odgovarajuća godišnja količina nemjerljive topline pomnožena s referentnom vrijednošću za gorivo;

(e) u slučaju električne energije, odgovarajuća godišnja količina električne energije pomnožena s faktorom utvrđenim u članku 22. stavku 3.;

(f) u slučaju količine proizvoda na koji se primjenjuje referentna vrijednost za proizvod, preliminarni godišnji broj besplatno dodijeljenih emisijskih jedinica potpostrojenja koje su utvrđene u skladu s člankom 16. stavkom 2. za prvu godinu odgovarajućeg razdoblja dodjele. Ako odgovarajuća referentna vrijednost još nije utvrđena u skladu s člankom 10.a stavkom 2. Direktive 2003/87/EZ, primjenjuje se odgovarajuća referentna vrijednost utvrđena u Prilogu I. ovoj Uredbi.

Za mjere povezane s poboljšanjem metodologije praćenja postrojenja ne smatra se da dovode do neopravdano visokih troškova ako oni ne prelaze ukupni iznos od 2 000 EUR godišnje. Za postrojenja s niskim emisijama u skladu s člankom 47. Uredbe (EU) br. 601/2012 taj prag iznosi 500 EUR godišnje.

4.3 Proces

Kako bi utvrdio najtočnije dostupne izvore podataka, operater odabire najtočnije izvore podataka koji su tehnički izvedivi i ne dovode do neopravdano visokih troškova te kojima se osigurava jasan protok podataka s najnižim inherentnim rizikom i kontrolnim rizikom (dalje u tekstu „primarni izvori podataka”). Operater primarne izvore podataka koristi za potrebe sastavljanja izvješća o referentnim podacima.

U mjeri u kojoj je to izvedivo bez snošenja neopravdano visokih troškova, za potrebe sustava kontrole u skladu s člankom 11., operater nastoji utvrditi i koristiti dodatne izvore podataka ili metode za utvrđivanje podataka kojima se omogućuje potvrđivanje primarnih izvora podataka (dalje u tekstu „potvrđujući izvori podataka”). Odabrani potvrđujući izvori podataka, ako postoje, dokumentiraju se u pisanim postupcima iz članka 11. stavka 2. i u planu za metodologiju praćenja.

Pri odabiru primarnih izvora podataka, operater uspoređuje sve dostupne izvore podataka za isti skup podataka primjenom generičkih izvora podataka navedenih u odjeljcima od 4.4. do 4.6. i koristi jedan od najviše rangiranih izvora podataka koji se smatraju najtočnijim izvorima podataka. Ostali izvori podataka koriste se samo ako se primjenjuje neko od odstupanja u skladu s člankom 7. stavkom 2. U tom se slučaju koristi sljedeći najviše rangirani izvor podataka osim ako to nije tehnički izvedivo, ako bi dovelo do neopravdano visokih troškova ili ako drugi izvor podataka ima ekvivalentan ili niži stupanj pridružene nesigurnosti. Ako je potrebno, u obzir se mogu uzeti i dodatni izvori podataka.

Pri odabiru potvrđujućih izvora podataka, operater uspoređuje sve dostupne izvore podataka za isti skup podataka primjenom generičkih izvora podataka navedenih u odjeljcima od 4.4. do 4.6. i koristi dostupan izvor podataka koji je različit od najtočnijeg dostupnog izvora podataka.

Pri odabiru izvora podataka radi utvrđivanja svih podataka koji se traže u skladu s Prilogom IV., operater u pogledu sljedećih glavnih vrsta skupova podataka postupa na sljedeći način:

(a) pri utvrđivanju količina proizvoda, goriva i ostalih materijala, operater uzima u obzir generičke izvore podataka i njihovu hijerarhiju utvrđenu u odjeljku 4.4. ovog Priloga;

(b) pri utvrđivanju količina tokova energije (mjerljive ili nemjerljive topline i električne energije) operater uzima u obzir generičke izvore podataka i njihovu hijerarhiju utvrđenu u odjeljku 4.5. ovog Priloga;

(c) pri utvrđivanju svojstava proizvoda, goriva i ostalih materijala, operater uzima u obzir generičke izvore podataka i njihovu hijerarhiju utvrđenu u odjeljku 4.6. ovog Priloga.

U svrhu poboljšanja plana za metodologiju praćenja, operater redovito provjerava, najmanje jednom godišnje, jesu li postali dostupni novi izvori podataka. U slučaju da se ti novi izvori podataka smatraju točnijima u skladu s rangiranjem koje je opisano u odjeljcima od 4.4. do 4.6., oni se primjenjuju te se mijenja plan za metodologiju praćenja u skladu s člankom 9.

4.4 Odabir izvora podataka za kvantifikaciju materijala i goriva

Za kvantificiranje količina (izraženih u tonama ili Nm3) materijala, goriva, otpadnih plinova ili proizvoda koji ulaze ili izlaze iz postrojenja ili bilo kojeg potpostrojenja, koriste se sljedeći generički izvori podataka za odabir najtočnijih dostupnih izvora podataka:

(a) metode u skladu s planom praćenja koji je odobren na temelju Uredbe (EU) br. 601/2012.;

(b) očitanja iz mjernih instrumenata koji podliježu nacionalnom zakonskom mjeriteljskom nadzoru ili mjernih instrumenata usklađenih sa zahtjevima iz Direktive 2014/31/EU Europskog parlamenta i Vijeća (1) ili Direktive 2014/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća (2) za izravno utvrđivanje skupa podataka;

(c) očitanja mjernih instrumenata koji su pod kontrolom operatera za izravno utvrđivanje skupa podataka koji nije obuhvaćen točkom (b);

(d) očitanja mjernih instrumenata koji nisu pod kontrolom operatera za izravno utvrđivanje skupa podataka koji nije obuhvaćen točkom (b);

(e) očitanja mjernih instrumenata za neizravno utvrđivanje skupa podataka, pod uvjetom da je između predmetnih mjerenja i skupa podataka utvrđena odgovarajuća korelacija u skladu s odjeljkom 3.4.;

(f) ostale metode, osobito za povijesne podatke ili u slučajevima u kojima operater ne može identificirati ni jedan drugi izvor podataka kao dostupan.

Pri odabiru izvora podataka za potrebe članka 7. stavka 1., samo se za izvore podataka navedene u točkama (a) i (b) prvog stavka smatra da predstavljaju najtočnije izvore podataka dok se izvor podataka iz točke (a) tog stavka koristi u mjeri u kojoj obuhvaća odgovarajući skup podataka. Izvori podataka iz točaka od (c) do (f) prvog stavka smatraju se manje točnima silaznim hijerarhijskim redoslijedom od točke (c) do točke (f).

4.5 Odabir izvora podataka za kvantifikaciju tokova energije

Za kvantificiranje količina, izraženih u TJ ili GWh, mjerljive topline ili električne energije koja ulazi ili izlazi iz postrojenja ili bilo kojeg potpostrojenja, koriste se sljedeći generički izvori podataka za odabir najtočnijih dostupnih izvora podataka:

(a) očitanja iz mjernih instrumenata koji podliježu nacionalnom zakonskom mjeriteljskom nadzoru ili mjernih instrumenata sukladnih zahtjevima iz Direktive 2014/31/EU ili Direktive 2014/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća za izravno utvrđivanje skupa podataka;

(b) očitanja mjernih instrumenata koji su pod kontrolom operatera za izravno utvrđivanje skupa podataka koji nije obuhvaćen točkom (a);

(c) očitanja mjernih instrumenata koji nisu pod kontrolom operatera za izravno utvrđivanje skupa podataka koji nije obuhvaćen točkom (a);

(d) očitanja mjernih instrumenata za neizravno utvrđivanje skupa podataka, pod uvjetom da je između predmetnih mjerenja i skupa podataka utvrđena odgovarajuća korelacija u skladu s odjeljkom 3.4. ovog Priloga;

(e) izračun zamjenskih podataka za utvrđivanje neto količina mjerljive topline u skladu s metodom 3. iz odjeljka 7.2.;

(f) ostale metode, osobito za povijesne podatke ili u slučajevima u kojima operater ne može identificirati ni jedan drugi izvor podataka kao dostupan.

Pri odabiru izvora podataka za potrebe članka 7. stavka 1., samo se za izvor podataka iz točke (a) prvog stavka smatra da predstavlja najtočnije izvore podataka. Izvori podataka iz točaka od (b) do (f) prvog stavka smatraju se manje točnima silaznim hijerarhijskim redoslijedom od točke (b) do točke (f).

U situacijama u kojima za određene parametre (kao što su temperatura i količina vraćenog kondenzata) potrebne za utvrđivanje neto tokova mjerljive topline, trebaju se primijeniti odredbe iz odjeljka 7. U skladu s odjeljkom 7., potrebno je utvrditi nekoliko parametara kako bi se dobile godišnje neto količine mjerljive topline. Stoga bi ukupan rezultat za godišnju neto količinu topline trebalo smatrati ciljem pojednostavnjene procjene nesigurnosti u skladu s člankom 7. stavkom 2. točkom (c) za odabir metoda iz točaka od (b) do (f) prvog stavka kad se odstupa od odabira izvora podataka koji predstavljaju najtočnije izvore podataka.

4.6 Odabir izvora podataka za svojstva materijala

Za utvrđivanje svojstava, kao što su vlažnost ili čistoća tvari, sadržaj ugljika, neto kalorijska vrijednost, sadržaj biomase itd. proizvoda, materijala, goriva ili otpadnih plinova kao proizvodnih ulaza ili izlaza u postrojenju ili potpostrojenju koriste se sljedeći generički izvori podataka za odabir najtočnijih dostupnih izvora podataka:

(a) metode za utvrđivanje faktora izračuna u skladu s planom praćenja koji je odobren na temelju Uredbe (EU) br. 601/2012;

(b) laboratorijske analize u skladu s odjeljkom 6.1. ovog Priloga;

(c) pojednostavnjene laboratorijske analize u skladu s odjeljkom 6.2. ovog Priloga;

(d) konstantne vrijednosti koje se temelje na jednom od sljedećih izvora podataka: — standardnim faktorima koje država članica koristi za dostavu nacionalnog inventara Tajništvu Okvirne konvencije Ujedinjenih naroda o promjeni klime, — vrijednostima iz literature dogovorenima s nadležnim tijelom, uključujući standardne faktore koje je objavilo nadležno tijelo, a koji su usklađeni s faktorima iz prethodnog podstavka, ali su reprezentativni za raščlanjenije izvore tokova goriva, — vrijednostima koje utvrđuje i za koje jamči dobavljač goriva ili materijala ako operater može na zadovoljavajući način dokazati nadležnom tijelu da sadržaj ugljika ima interval pouzdanosti od 95 % uz najviše 1 %;

(e) konstantne vrijednosti koje se temelje na jednom od sljedećih izvora podataka: — standardnim faktorima i stehiometrijskim faktorima koji su navedeni u Prilogu VI. Uredbi (EU) br. 601/2012 ili navedeni u smjernicama Međuvladina panela o klimatskim promjenama (IPCC), — vrijednostima koje se temelje na analizama provedenima u prošlosti, ako operater može na zadovoljavajući način dokazati nadležnom tijelu da su te vrijednosti reprezentativne za buduće šarže istog goriva ili materijala, — ostalim vrijednostima koje se temelje na znanstvenim dokazima.

Pri odabiru izvora podataka za potrebe članka 7. stavka 1., samo se za izvore podataka iz točaka (a) i (b) prvog stavka smatra da predstavljaju najtočnije izvore podataka dok se izvor podataka iz točke (a) tog stavka koristi u mjeri u kojoj obuhvaća odgovarajući skup podataka. Izvori podataka iz točaka od (c) do (e) prvog stavka smatraju se manje točnima silaznim hijerarhijskim redoslijedom od točke (c) do točke (e).

5. METODE ZA UTVRĐIVANJE GODIŠNJIH KOLIČINA MATERIJALA I GORIVA

Ako operater mora utvrditi godišnje količine goriva ili materijala, uključujući proizvode koji se odnose na potpostrojenja s referentnom vrijednošću za proizvod, operater te količine utvrđuje na razini postrojenja ili za svako relevantno potpostrojenje, kako se zahtijeva, na jedan od sljedećih načina:

(a) na temelju kontinuiranog mjerenja u okviru procesa u kojem se materijal troši ili proizvodi;

(b) na temelju sabranih izmjerenih količina koje su zasebno dostavljene ili proizvedene, uzimajući u obzir relevantne promjene u zalihama.

Za potrebe iz točke (b) prvog stavka, količina goriva ili materijala potrošenog tijekom kalendarske godine u postrojenju ili potpostrojenju izračunava se kao količina goriva ili materijala preuzetog tijekom kalendarske godine, umanjena za količinu isporučenog goriva ili materijala, uvećana za količinu goriva ili materijala u zalihama na početku kalendarske godine, umanjena za količinu goriva ili materijala u zalihama na kraju kalendarske godine.

Za potrebe iz točke (b) prvog stavka, količina proizvoda ili drugog materijala isporučenog tijekom kalendarske godine izračunava se kao količina proizvoda ili materijala isporučenog tijekom izvještajnog razdoblja, umanjena za količinu koja je preuzeta ili reciklirana u proces, umanjena za količinu proizvoda ili materijala u zalihama na početku kalendarske godine, uvećana za količinu proizvoda ili materijala u zalihama na kraju kalendarske godine.

Ako utvrđivanje količina u zalihama izravnim mjerenjem nije tehnički izvedivo ili bi dovelo do neopravdano visokih troškova, operater može procijeniti te količine na temelju jednog od sljedećeg:

(a) podataka iz prethodnih godina i njihove korelacije s odgovarajućim razinama djelatnosti u izvještajnom razdoblju;

(b) dokumentiranim postupcima i odgovarajućim podacima u revidiranim financijskim izvještajima za izvještajno razdoblje.

Ako tehnički nije izvedivo utvrditi količine proizvoda, materijala ili goriva za cijelu kalendarsku godinu, ili bi to dovelo do neopravdano visokih troškova, operater može odabrati sljedeći najprikladniji dan za odvajanje izvještajne godine od sljedeće te je na odgovarajući način prilagoditi traženoj kalendarskoj godini. Povezana odstupanja za jedan ili više proizvoda, materijala ili goriva jasno se bilježe, čine temelj reprezentativne vrijednosti za kalendarsku godinu i dosljedno se uzimaju u obzir u odnosu na sljedeću godinu.

6. ZAHTJEVI ZA LABORATORIJSKE ANALIZE I POVEZANO UZORKOVANJE

6.1 Zahtjevi za laboratorijske analize

Ako operater mora provesti laboratorijske analize za utvrđivanje svojstava (uključujući vlažnost, čistoću, koncentraciju, sadržaj ugljika, udio biomase, neto kalorijsku vrijednost, gustoću) proizvoda, materijala, goriva ili otpadnih plinova, ili za utvrđivanje korelacija između parametara za potrebe neizravnog utvrđivanja traženih podataka, te se analize provode u skladu s člancima od 32. do 35. Uredbe (EU) br. 601/2012, primjenom odobrenog plana uzorkovanja kako bi se osiguralo da su uzorci reprezentativni za šaržu na koju se odnose. Ako u Prilogu VII. Uredbi (EU) br. 601/2012 nije predviđena primjerena minimalna učestalost analiza za određeni proizvod, materijal ili gorivo, operater predlaže primjerenu učestalost analize koju odobrava nadležno tijelo na temelju informacija o heterogenosti proizvoda, materijala ili goriva.

6.2 Pojednostavnjeni zahtjevi za određene laboratorijske analize

Ako operater na zadovoljavajući način dokaže nadležnom tijelu da analize u skladu s odjeljkom 6.1. nisu tehnički izvedive ili bi dovele do neopravdano visokih troškova, operater provodi potrebne analize na temelju najbolje industrijske prakse, ili koristi utvrđene posredne faktore, u kombinaciji s empirijskom korelacijom s lakše dostupnim parametrom, koja se utvrđuje najmanje jednom godišnje u skladu s odjeljkom 6.1.

7. PRAVILA ZA UTVRĐIVANJE NETO MJERLJIVE TOPLINE

7.1 Načela

Sve utvrđene količine mjerljive topline uvijek se odnose na neto količinu mjerljive topline, utvrđenu kao sadržaj topline (entalpija) u toku topline koji je prenesen do procesa koji troši toplinu ili vanjskog korisnika umanjen za sadržaj topline u povratnom toku.

Procesi koji troše toplinu koji su potrebni za upravljanje proizvodnjom i distribucijom topline, kao što su odzračivači, priprema dodatne vode i redovito ispuhivanje, uzimaju se u obzir kod učinkovitosti sustava za toplinu pa se stoga ne mogu smatrati procesima koji troše toplinu koji su prihvatljivi za dodjelu emisijskih jedinica.

Ako se isti medij za prijenos topline koristi u nekoliko uzastopnih procesa te se njegova toplina troši na različitim razinama temperature, količina topline koja je potrošena u svakom pojedinom procesu koji troši toplinu utvrđuje se zasebno, osim ako ti procesi ne potpadaju pod isto potpostrojenje. Ponovno zagrijavanje medija za prijenos između uzastopnih procesa koji troše toplinu trebalo bi se smatrati dodatnom proizvodnjom topline.

Ako se toplina koristi za hlađenje putem apsorpcijskog procesa hlađenja, taj se proces hlađenja smatra procesom koji troši toplinu.

7.2 Metodologije za utvrđivanje neto količina mjerljive topline

Za potrebe odabira izvora podataka za kvantifikaciju tokova energije u skladu s odjeljkom 4.5., u obzir se uzimaju sljedeće metodologije za utvrđivanje neto količina mjerljive topline:

Metoda 1.: Korištenje mjerenja

U okviru ove metode operater mjeri sve relevantne parametre, osobito temperaturu, pritisak te stanje prenesenog i vraćenog medija za prijenos topline. Stanje medija u slučaju pare odnosi se na njegovu zasićenost ili stupanj pregrijavanja. Operater nadalje mjeri brzinu (volumetrijskog) protoka medija za prijenos topline. Na temelju izmjerenih vrijednosti operater utvrđuje entalpiju i specifični volumen medija za prijenos topline korištenjem odgovarajućih tablica za paru ili inženjerskog softvera.

Brzina protoka mase medija izračunava se kao

(jednadžba 3.)

pri čemu je ṁ brzina protoka mase u kg/s, V je brzina volumetrijskog protoka u m3/s a υ je specifični volumen u m3/kg.

Budući da se brzina protoka mase smatra jednakom za preneseni i vraćeni medij, brzina protoka topline izračunava se upotrebom razlike u entalpiji između prenesenog toka i povratnog toka na sljedeći način:

= ( h flow – h return ) · ṁ (jednadžba 4.)

pri čemu je Q brzina protoka topline u kJ/s, hflow je entalpija prenesenog toka u kJ/kg, hreturn je entalpija povratnog toka u kJ/kg, a ṁ je brzina protoka mase u kg/s.

U slučaju kad se para ili topla voda koriste kao medij za prijenos topline, pri čemu se kondenzat ne vraća ili pri čemu procjena entalpije vraćenog kondenzata nije izvediva, operater utvrđuje vrijednost hreturn na temelju temperature od 90 °C.

Ako je poznato da brzine protoka mase nisu jednake, primjenjuje se sljedeće:

— ako operater na zadovoljavajući način dokaže nadležnom tijelu da kondenzat ostaje u proizvodu (npr. u procesima s „ubrizgavanjem pregrijane pare”), ne oduzima se odgovarajuća količina entalpije kondenzata,

— ako je poznato da se medij za prijenos topline gubi (npr. zbog curenja ili istjecanja u kanalizaciju), procjena za odgovarajući protok mase oduzima se od protoka mase prenesenog medija za prijenos topline.

Za utvrđivanje godišnjeg neto protoka topline iz prethodno navedenih podataka, operater, ovisno o dostupnoj mjernoj opremi i dostupnom sustavu za obradu podataka, primjenjuje jednu od sljedećih metoda:

— utvrđuje godišnje prosječne vrijednosti za parametre kojima se utvrđuje godišnja prosječna entalpija prenesenog i vraćenog medija za prijenos topline te ih množi s ukupnim godišnjim protokom mase primjenom jednadžbe 4.,

— utvrđuje satne vrijednosti protoka topline i zbraja te vrijednosti tijekom ukupnog godišnjeg vremena rada sustava za toplinu. Ovisno o sustavu za obradu podataka, satne vrijednosti mogu se prema potrebi zamijeniti drugim vremenskim intervalima.

Metoda 2.: Korištenje dokumentacije

Operater utvrđuje neto količine mjerljive topline na temelju dokumenata u skladu s odjeljkom 4.6. ovog Priloga, pod uvjetom da se količine topline iz tih dokumenata temelje na mjerenju, ili na temelju primjerenih metoda procjene u skladu s odjeljkom 3.4. ovog Priloga.

Metoda 3.: Izračun zamjenske vrijednosti na temelju izmjerene učinkovitosti

Operater utvrđuje količine neto mjerljive topline na temelju unosa goriva i izmjerene učinkovitosti koja se odnosi na proizvodnju topline:

Q = ηΗ · EIN (jednadžba 5.) EIN = Σ ADi · NCVi (jednadžba 6.)

pri čemu je Q količina topline izražena u TJ, ηΗ je izmjerena učinkovitost proizvodnje topline, EIN je unos energije iz goriva, ADi su godišnji podaci o djelatnosti (tj. potrošene količine) goriva i, a NCVi je neto kalorijska vrijednost goriva i.

Vrijednost ηΗ mjeri operater tijekom primjereno dugog razdoblja, tijekom kojeg se u dovoljnoj mjeri uzimaju u obzir različita stanja opterećenja postrojenja, ili se ta vrijednost uzima iz dokumentacije proizvođača. Pritom u obzir treba uzeti krivulju opterećenja određenog dijela primjenom godišnjeg faktora opterećenja:

LF = EIN/EMax (jednadžba 7.)

pri čemu je LF faktor opterećenja, EIN je unos energije kako je utvrđen primjenom jednadžbe 6. tijekom kalendarske godine, a EMax je maksimalni unos goriva ako je jedinica za proizvodnju topline radila na 100 % nazivnog opterećenja tijekom cijele kalendarske godine.

Učinkovitost bi se trebala temeljiti na situaciji u kojoj je sav kondenzat vraćen. Trebalo bi pretpostaviti da je temperatura vraćenog kondenzata 90 °C.

Metoda 4.: Izračun zamjenske vrijednosti na temelju referentne učinkovitosti

Ova je metoda jednaka metodi 3., ali se za nju koristi referentna učinkovitost od 70 % (ηRef,H = 0,7) u jednadžbi 5.

7.3 Razlikovanje centralnog grijanja, topline u okviru ETS-a EU-a i topline izvan ETS-a

Ako postrojenje preuzima mjerljivu toplinu, operater zasebno utvrđuje količinu topline koja dolazi iz postrojenja obuhvaćenih ETS-om EU-a i količinu topline koju se preuzima iz jedinica izvan ETS-a EU-a. Ako postrojenje troši mjerljivu toplinu isporučenu iz potpostrojenja s referentnom vrijednošću za proizvod za dušičnu kiselinu, operater utvrđuje tu količinu potrošene topline zasebno od ostale mjerljive topline.

Ako postrojenje isporučuje mjerljivu toplinu, operater zasebno utvrđuje količinu topline koja se isporučuje postrojenjima obuhvaćenima ETS-om EU-a i količinu topline koja se isporučuje jedinicama izvan ETS-a EU-a. Nadalje, operater zasebno utvrđuje količine topline koje se smatraju centralnim grijanjem.

8. Pravila za pripisivanje goriva i emisija iz kombinirane proizvodnje topline i energije (CHP) za potrebe ažuriranja referentnih vrijednosti

Ovaj se odjeljak primjenjuje na situacije u kojim operater, za potrebe ažuriranja referentnih vrijednosti, mora proizvodne ulaze, izlaze i emisije kogeneracijskih jedinica pripisati potpostrojenjima.

Za potrebe ovog odjeljka, pojam „kogeneracija” koristi se kako je definiran u članku 2. točki 30. Direktive 2012/27/EU Europskog parlamenta i Vijeća (3).

Emisije iz kogeneracijske jedinice utvrđuju se kao

EmCHP = Σ ADi · NCVi · EFi + EmFGC (jednadžba 8.)

pri čemu su EmCHP godišnje emisije kogeneracijske jedinice izražene u t CO2, ADi su godišnji podaci o djelatnosti (tj. potrošene količine) goriva i korištenih za kogeneracijsku jedinicu izraženih u tonama ili Nm3, NCVi je neto kalorijska vrijednost goriva i izražena u TJ/t ili TJ/Nm3, a EFi su emisijski faktori goriva i izraženi u t CO2/TJ. EmFGC su procesne emisije od pročišćavanja dimnih plinova izražene u t CO2.

Unos energije u kogeneracijsku jedinicu izračunava se u skladu s jednadžbom 6. Odgovarajuće prosječne godišnje učinkovitosti proizvodnje topline i proizvodnje električne energije (ili mehaničke energije, ako je primjenjivo) izračunavaju se na sljedeći način:

ηheat = Qnet/EIN (jednadžba 9.) ηel = Eel/EIN (jednadžba 10.)

pri čemu je ηheat (bez dimenzija) prosječna godišnja učinkovitost proizvodnje topline, Qnet je godišnja neto količina topline koju je proizvela kogeneracijska jedinica izražena u TJ kako je utvrđena u skladu s odjeljkom 7.2., EIN je unos energije kako je utvrđen primjenom jednadžbe 6. izražen u TJ, ηel (bez dimenzija) je prosječna godišnja učinkovitost proizvodnje električne energije, a Eel je neto godišnja proizvodnja električne energije u kogeneracijskoj jedinici, izražena u TJ.

Ako operater na zadovoljavajući način dokaže nadležnom tijelu da utvrđivanje učinkovitosti ηheat i ηel nije tehnički izvedivo ili bi dovelo do neopravdano visokih troškova, koriste se vrijednosti koje se temelje na tehničkoj dokumentaciji (konstrukcijske vrijednosti) postrojenja. Ako te vrijednosti nisu dostupne, trebale bi se koristiti konzervativne zadane vrijednosti ηheat = 0,55 i ηel = 0,25.

Faktori pripisivanja za toplinu i električnu energiju iz kogeneracije izračunavaju se kao

(jednadžba 11.) (jednadžba 12.)

pri čemu je FCHP,Heat faktor pripisivanja za toplinu, a FCHP,El faktor pripisivanja za električnu energiju (ili mehaničku energiju, ako je primjenjivo), oboje izraženi bez dimenzija. ηref, heat je referentna učinkovitost za proizvodnju topline u samostalnom kotlu, a ηref,el referentna učinkovitost proizvodnje električne energije bez kogeneracije. Za referentne učinkovitosti operater primjenjuje odgovarajuće vrijednosti specifične za gorivo iz Delegirane uredbe Komisije (EU) 2015/2402 (4) bez primjene faktora korekcije za izbjegnute gubitke u mreži iz Priloga IV. toj uredbi.

Za pripisivanje unosa energije ili emisija kogeneracijske jedinice proizvodnji topline i električne energije (ili mehaničke energije, ako je primjenjivo), operater množi ukupni unos energije ili ukupne emisije s odgovarajućim faktorom pripisivanja za toplinu ili električnu energiju.

Posebni emisijski faktor mjerljive topline povezane s kogeneracijom koji treba koristiti za pripisivanje emisija povezanih s toplinom potpostrojenjima u skladu s odjeljkom 10.1.2. izračunava se kao

EFCHP,Heat = EmCHP · FCHP,Heat/Qnet (jednadžba 13.)

pri čemu je EFCHP, heat emisijski faktor za proizvodnju mjerljive topline u kogeneracijskoj jedinici izražen u t CO2/TJ.

9. POSTUPAK ZA PRAĆENJE OZNAKA PRODCOM PROIZVODA

Za potrebe ispravnog pripisivanja podataka potpostrojenjima, operater vodi popis svih proizvoda proizvedenih u postrojenju i njihovih primjenjivih oznaka PRODCOM, na temelju klasifikacije NACE rev. 2. Operater na temelju tog popisa:

— pripisuje proizvode i brojčane podatke o njihovoj godišnjoj proizvodnji potpostrojenjima s referentnom vrijednošću za proizvod u skladu s definicijama proizvoda iz Priloga I. prema potrebi,

— uzima te informacije u obzir pri pripisivanju proizvodnih ulazna, izlaza i emisija zasebno potpostrojenjima povezanima sa sektorima koji su izloženi znatnom riziku od istjecanja ugljika ili onima koji nisu izloženi tom riziku, u skladu s člankom 10.

Operater u tu svrhu uspostavlja, dokumentira, provodi i održava postupak za redovito provjeravanje jesu li proizvodi koji se proizvode u postrojenju u skladu s oznakama PRODCOM koje su primijenjene pri utvrđivanju plana za metodologiju praćenja. Osim toga, taj postupak mora sadržavati odredbe za utvrđivanje proizvodi li postrojenje novi proizvod po prvi put te za osiguravanje da operater utvrdi primjenjivu oznaku PRODCOM za taj novi proizvod, da ga doda na popis proizvoda i pripiše pripadajuće proizvodne ulaze, izlaze i emisije odgovarajućem potpostrojenju.

10. PRAVILA ZA UTVRĐIVANJE EMISIJA NA RAZINI POTPOSTROJENJA ZA POTREBE AŽURIRANJA REFERENTNIH VRIJEDNOSTI

10.1 Emisije na razini potpostrojenja

Za potrebe članka 10., operater pripisuje ukupne emisije postrojenja potpostrojenjima pri čemu, prema potrebi, primjenjuje odredbe iz odjeljka 3.2. i odjeljaka od 10.1.1. do 10.1.5. ovog Priloga.

10.1.1 Izravno pripisivanje tokova izvora ili izvora emisija

1. Emisije iz tokova izvora ili izvora emisija koje služe samo jednom potpostrojenju pripisuju se u cijelosti tom potpostrojenju. Ako operater upotrebljava bilancu mase, izlazni tokovi izvora oduzimaju se u skladu s člankom 25. Uredbe (EU) br. 601/2012. Radi izbjegavanja dvostrukog brojanja, tokovi izvora koji su pretvoreni u otpadne plinove, uz iznimku otpadnih plinova proizvedenih i u cijelosti potrošenih unutar istog potpostrojenja s referentnom vrijednošću za proizvod, ne smiju se pripisivati primjenom ovog pristupa.

2. Sljedeći pristupi za pripisivanje emisija primjenjuju se samo ako tokovi izvora ili izvori emisija služe više od jednom potpostrojenju: — emisije iz tokova izvora ili izvora emisija koje se koriste za proizvodnju mjerljive topline pripisuju se potpostrojenjima u skladu s odjeljkom 10.1.2., — ako se otpadni plinovi ne koriste unutar potpostrojenja s referentnom vrijednošću za proizvod u kojem su proizvedeni, emisije nastale iz otpadnih plinova pripisuju se u skladu s odjeljkom 10.1.5., — ako se iznosi tokova izvora koji se mogu pripisati potpostrojenjima utvrđuju mjerenjem prije korištenja u potpostrojenju, operater primjenjuje odgovarajuću metodologiju u skladu s odjeljkom 3.2., — ako se emisije iz tokova izvora ili izvora emisija ne mogu pripisati u skladu s drugim pristupima, one se pripisuju primjenom koreliranih parametara koji su već pripisani potpostrojenjima u skladu s odjeljkom 3.2. U tu svrhu, operater pripisuje iznose tokova izvora i njihove pripadajuće emisije razmjerno omjeru u kojem su ti parametri pripisani potpostrojenjima. Odgovarajući parametri uključuju masu proizvedenih proizvoda, masu ili volumen potrošenog goriva ili materijala, količinu proizvedene nemjerljive topline, sate rada ili poznate učinkovitosti opreme.

10.1.2 Emisije koje se mogu pripisati mjerljivoj toplini

Ako potpostrojenje troši mjerljivu toplinu proizvedenu unutar postrojenja, operater utvrđuje, ako je primjenjivo, emisije povezane s toplinom primjenom jedne od sljedećih metoda.

1. Za mjerljivu toplinu proizvedenu izgaranjem goriva unutar postrojenja, osim topline proizvedene kogeneracijom, operater utvrđuje emisijski faktor odgovarajuće mješavine goriva i izračunava emisije koje se mogu pripisati potpostrojenju kao EmQ,sub-inst = EFmix · Qconsumed,sub-inst /η (jednadžba 14.) pri čemu su EmQ,sub-inst emisije povezane s toplinom potpostrojenja u t CO2, EFmix je emisijski faktor odgovarajuće mješavine goriva izražen u t CO2/TJ uključujući emisije od pročišćavanja dimnih plinova, ako je primjenjivo, Qconsumed,sub-inst je količina mjerljive topline potrošene u potpostrojenju izražena u TJ, a η je učinkovitost procesa proizvodnje topline. EFmix se izračunava kao EFmix = (Σ ADi · NCVi · EFi + EmFGC )/(Σ ADi · NCVi ) (jednadžba 15.) pri čemu su ADi godišnji podaci o djelatnosti (tj. količine potrošenih) goriva i korištenih za proizvodnju mjerljive topline izraženi u tonama ili Nm3, NCVi je neto kalorijska vrijednost goriva i izražena u TJ/t ili TJ/Nm3, a EFi su emisijski faktori goriva i izraženi u t CO2/TJ. EmFGC su procesne emisije od pročišćavanja dimnih plinova izražene u t CO2. Ako je otpadni plin dio korištene mješavine goriva, emisijski faktor tog otpadnog plina prilagođava se prije računanja EFmix u skladu s odjeljkom 10.1.5. točkom (b) ovog Priloga.

2. Za mjerljivu toplinu proizvedenu u kogeneracijskim jedinicama u kojima goriva izgaraju unutar postrojenja, operater utvrđuje emisijski faktor odgovarajuće mješavine goriva i izračunava emisije koje se mogu pripisati potpostrojenju kao EmQ,CHP,sub-inst = EFCHP,Heat · Qcons,CHP,sub-inst (jednadžba 16.) pri čemu su EmQ,CHP,sub-inst emisije povezane s toplinom iz kogeneracije potpostrojenja u t CO2, EFCHP,Heat je emisijski faktor toplinskog dijela kogeneracijske jedinice kako je utvrđen u skladu s odjeljkom 8. izražen u t CO2/TJ uključujući emisije od pročišćavanja dimnih plinova, ako je primjenjivo, a Qcons,CHP,sub-inst je količina mjerljive topline proizvedene kogeneracijom unutar postrojenja i potrošene u potpostrojenju izražena u TJ. Ako je otpadni plin dio mješavine goriva korištene u kogeneracijskoj jedinici, emisijski faktor tog otpadnog plina prilagođava se prije računanja EFCHP,Heat u skladu s odjeljkom 10.1.5. točkom (b).

3. Ako je mjerljiva toplina regenerirana iz procesa koji potpadaju pod potpostrojenje s referentnom vrijednošću za proizvod, potpostrojenje s referentnom vrijednošću za gorivo ili potpostrojenje s procesnim emisijama, operater prijavljuje te količine topline kao prenesene između odgovarajućih potpostrojenja u izvješću o referentnim podacima u skladu s člankom 4. stavkom 2. točkom (a).

4. Ako je mjerljiva toplina preuzeta iz drugih postrojenja obuhvaćenih ETS-om EU-a ili iz postrojenja ili jedinica koji nisu obuhvaćeni ETS-om EU-a, emisijski faktor povezan s proizvodnjom te toplina prijavljuje se, ako je dostupan.

5. Operater pripisuje nula emisija mjerljivoj toplini proizvedenoj iz električne energije, ali mora prijaviti povezane količine mjerljive topline proizvedene iz električne energije u izvješću o referentnim podacima u skladu s člankom 4. stavkom 2. točkom (a).

10.1.3 Pripisivanje emisija povezanih s gubicima topline

Ako se gubici mjerljive topline utvrđuju zasebno od količina korištenih u potpostrojenjima, operater, kako bi ispunio kriterij u skladu s člankom 10. stavkom 5. točkom (c), zbraja emisije u odnosu na razmjernu količinu gubitaka topline s emisijama svih potpostrojenja u kojima se koristi mjerljiva toplina proizvedena u postrojenju, primjenom emisijskih faktora utvrđenih u skladu s odjeljkom 10.1.2. ovog Priloga.

10.1.4 Pripisivanje emisija povezanih s nemjerljivom toplinom

Kako bi pripisao emisije povezane s korištenjem nemjerljive topline koja nije uključena u potpostrojenje s referentnom vrijednošću za proizvod, operater pripisuje odgovarajuće tokove izvora ili izvore emisija potpostrojenjima u skladu s odjeljkom 10.1.1., primjenom odgovarajućih emisijskih faktora. Operater korištenju nemjerljive topline pripisuje samo goriva i tokove izvora povezane s procesnim emisijama od pročišćavanja dimnih plinova.

Ako je otpadni plin dio korištene mješavine goriva, emisijski faktor tog otpadnog plina prilagođava se prije pripisivanja njegovih emisija korištenju nemjerljive topline, u skladu s odjeljkom 10.1.5. točkom (b).

10.1.5 Pripisivanje emisija za proizvodnju i korištenje otpadnih plinova

Emisije od otpadnih plinova dijele se na dva dijela, osim ako se koriste u istom potpostrojenju s referentnom vrijednošću za proizvod u kojem se proizvode, na sljedeći način:

(a) količina emisija pripisanih proizvodnji otpadnog plina pripisuje se u okviru potpostrojenja s referentnom vrijednošću za proizvod u kojem se otpadni plin proizvodi. Ta količina izračunava se na sljedeći način: EmWG = VWG · NCVWG · (EFWG – EFNG · Corrn ) (jednadžba 17.) pri čemu je EmWG količina emisija pripisana proizvodnji otpadnog plina, VWG je volumen proizvedenog otpadnog plina izražen u Nm3 ili t, NCVWG je neto kalorijska vrijednost otpadnog plina izražena u TJ/Nm3 ili TJ/t, EFWG je emisijski faktor otpadnog plina izražen u t CO2/TJ, EFNG je emisijski faktor prirodnog plina (56,1 t CO2/TJ), a Corrη je faktor kojim se iskazuje razlika u učinkovitosti između korištenja otpadnog plina i korištenja referentnog prirodnog plina. Zadana vrijednost tog faktora iznosi 0,667;

(b) količina emisija pripisanih potrošnji otpadnog plina pripisuje se potpostrojenju s referentnom vrijednošću za proizvod, potpostrojenju s referentnom vrijednošću za toplinu, potpostrojenju za centralno grijanje ili potpostrojenju s referentnom vrijednošću za gorivo, ako se u njima troši. Ta količina utvrđuje se množenjem količine i kalorijske vrijednosti otpadnog plina s vrijednošću topline ili referentnom vrijednošću za gorivo, ovisno o slučaju.

10.2 Emisije pripisane potpostrojenjima

Operater utvrđuje pripisane emisije svakog pojedinog potpostrojenja kao zbroj:

(a) emisija povezanih s tokovima izvora relevantnih za potpostrojenje utvrđeno u skladu s odjeljkom 10.1.1., kako je primjenjivo;

(b) emisija koje se mogu pripisati mjerljivoj toplini potrošenoj u potpostrojenju utvrđenom u skladu s odjeljcima 10.1.2. i 10.1.3., kako je primjenjivo;

(c) emisija koje se mogu pripisati nemjerljivoj toplini potrošenoj u potpostrojenju utvrđenom u skladu s odjeljkom 10.1.4., kako je primjenjivo;

(d) emisija koje se mogu pripisati proizvodnji ili korištenju otpadnih plinova u potpostrojenju utvrđenom u skladu s odjeljkom 10.1.5., kako je primjenjivo.

Operater osigurava da pri tom izračunu ne dođe ni do izostavljanja ni do dvostrukog brojanja tokova izvora.

Operater utvrđuje i razliku između ukupnih emisija postrojenja i zbroja pripisanih emisija svih potpostrojenja relevantnih u tom postrojenju. Ako je primjenjivo, operater identificira sve procese koji pridonose toj razlici i potvrđuje vjerodostojnost tog pripisivanja tako da procijeni emisije povezane s tim procesima, osobito s tokovima izvora koji se koriste za proizvodnju električne energije i za spaljivanje na baklji koje nije sigurnosno spaljivanje na baklji.

(1) Direktiva 2014/31/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na stavljanje na raspolaganje neautomatskih vaga na tržište (SL L 96, 29.3.2014., str. 107.).

(2) Direktiva 2014/32/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 26. veljače 2014. o usklađivanju zakonodavstava država članica u odnosu na stavljanje na raspolaganje mjernih instrumenata na tržištu (SL L 96, 29.3.2014., str. 149.).

(3) Direktiva 2012/27/EU Europskog parlamenta i Vijeća od 25. listopada 2012. o energetskoj učinkovitosti, izmjeni direktiva 2009/125/EZ i 2010/30/EU i stavljanju izvan snage direktiva 2004/8/EZ i 2006/32/EZ (SL L 315, 14.11.2012., str. 1.).

(4) Delegirana uredba Komisije (EU) 2015/2402 od 12. listopada 2015. o reviziji usklađenih referentnih vrijednosti učinkovitosti za odvojenu proizvodnju električne i toplinske energije u primjeni Direktive 2012/27/EU Europskog parlamenta i Vijeća i stavljanju izvan snage Provedbene odluke Komisije 2011/877/EU (SL L 333, 19.12.2015., str. 54.).