HR Službeni list Europske unije 245

32008R0450



SLUŽBENI LIST EUROPSKE UNIJE 23.04.2008.

UREDBA (EZ) br. 450/2008 EUROPSKOG PARLAMENTA I VIJEĆA

od 23. travnja 2008.

o Carinskom zakoniku Zajednice (Modernizirani carinski zakonik)

EUROPSKI PARLAMENT I VIJEĆE EUROPSKE UNIJE,

uzimajući u obzir Ugovor o osnivanju Europske zajednice, a posebno njegove članke 26., 95., 133. i 135.,

uzimajući u obzir prijedlog Komisije,

uzimajući u obzir mišljenje Europskog gospodarskog i socijalnog odbora (1),

djelujući u skladu s postupkom utvrđenim u članku 251. Ugovora (2),

budući da:

(1) Zajednica se temelji na carinskoj uniji. Preporučljivo je, u interesu i gospodarskih subjekata i carinskih tijela u Zajednici, prikupiti važeće carinsko zakonodavstvo u jedan Carinski zakonik Zajednice (dalje u tekstu „Zakonik”). Na temelju koncepta unutarnjeg tržišta, Zakonik treba sadržavati opća pravila i postupke koji jamče primjenu tarifa i drugih mjera zajedničke politike koje su uvedene na nivou Zajednice u vezi s trgovinom robom između Zajednice i država ili područja izvan carinskoga područja Zajednice, uzimajući u obzir kriterije tih zajedničkih politika. Carinsko je zakonodavstvo potrebno bolje uskladiti u vezi s odredbama koje se odnose na naplatu uvoznih nameta bez promjene područja primjene poreznih odredaba koje su na snazi.

(2) U skladu s Komunikacijom Komisije koje se odnosi na zaštitu financijskih interesa Zajednice i Akcijskim planom za 2004.-2005., primjereno je prilagoditi zakonski okvir za zaštitu financijskih interesa Zajednice.

(3) Uredba Vijeća (EEZ) br. 2913/92 od 12. listopada 1992. o Carinskom zakoniku Zajednice (3), temeljila se na integraciji carinskih postupaka koji su se zasebno primjenjivali u pojedinim državama članicama tijekom 1980-ih. Ta se Uredba opetovano i bitno izmjenjivala od kada je uvedena, kako bi se bavila specifičnim problemima kao što su zaštita dobre vjere ili kako bi se vodilo računa o sigurnosnim zahtjevima. Daljnje izmjene Zakonika nužne su kao posljedica značajnih pravnih promjena koje su se dogodile u posljednjim godinama, na nivou Zajednice i na međunarodnom nivou, kao što su istek Ugovora o osnivanju Europske zajednice za ugljen i čelik i stupanja na snagu Akata o pristupanju iz 2003. i 2005., kao i pristupanje Zajednice izmijenjenoj Međunarodnoj konvenciji o pojednostavnjenju i usklađivanju carinskih postupaka (dalje u tekstu „revidirana Konvencija iz Kyota”), koje je odobreno Odlukom Vijeća 2003/231/EZ (4). Sada je došlo vrijeme da se reorganiziraju carinski postupci te da se uzme u obzir činjenica da su elektroničke deklaracije i obrada pravilo, a papirnate deklaracije i njihova obrada iznimka. Zbog svih ovih razloga, daljnja izmjena Zakonika nije dovoljna te je potrebna njegova potpuna revizija.

(4) Primjereno je u Zakonik uvesti zakonski okvir za primjenu određenih odredaba carinskog zakonodavstva za trgovinu robom između dijelova carinskoga područja na kojem se primjenjuju odredbe Direktive Vijeća 2006/112/EZ od 28. studenoga 2006. o zajedničkom sustavu poreza na dodanu vrijednost (5) i dijelova toga područja na kojima se te odredbe ne primjenjuju ili na trgovinu između strana gdje se te odredbe ne primjenjuju. Uzimajući u obzir činjenicu da dotična roba jest roba Zajednice i fiskalnu prirodu odnosnih mjera u takvoj trgovini unutar Zajednice, opravdano je uvesti, kroz provedbene mjere, primjerena pojednostavnjenja carinskih formalnosti koje će se primjenjivati na tu robu.

(5) Olakšavanje legitimne trgovine i borbe protiv prijevare zahtijevaju jednostavne, brze i standardne carinske postupke i procese. Stoga je primjereno, u skladu s Komunikacijom Komisije o jednostavnom okružju za carinu i trgovinu bez papira, pojednostaviti carinsko zakonodavstvo i dozvoliti uporabu modernih alata i tehnologije i nadalje promovirati ujednačenu provedbu carinskog zakonodavstva i moderniziranih pristupa carinskoj provjeri, pomažući da se na taj način osigura osnova za djelotvorne i jednostavne postupke carinjenja. Carinski postupci trebaju se spojiti ili uskladiti, a broj postupaka smanjiti na one koji su ekonomski opravdani, s ciljem povećanja konkurentnosti poslovanja.

(6) Dovršenje unutarnjeg tržišta, smanjenje prepreka u međunarodnoj trgovini i ulaganju i pojačana potreba da se osigura sigurnost na vanjskim granicama Zajednice promijenili su ulogu carinskih tijela, dajući im vodeću ulogu u lancu opskrbe, što ih, kroz nadzor i upravljanje međunarodnom trgovinom, čini katalizatorom konkurenciji među zemljama i poduzećima. Carinsko zakonodavstvo stoga treba odražavati novu gospodarsku stvarnost i novu ulogu i misiju carinskih tijela.

(7) Uporaba informacijskih i komunikacijskih tehnologija, kako se navodi u budućoj Odluci Europskog parlamenta i Vijeća o okružju bez papira za carinu i trgovinu, ključni je element za omogućavanje pojednostavnjenja trgovine i učinkovitosti carinskih provjera, istovremeno, smanjujući na taj način troškove za poslovanje i rizik za društvo. Stoga je potrebno u Zakoniku odrediti pravni okvir u kojem će se ta Odluka moći provoditi, posebno zakonsko načelo da se sve carinske i trgovačke transakcije trebaju provoditi elektronički te da informacijski i komunikacijski sustavi za carinsko poslovanje u svakoj državi članici trebaju nuditi jednake mogućnosti svim gospodarskim subjektima.

(8) Takvu uporabu informacijskih i komunikacijskih tehnologija treba upotpuniti usklađenom i standardiziranom provedbom carinskih provjera koje provode države članice, kako bi se osigurala jednaka razina carinske provjere u cijeloj Zajednici te kako se ne bi potaklo protukonkurentno ponašanje na raznim ulaznim i izlaznim mjestima Zajednice.

(9) U interesu pojednostavnjivanja poslovanja, a istovremeno omogućavajući primjerene razine provjere robe koja je unesena u ili iznesena iz carinskoga područja Zajednice, poželjno je da se informacije koje dostave gospodarski subjekti dijele, vodeći računa o relevantnim odredbama o zaštiti podataka, između carinskih tijela i ostalih tijela koja sudjeluju u toj provjeri, kao što su policija, graničari, veterinarske službe i službe za zaštitu okoliša te da te provjere koje provode razna tijela budu usklađene tako da gospodarski subjekt treba dati informacije samo jedanput, a da ta tijela pregledaju robu u isto vrijeme i na istom mjestu.

(10) U interesu pojednostavnjivanja određenih vrsta poslova, sve osobe trebaju i dalje imati pravo na imenovanje zastupnika u poslovanju s carinskim tijelima. Međutim, to pravo na zastupnika ne treba više biti pridržano prema zakonu jedne od država članica. Nadalje, carinski zastupnik koji ispuni kriterije za dobivanje statusa ovlaštenog gospodarskog subjekta, treba imati pravo pružati svoje usluge u drugoj državi članici osim one u kojoj ima poslovni nastan.

(11) Gospodarski subjekti koji ispunjavaju kriterije i pouzdani su, trebaju kao „ovlašteni gospodarski subjekti”, biti sposobni u najvećoj mjeri iskoristiti široku uporabu pojednostavnjivanja i, vodeći računa o aspektima osiguranja i sigurnosti, imati koristi od niže razine carinske provjere. Stoga oni mogu uživati status ovlaštenog gospodarskog subjekta za „carinsko pojednostavnjenje” ili status ovlaštenog gospodarskog subjekta za „osiguranje i sigurnost”. Njima se može dodijeliti jedan ili drugi status, ili oba zajedno.

(12) Sve odluke, dakle službeni zakoni koje donose carinska tijela i koji pripadaju carinskom zakonodavstvu i imaju pravni učinak na jednu ili više osoba, uključujući obvezujuće informacije koje ta tijela izdaju, trebaju biti obuhvaćena istim pravilima. Sve takve odluke trebaju biti važeće u cijeloj Zajednici i treba ih se moći poništiti, izmijeniti, osim ako se drugačije ne propisuje, ili povući, ako ne ispunjavaju odredbe carinskog zakonodavstva ili njegovog tumačenja.

(13) U skladu s Poveljom Europske unije o temeljnim pravima, potrebno je, osim prava na žalbu protiv svih odluka koje donose carinska tijela, predvidjeti pravo svake osobe na saslušanje prije donošenja bilo kakve odluke koja bi mogla imati štetni utjecaj na tu osobu.

(14) Reorganizacija carinskih postupaka u elektroničkom okružju zahtijeva podjelu odgovornosti između carinskih tijela raznih država članica. Potrebno je osigurati primjerenu razinu djelotvornih, obeshrabrujućih i proporcionalnih sankcija na cijelom unutarnjem tržištu.

(15) Kako bi se osigurala ravnoteža između potrebe carinskih tijela za jamčenjem ispravne provedbe carinskog zakonodavstva, s jedne strane, i prava gospodarskih subjekata da se s njima pravedno postupa, s druge strane, carinska tijela trebaju dobiti široke ovlasti za provjeru, a gospodarski subjekti pravo na žalbu.

(16) Radi smanjivanja rizika za Zajednicu na najmanju moguću mjeru, za njene građane i trgovačke partnere, usklađena provedba carinskih provjera koji obavljaju države članice treba se temeljiti na okviru upravljanja zajedničkim rizikom i elektroničkom sustavu za njegovu provedbu. Uspostava okvira upravljanja rizikom koji je zajednički svim državama članicama ne smije ih sprečavati u nasumičnim pregledima robe.

(17) Potrebno je utvrditi čimbenike na temelju kojih se primjenjuju uvozne ili izvozne carine i druge mjere u vezi s trgovinom robe. Primjereno je uspostaviti jasne odredbe za izdavanje dokaza o podrijetlu u Zajednici, kada se tako zahtijeva zbog potreba trgovine.

(18) Poželjno je zajedno grupirati sve slučajeve nastanka uvoznog carinskog duga, osim onih koji nastaju nakon predavanja carinske deklaracije za puštanje u slobodni promet robe ili pri privremenom uvozu s djelomičnim oslobođenjem, kako bi se izbjegle poteškoće pri utvrđivanju pravne osnove na kojoj je carinski dug nastao. Isto se treba primjenjivati u slučajevima nastanka izvoznog carinskog duga.

(19) Budući da nova uloga carinskih tijela podrazumijeva podjelu odgovornosti i suradnju između unutarnjih i graničnih carinarnica, carinski dug u većini slučajeva treba nastati na mjestu na kojemu dužnik ima poslovni nastan, jer carinarnica koja je nadležna za to mjesto može najbolje nadgledati aktivnosti dotične osobe.

(20) Nadalje, u skladu s revidiranom Konvencijom iz Kyota, primjereno je predvidjeti smanjeni broj slučajeva u kojima se zahtijeva upravna suradnja između država članica kako bi se utvrdilo mjesto na kojem je nastao carinski dug i naplatile carine.

(21) Pravila za posebne postupke trebaju omogućiti uporabu pojedinačnog osiguranja za sve kategorije posebnih postupaka te to osiguranje treba biti zajedničko i pokrivati više transakcija.

(22) Kako bi se osigurala bolja zaštita financijskih interesa Zajednice i država članica, osiguranje treba pokrivati nedeklariranu i nepropisno deklariranu robu koja čini dio pošiljke ili deklaracije za koju je predviđena. Iz istoga razloga, preuzeta obveza jamca treba također pokrivati iznose uvozne ili izvozne carine koji dospijevaju nakon naknadnih provjera robe.

(23) Kako bi se zaštitili financijski interesi Zajednice i država članica i smanjile prijevare, preporučuju se dogovori koji uključuju postepene mjere za primjenu zajedničkog osiguranja. Ako postoji povećani rizik od prijevare, treba biti moguće privremeno zabraniti primjenu zajedničkog osiguranja, vodeći računa o određenoj situaciji dotičnog gospodarskog subjekta.

(24) Primjereno je voditi računa o dobroj vjeri dotične osobe u slučajevima kada je carinski dug nastao zbog nepoštivanja carinskoga zakonodavstva te umanjiti utjecaj nemara dužnika.

(25) Potrebno je odrediti načelo prema kojem se utvrđuje status robe Zajednice i okolnosti koje se odnose na gubitak takvoga statusa te predvidjeti osnovu za određivanje kada status ostaje nepromijenjen u slučajevima kada roba privremeno napušta carinsko područje Zajednice.

(26) Primjereno je, ako je gospodarski subjekt unaprijed dostavio potrebne informacije za provjere o prihvatljivosti robe koje se temelje na procjeni rizika, osigurati da brzo puštanje robe postane pravilo. Provjere fiskalnih i trgovačkih politika treba prvenstveno obavljati carinarnica koja je nadležna s obzirom na poslovni prostor gospodarskog subjekta.

(27) Pravila za carinske deklaracije i za stavljanje robe u carinski postupak trebaju biti modernizirana i pojednostavnjena, posebno na takav način da zahtijevaju da se carinske deklaracije u pravilu izrađuju elektronički i predviđaju samo jednu vrstu pojednostavnjenih deklaracija.

(28) Budući da revidirana Konvencija iz Kyota podržava podnošenje, unos i provjeru carinske deklaracije prije dolaska robe te, osim toga, razdvajanje mjesta gdje je deklaracija podnesena od mjesta gdje je roba fizički smještena, primjereno je predvidjeti centralizirano carinjenje na mjestu gdje gospodarski subjekt ima poslovni nastan. Centralizirano carinjenje treba uključivati mogućnost za korištenje pojednostavnjenih deklaracija, odgađanje dana podnošenja dopunske deklaracije i potrebnih dokumenata, periodične deklaracije i odgodu plaćanja.

(29) Kako bi se pomoglo osigurati neutralne uvjete za konkurenciju u cijeloj Zajednici, primjereno je donijeti pravila na razini Zajednice, koja uređuju način na koji carinska tijela uništavaju ili drugačije odlažu robu, a koja su prethodno zahtijevala nacionalno zakonodavstvo.

(30) Primjereno je donijeti zajednička i jednostavna pravila za posebne postupke (provoz, smještaj, određenu uporabu i preradu), koja se dopunjavaju manjim pravilnicima za svaku kategoriju posebnih postupaka, kako bi gospodarski subjekt mogao jednostavnije odabrati ispravni postupak, izbjeći greške i smanjiti broj naplata i povrata nakon puštanja robe u promet.

(31) Odobrenje ovlaštenja za nekoliko posebnih postupaka s pojedinačnim osiguranjem i pojedinačnom nadzornom carinarnicom potrebno je olakšati te trebaju postojati jednostavna pravila za nastajanje carinskog duga u tim slučajevima. Osnovno načelo treba biti ono da se roba u posebnom postupku ili proizvodi koji se izrađuju od takve robe procjenjuje u vrijeme kada nastaje carinski dug. Međutim, također treba biti moguće, ako je ekonomski opravdano, procijeniti robu u vrijeme kada se ona nalazi u posebnom postupku. Ista načela trebaju se primjenjivati na uobičajene oblike postupanja.

(32) S obzirom na pojačane mjere koje se odnose na sigurnost koje se u Zakonik uvode prema Uredbi (EZ) br. 648/2005 Europskog parlamenta i Vijeća od 13. travnja 2005. o izmjeni Uredbe Vijeća (EEZ) br. 2913/92 o Carinskom zakoniku Zajednice (6), stavljanje robe u slobodne zone treba postati carinski postupak, a roba treba podlijegati carinskoj provjeri na ulasku i u odnosu na evidencije.

(33) S obzirom na to da namjera za ponovni izvoz više nije potrebna, treba spojiti postupak unutarnje proizvodnje, suspenzivni postupak, s postupkom prerade pod carinom, a napustiti postupak unutarnje proizvodnje, sustav povrata. Ovaj jedinstveni postupak unutarnje proizvodnje također treba pokriti uništenje, osim kada uništenje obavlja carina ili se obavlja pod carinskim nadzorom.

(34) Mjere u vezi sa sigurnošću koje se odnose na robu Zajednice koja se iznosi iz carinskog područja Zajednice, trebaju se jednako primjenjivati na ponovni izvoz robe koja nije roba Zajednice. Ista osnovna pravila trebaju se primjenjivati na sve vrste roba, uz mogućnost iznimaka po potrebi, kao što su za robu koja se samo provozi kroz carinsko područje Zajednice.

(35) Mjere koje su potrebne za provedbu ove Uredbe trebaju se donijeti u skladu s Odlukom Vijeća 1999/468/EZ od 28. lipnja 1999. o utvrđivanju postupaka za izvršavanje provedbenih ovlasti dodijeljenih Komisiji (7).

(36) Primjereno je predvidjeti donošenje mjera kojima će se ovaj Zakonik provesti. Te je mjere potrebno donijeti u skladu s postupkom upravljanja i regulatornim postupkom, a koji su predviđeni člancima 4. i 5. Odluke 1999/468/EZ.

(37) Posebno, Komisija treba imati ovlasti definirati uvjete i kriterije koji su potrebni za učinkovitu primjenu ovog Zakonika. Budući da su ove mjere općeg područja primjene i namijenjene su da izmijene elemente ove Uredbe koji nisu ključni ili da dopune ovu Uredbu dodavanjem novih elemenata koji nisu ključni, one se moraju donijeti u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom koji je predviđen u članku 5.a Odluke 1999/468/EZ.

(38) Primjereno je, radi osiguravanja učinkovitog postupka donošenja odluka, ispitati pitanja koja se odnose na pripremu stajališta koje će Komisija zauzeti u odborima, radnim grupama i panelima koji će se osnovati međunarodnim sporazumima ili prema međunarodnim sporazumima koji se bave carinskim zakonodavstvom.

(39) Kako bi se pojednostavilo i racionaliziralo carinsko zakonodavstvo, mnoge su odredbe koje su trenutačno sadržane u autonomnim aktima Zajednice, radi transparentnosti, uključene u Zakonik. Sljedeće Uredbe, zajedno s Uredbom (EEZ) br. 2913/92, stoga treba staviti izvan snage: Uredbu Vijeća (EEZ) br. 3925/91 od 19. prosinca 1991. o ukidanju kontrola i formalnosti koje se primjenjuju na kabinsku i predanu prtljagu osoba na letovima unutar Zajednice i na prtljagu osoba na pomorskim putovanjima unutar Zajednice (8) i Uredbu Vijeća (EZ) br. 1207/2001 od 11. lipnja 2001. o postupcima kojima se olakšava izdavanje ili izrada dokaza o podrijetlu iz Zajednice i izdavanje određenih odobrenja za ovlaštene izvoznike prema odredbama koje reguliraju povlaštenu trgovinu između Europske zajednice i određenih zemalja (9).

(40) Obzirom da države članice ne mogu u dovoljnoj mjeri ostvariti ciljeve ove Uredbe, odnosno utvrditi pravila i postupke koji se primjenjuju na robu koja je unesena u ili iznesena iz carinskog područja Zajednice kako bi se omogućilo carinskoj uniji da djeluje učinkovito kao središnji stup unutarnjeg tržišta i da se ciljevi mogu bolje ostvariti na razini Zajednice, Zajednica može donijeti mjere, u skladu s načelom supsidijarnosti kako se navodi u članku 5. Ugovora. U skladu s načelom proporcionalnosti, kako se navodi u tome članku, ova Uredba ne prelazi ono što je potrebno za ostvarivanje tih ciljeva,

DONIJELI SU OVU UREDBU:

SADRŽAJ

GLAVA I. OPĆE ODREDBE

POGLAVLJE 1. Područje primjene carinskog zakonodavstva, misija carina i definicije

POGLAVLJE 2. Prava i obveze osoba u vezi s carinskim zakonodavstvom

Odjeljak 1. Pružanje informacija

Odjeljak 2. Carinsko zastupanje

Odjeljak 3. Ovlašteni gospodarski subjekt

Odjeljak 4. Odluke koje se odnose na primjenu carinskog zakonodavstva

Odjeljak 5. Kazne

Odjeljak 6. Žalbe

Odjeljak 7. Provjera robe

Odjeljak 8. Čuvanje isprava i drugih informacija; naknade i troškovi

POGLAVLJE 3. Konverzija valute i rokovi

GLAVA II. ČIMBENICI NA TEMELJU KOJIH SE PRIMJENJUJU UVOZNE ILI IZVOZNE CARINE I DRUGE MJERE U VEZI S TRGOVINOM ROBOM

POGLAVLJE 1. Zajednička carinska tarifa i razvrstavanje robe u Carinsku tarifu

POGLAVLJE 2. Podrijetlo robe

Odjeljak 1. Nepovlašteno podrijetlo

Odjeljak 2. Povlašteno podrijetlo

POGLAVLJE 3. Vrijednost robe u carinske svrhe

GLAVA III. CARINSKI DUG I OSIGURANJA

POGLAVLJE 1. Nastanak carinskog duga

Odjeljak 1. Uvozni carinski dug

Odjeljak 2. Izvozni carinski dug

Odjeljak 3. Odredbe koje su zajedničke za carinske dugove nastale pri uvozu i izvozu

POGLAVLJE 2. Osiguranje za carinski dug koji je nastao ili bi mogao nastati

POGLAVLJE 3. Naplata i plaćanje carine te povrat i otpust iznosa uvozne i izvozne carine

Odjeljak 1. Određivanje iznosa uvozne ili izvozne carine, obavješćivanje o carinskome dugu i knjiženje

Odjeljak 2. Plaćanje iznosa uvozne ili izvozne carine

Odjeljak 3. Povrat i otpust iznosa uvozne ili izvozne carine

POGLAVLJE 4. Gašenje carinskog duga

GLAVA IV. ROBA UNESENA U CARINSKO PODRUČJE ZAJEDNICE

POGLAVLJE 1. Ulazna skraćena deklaracija

POGLAVLJE 2. Dolazak robe

Odjeljak 1. Unos robe u carinsko područje Zajednice

Odjeljak 2. Podnošenje, istovar i pregled robe

Odjeljak 3. Formalnosti nakon podnošenja

Odjeljak 4. Roba koja se kreće u postupku provoza

GLAVA V. OPĆA PRAVILA O CARINSKOM STATUSU, STAVLJANJU ROBE U CARINSKI POSTUPAK, PROVJERI, PUŠTANJU I RASPOLAGANJU ROBOM

POGLAVLJE 1. Carinski status robe

POGLAVLJE 2. Stavljanje robe u carinski postupak

Odjeljak 1. Opće odredbe

Odjeljak 2. Standardne carinske deklaracije

Odjeljak 3. Pojednostavnjene carinske deklaracije

Odjeljak 4. Odredbe koje se primjenjuju na sve carinske deklaracije

Odjeljak 5. Ostala pojednostavnjenja

POGLAVLJE 3. Provjera i puštanje robe

Odjeljak 1. Provjera

Odjeljak 2. Puštanje

POGLAVLJE 4. Raspolaganje robom

GLAVA VI. PUŠTANJE U SLOBODNI PROMET I OSLOBOĐENJE OD UVOZNIH CARINA

POGLAVLJE 1. Puštanje u slobodni promet

POGLAVLJE 2. Oslobođenje od uvoznih carina

Odjeljak 1. Povrat robe

Odjeljak 2. Morski ribolov i proizvodi iz mora

Odjeljak 3. Provedbene mjere

GLAVA VII. POSEBNI POSTUPCI

POGLAVLJE 1. Opće odredbe

POGLAVLJE 2. Provoz

Odjeljak 1. Vanjski i unutarnji provoz

Odjeljak 2. Provoz Zajednice

POGLAVLJE 3. Smještaj

Odjeljak 1. Zajedničke odredbe

Odjeljak 2. Privremeni smještaj

Odjeljak 3. Carinsko skladištenje

Odjeljak 4. Slobodne zone

POGLAVLJE 4. Posebna uporaba

Odjeljak 1. Privremeni uvoz

Odjeljak 2. Uporaba u posebne svrhe

POGLAVLJE 5. Prerada

Odjeljak 1. Opće odredbe

Odjeljak 2. Unutarnja proizvodnja

Odjeljak 3. Vanjska proizvodnja

GLAVA VIII. IZLAZAK ROBE IZ CARINSKOG PODRUČJA ZAJEDNICE

POGLAVLJE 1. Roba koja napušta carinsko područje

POGLAVLJE 2. Izvoz i ponovni izvoz

POGLAVLJE 3. Oslobođenje od izvoznih carina

GLAVA IX. ODBOR ZA CARINSKI ZAKONIK I ZAVRŠNE ODREDBE

POGLAVLJE 1. Odbor za Carinski zakonik

POGLAVLJE 2. Završne odredbe

PRILOG KORELACIJSKE TABLICE

GLAVA I.

OPĆE ODREDBE

POGLAVLJE 1.

Područje primjene carinskoga zakonodavstva, misija carina i definicije

Članak 1.

Predmet i područje primjene

1. Ovom se Uredbom uspostavlja Carinski zakonik Zajednice, u daljnjem tekstu „Zakonik”, o pravilima i postupcima koji se primjenjuju na robu koja se unosi u ili iznosi iz carinskog područja Zajednice.

Ne dovodeći u pitanje međunarodno pravo i konvencije i zakonodavstvo Zajednice na ostalim područjima, Zakonik se primjenjuje jedinstveno na carinskom području Zajednice.

2. Određene odredbe carinskog zakonodavstva mogu se primjenjivati izvan carinskog područja Zajednice unutar okvira zakonodavstva koje uređuje posebna područja ili unutar okvira međunarodnih konvencija.

3. Određene odredbe carinskog zakonodavstva, uključujući pojednostavnjenja koje ono predviđa, primjenjuju se na trgovinu robom između dijelova carinskog područja Zajednice na koje se primjenjuju odredbe Direktive 2006/112/EZ i dijelova tog područja na kojem se te odredbe ne primjenjuju ili na trgovinu između dijelova područja na kojima se te odredbe ne primjenjuju.

Mjere koje su namijenjene izmijeni i dopuni elemenata ove Uredbe koji nisu ključni, kojima se utvrđuju odredbe koje se navode u podstavku prvom i pojednostavnjene formalnosti za njihovu provedbu, donose se u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom iz članka 184. stavka 4. Te mjere uzimaju u obzir posebne okolnosti u vezi s trgovinom robom koja uključuje samo jednu državu članicu.

Članak 2.

Misija carinskih tijela

Carinska tijela su prvenstveno odgovorna za nadzor nad međunarodnom trgovinom Zajednice, pridonoseći na taj način pravednoj i otvorenoj trgovini, provedbi vanjskih aspekata unutarnjeg tržišta, zajedničke trgovinske politike i ostalih zajedničkih politika Zajednice koje imaju utjecaj na trgovinu i na opću sigurnost lanca opskrbe. Carinska tijela provode mjere koje su posebno namijenjene sljedećem:

(a) zaštiti financijskih interesa Zajednice i njezinih država članica;

(b) zaštiti Zajednice od nepravedne i nezakonite trgovine, a podržavanju zakonitih poslovnih aktivnosti;

(c) osiguravanju osiguranja i sigurnosti Zajednice i njezinih stanovnika i zaštite okoliša, ako je potrebno uz blisku suradnju s ostalim nadležnim tijelima;

(d) održavanju primjerene ravnoteže između carinske provjere i omogućavanja zakonite trgovine.

Članak 3.

Carinsko područje

1. Carinsko područje Zajednice uključuje sljedeća državna područja, uključujući njihove teritorijalne vode, unutrašnje vode i zračni prostor:

— državno područje Kraljevine Belgije,

— državno područje Republike Bugarske,

— državno područje Češke Republike,

— državno područje Kraljevine Danske, osim Ferojskih otoka i Grenlanda,

— državno područje Savezne Republike Njemačke, osim otoka Helgolanda i područja Büsingena (Ugovor od 23. studenoga 1964. između Savezne Republike Njemačke i Švicarske Konfederacije),

— državno područje Republike Estonije,

— državno područje Irske,

— državno područje Helenske Republike,

— državno područje Kraljevine Španjolske, osim Ceute i Melille,

— državno područje Francuske Republike, osim Nove Kaledonije, Mayottea, Saint-Pierrea i Miquelona, otoka Wallisa i Futune, Francuske Polinezije i francuskih južnih i antarktičkih područja,

— državno područje Talijanske Republike, osim općina Livigno i Campione d’Italia i nacionalnih voda jezera Lugano koje su između obale i političke granice područja između Ponte Tresa i Ponte Ceresio,

— državno područje Republike Cipra, u skladu s odredbama Akta o pristupanju iz 2003.,

— državno područje Republike Latvije,

— državno područje Republike Litve,

— državno područje Velikoga Vojvodstva Luksemburga,

— državno područje Republike Mađarske,

— državno područje Malte,

— državno područje Kraljevine Nizozemske u Europi,

— državno područje Republike Austrije,

— državno područje Republike Poljske,

— državno područje Portugalske Republike,

— državno područje Rumunjske,

— državno područje Republike Slovenije,

— državno područje Slovačke Republike,

— državno područje Republike Finske,

— državno područje Kraljevine Švedske,

— državno područje Ujedinjene Kraljevine Velike Britanije i Sjeverne Irske i Kanalskih otoka i Otoka Mana.

2. Sljedeća područja, uključujući njihove teritorijalne vode, unutrašnje vode i zračni prostor, koji su smješteni izvan državnih područja država članica, uzimajući u obzir konvencije i ugovore koji se na njih primjenjuju, smatraju se dijelom carinskoga područja Zajednice:

(a) FRANCUSKA Područje Monaka, kako se definira u Carinskoj konvenciji potpisanoj u Parizu, 18. svibnja 1963. (Journal Officiel de la République française od 27. rujna 1963., str. 8679);

(b) CIPAR Područje suverenih vojnih baza Ujedinjene Kraljevine Akrotiri i Dhekelia, kako se definira u Ugovoru koji se odnosi na osnivanje Republike Cipra, potpisanom u Nikoziji 16. kolovoza 1960. (Ugovor Ujedinjene Kraljevine Serija br. 4. (1961.) prijedlog zakona na zahtjev 1252.).

Članak 4.

Definicije

Za potrebe ovog Zakonika, primjenjuju se sljedeće definicije:

1. „carinska tijela” znači carinske uprave država članica koje su odgovorne za primjenu carinskog zakonodavstva i sva ostala nadležna tijela koja prema nacionalnom pravu imaju ovlasti primijeniti određene carinske zakone;

2. „carinsko zakonodavstvo” znači skup zakona koji se sastoje od sljedećeg: (a) Zakonika i odredaba koji su doneseni na razini Zajednice i, ako je potrebno, na nacionalnoj razini, radi njegove primjene; (b) Zajedničke carinske tarife; (c) zakona koji uspostavljaju sustav oslobađanja od carina Zajednice; (d) međunarodnih ugovora koji sadrže carinske odredbe, u mjeri u kojoj se primjenjuju u Zajednici;

3. „carinske provjere” znači posebne radnje koje obavljaju carinska tijela kako bi osigurala ispravnu primjenu carinskog zakonodavstva i drugog zakonodavstva koje regulira ulaz, izlaz, provoz, prijenos, smještaj i uporabu robe u posebne svrhe koja se kreće između carinskog područja Zajednice i ostalih područja te prisutnost i kretanje robe koja nije roba Zajednice unutar carinskog područja i robe koje je u postupku uporabe u posebne svrhe;

4. „osoba” znači fizička osoba, pravna osoba i svako udruženje osoba koje nije pravna osoba, ali kojem zakon Zajednice ili nacionalni zakon priznaje sposobnost da poduzima radnje s pravnim učinkom;

5. „gospodarski subjekt” znači osoba koja je tijekom svog poslovanja uključena u aktivnosti koje pokriva carinsko zakonodavstvo;

6. „carinski zastupnik” znači bilo koja osoba koju imenuje druga osoba da obavlja radnje i formalnosti koje se zahtijevaju prema carinskom zakonodavstvu u poslovanju s carinskim tijelima;

7. „rizik” znači vjerojatnost za događaj koji se može dogoditi, u vezi s ulaskom, izlaskom, provozom, prijenosom ili uporabom u posebne svrhe robe koja se kreće između carinskog područja Zajednice i zemalja ili područja izvan tog područja i u vezi s prisutnošću roba koje nemaju status roba Zajednice, koji može rezultirati sljedećim: (a) mogao bi spriječiti ispravnu primjenu mjera Zajednice ili nacionalnih mjera; (b) mogao bi dovesti u pitanje financijske interese Zajednice i njenih država članica; (c) mogao bi predstavljati prijetnju za osiguranje i sigurnost Zajednice i njezinih stanovnika, zdravlja ljudi, životinja ili biljaka, okoliša ili potrošača;

8. „carinske formalnosti” znači sve radnje koje navedene osobe i carinska tijela moraju obaviti kako bi djelovali u skladu s carinskim zakonodavstvom;

9. „skraćena deklaracija” (ulazna skraćena deklaracija i izlazna skraćena deklaracija) znači isprava kojom, prije ili u vrijeme događaja, osoba obavještava carinska tijela, u propisanom obliku i na propisani način, da će roba biti unesena u ili iznesena iz carinskog područja Zajednice;

10. „carinska deklaracija” znači radnja kojom osoba u propisanom obliku i na propisani način izražava želju da robu stavi u navedeni carinski postupak, po potrebi uz naznaku posebnih postupaka koje je potrebno primijeniti;

11. „deklarant” znači osoba koja podnosi skraćenu deklaraciju ili obavijest o ponovnom izvozu ili popunjava carinsku deklaraciju u svoje vlastito ime ili osobu u čije ime se takva deklaracija popunjava;

12. „carinski postupak” znači bilo koji od sljedećih postupaka u koji se roba može staviti u skladu s ovim Zakonikom: (a) puštanje u slobodni promet; (b) posebni postupci; (c) izvoz;

13. „carinski dug” znači obveza osobe da plati iznos uvozne ili izvozne carine koja se primjenjuje na određenu robu prema carinskom zakonu na snazi;

14. „dužnik” znači bilo koja osoba koja je odgovorna za carinski dug;

15. „uvozne carine” znači carine koje se plaćaju pri uvozu robe;

16. „izvozne carine” znači carine koje se plaćaju pri izvozu robe;

17. „carinski status” znači status robe kao robe Zajednice ili robe koja nije roba Zajednice;

18. „roba Zajednice” znači roba koja potpada pod bilo koju od sljedećih kategorija: (a) roba koja je u cijelosti dobivena na carinskom području Zajednice i ne sadrži robu koja je uvezena iz zemalja ili područja izvan carinskog područja Zajednice. Roba koja je u cijelosti dobivena u carinskom području Zajednice nema carinski status robe Zajednice ako je dobivena iz robe koja je u postupku vanjskog provoza, postupku smještaja, postupku privremenog uvoza ili postupku unutarnje proizvodnje u slučajevima koji se utvrđuju u skladu s člankom 101. stavkom 2. točkom (c); (b) roba koja je unesena u carinsko područje Zajednice iz zemalja ili područja izvan toga područja i koja je puštena u slobodni promet; (c) roba dobivena ili proizvedena u carinskom području Zajednice, ili isključivo iz robe iz točke (b) ili iz robe iz točaka (a) i (b);

19. „roba koja nije roba Zajednice” znači druga roba od one koja se navodi u točki 18. ili onu koja je izgubila carinski status kao roba Zajednice;

20. „upravljanje rizikom” znači sustavno prepoznavanje rizika i primjena svih potrebnih mjera za ograničavanje izlaganja riziku. To uključuje radnje kao što su prikupljanje podataka i informacija, analiziranje i procjenu rizika, propisivanje i poduzimanje mjera i redovno praćenje i pregled tog postupka i njegovih rezultata, na temelju međunarodnih i nacionalnih izvora i strategija te izvora i strategija Zajednice;

21. „puštanje robe” znači radnja kojom carinska tijela stavljaju robu na raspolaganje u svrhe koje su određene za carinski postupak u kojem se roba nalazi;

22. „carinski nadzor” znači radnja koju carinska tijela općenito poduzimaju s ciljem osiguranja poštivanja carinskog zakonodavstva i, po potrebi, ostalih odredaba koje se primjenjuju na robu koja podliježe takvoj radnji;

23. „povrat” znači refundiranje svake uvozne ili izvozne carine koja je bila plaćena;

24. „otpust” znači odustajanje od obveze na plaćanje uvoznih ili izvoznih carina koje nisu bile plaćene;

25. „prerađeni proizvodi” znači roba koja se stavlja u postupak prerade i koja je prošla proizvodne radnje;

26. „osoba s poslovnim nastanom na carinskom području Zajednice” znači: (a) u slučaju fizičke osobe, svaka osoba koja ima uobičajeno boravište na carinskom području Zajednice; (b) u slučaju pravne osobe ili udruženja osoba, svaka osoba koja ima registrirani ured, glavno sjedište ili trajni poslovni nastan na carinskom području Zajednice;

27. „podnošenje robe carini” znači obavještavanje carinskih tijela o dolasku robe u carinarnicu ili na drugo mjesto koje su carinska tijela odredila ili odobrila i dostupnost te robe za carinsku provjeru;

28. „posjednik robe” znači osoba koja je vlasnik robe ili koja ima isto pravo na raspolaganje robom ili fizičku kontrolu nad robom;

29. „korisnik postupka” znači osoba koja sastavlja carinsku deklaraciju ili osoba za čiji se račun carinska deklaracija sastavlja, ili osoba na koju su bila prenesena prava i obveze druge osobe u vezi s carinskim postupkom;

30. „mjere trgovinske politike” znači netarifne mjere, koje su uvedene kao dio zajedničke trgovinske politike, u obliku odredaba Zajednice, koje reguliraju međunarodnu trgovinu robom;

31. „proizvodne radnje” znači: (a) obrada robe, uključujući postavljanje, sastavljanje ili ugradnja u drugu robu; (b) prerada robe; (c) uništenje robe; (d) popravak robe, uključujući obnavljanje i osposobljavanje; (e) korištenje robe koja se ne nalazi u prerađenim proizvodima, ali koja omogućava ili olakšava proizvodnju tih proizvoda, čak i ako je u potpunosti ili djelomično iskorištena u postupku (pomoćni uređaji za proizvodnju);

32. „normativ proizvodnje” znači količina ili postotak prerađenih proizvoda koji se dobivaju iz prerade određene količine robe koja je stavljena u postupak prerade;

33. „poruka” znači priopćenje u propisanom obliku, koje sadrži podatke koje jedna osoba, ured ili nadležno tijelo šalje drugome, koristeći informacijsku tehnologiju i mreže računala.

POGLAVLJE 2.

Prava i obveze osoba u vezi s carinskim zakonodavstvom

Odjeljak 1.

Pružanje informacija

Članak 5.

Razmjena i pohranjivanje podataka

1. Sve razmjene podataka, pratećih dokumenata, odluka i obavijesti između carinskih tijela i između gospodarskih subjekata i carinskih tijela koje se zahtijevaju carinskim zakonodavstvom te pohranjivanje takvih podataka kako se zahtijeva carinskim zakonodavstvom, obavljaju se koristeći tehniku elektroničke obrade podataka.

Mjere koje su namijenjene izmijeni i dopuni elemenata ove Uredbe koji nisu ključni, koje utvrđuju iznimke za podstavak prvi, donose se u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom iz članka 184. stavka 4.

Tim se mjerama definiraju slučajevi u kojima i uvjeti prema kojima se mogu koristiti transakcije u papirnatom ili drugom obliku umjesto elektroničke razmjene podataka, uzimajući u obzir sljedeće, a posebno:

(a) mogućnost za privremeni pad računalnih sustava carinskih tijela;

(b) mogućnost za privremeni pad računalnih sustava gospodarskih subjekata;

(c) međunarodne konvencije i sporazume koji predviđaju uporabu papirnatih dokumenata;

(d) putnike bez izravnog pristupa računalnim sustavima i koji nemaju sredstva za pružanje elektroničkih informacija;

(e) praktične uvjete za deklaracije koje se podnose usmenim putem ili drugom radnjom.

2. Osim u slučajevima koji se posebno predviđaju u carinskom zakonodavstvu, Komisija donosi mjere, u skladu s regulatornim postupkom iz članka 184. stavka 2., kojima se utvrđuje sljedeće:

(a) poruke koje se razmjenjuju između carinarnica, kako se zahtijeva radi primjene carinskog zakonodavstva;

(b) zajednički skup podataka i oblik poruka koji se izmjenjuju prema carinskom zakonodavstvu.

Podaci iz podstavka prvog točke (b) sadrže detalje koji su potrebni za analizu rizika i ispravnu primjenu carinske provjere, uz korištenje međunarodnih standarda i trgovačkih praksi, po potrebi.

Članak 6.

Zaštita podataka

1. Sve informacije koje carinska tijela dobiju u tijeku obavljanja svojih dužnosti, koje su po svojoj prirodi povjerljive ili koje su pružene u povjerenju, pokriva obveza na čuvanje poslovne tajne. Osim kako je predviđeno u članku 26. stavku 2., nadležna tijela ne otkrivaju takve informacije bez izričite dozvole osobe ili tijela koje ih je pružilo.

Međutim, takve se informacije mogu otkriti bez dozvole ako su carinska tijela obvezna ili ovlaštena to učiniti temeljem važećih odredaba, posebno u vezi sa zaštitom podataka, ili u vezi s pravnim postupcima.

2. Priopćavanje povjerljivih podataka carinskim tijelima i drugim nadležnim tijelima zemalja ili područja izvan carinskog područja Zajednice, dozvoljeno je samo u okviru međunarodnog sporazuma koji jamči primjerenu razinu zaštite podataka.

3. Otkrivanje ili priopćavanje informacija obavlja se potpuno u skladu s odredbama o zaštiti podataka na snazi.

Članak 7.

Razmjena dodatnih informacija između carinskih tijela i gospodarskih subjekata

1. Carinska tijela i gospodarski subjekti mogu razmjenjivati sve informacije koje se ne zahtijevaju posebno carinskim zakonodavstvom, posebno u svrhu međusobne suradnje za prepoznavanje i djelovanje protiv rizika. Ta se razmjena može odvijati prema pisanom sporazumu i može uključivati pristup carinskih tijela računalnim sustavima gospodarskih subjekata.

2. Sve su informacije koje jedna strana pruži drugoj, u tijeku suradnje iz stavka 1., povjerljive, osim ako se obje strane ne dogovore suprotno.

Članak 8.

Informacije koje pružaju carinska tijela

1. Sve osobe mogu od carinskih tijela zahtijevati informacije koje se odnose na primjenu carinskih zakona. Takav zahtjev može biti odbijen, ako se ne odnosi na radnju koja je u vezi s međunarodnom trgovinom robom, koja se trenutačno obavlja.

2. Carinska tijela održavaju redovan dijalog s gospodarskim subjektima i drugim tijelima koja su uključena u međunarodnu trgovinu robom. Ona promiču transparentnost stavljajući carinsko zakonodavstvo, opće upravne odluke i obrasce za prijavu na raspolaganje, kad god je moguće bez naplate, i objavljuju ih na internetu.

Članak 9.

Pružanje informacija carinskim tijelima

1. Sve osobe koje su izravno ili neizravno uključene u ispunjavanje carinskih formalnosti ili u carinske provjere, na zahtjev carinskih tijela i u određenom roku, pružaju tim tijelima sve potrebne isprave i informacije, u primjerenom obliku, kao i svu potrebnu pomoć za okončavanje tih formalnosti ili provjera.

2. Na skraćenoj deklaraciji ili carinskoj deklaraciji ili obavijesti ili zahtjevu za odobrenje ili drugoj odluci koja se podnosi, navodi se osoba koja je odgovorna za sljedeće:

(a) točnost i potpunost informacija koje se navode u deklaraciji, obavijesti ili prijavi;

(b) vjerodostojnost svih dokumenata koji su podneseni ili su na raspolaganju;

(c) ako je potrebno, ispunjenje svih obveza koje se odnose na stavljanje dotične robe u zahtijevani carinski postupak ili na obavljanje odobrenih radnji.

Podstavak prvi se primjenjuje i na pružanje svih informacija u bilo kojem drugom obliku koje carinska tijela zahtijevaju ili koje im se pružaju.

Ako deklaraciju ili obavijest ili prijavu podnosi ili informacije daje carinski zastupnik dotične osobe, carinski zastupnik je također vezan obvezama koje su navedene u podstavku prvom.

Članak 10.

Elektronički sustavi

1. Države članice surađuju s Komisijom s ciljem razvijanja, održavanja i korištenja elektroničkih sustava za razmjenu informacija između carinarnica i za zajedničku registraciju i održavanje evidencija koje se posebno odnose na sljedeće:

(a) gospodarske subjekte koji su izravno ili neizravno uključeni u obavljanje carinskih formalnosti;

(b) zahtjeve i odobrenja koji se odnose na carinske postupke ili status ovlaštenoga gospodarskog subjekta;

(c) zahtjeve i posebne odluke koje se donose u skladu s člankom 20.;

(d) upravljanje zajedničkim rizikom, kako se navodi u članku 25.

2. Mjere koje su namijenjene izmjeni i dopuni elemenata ove Uredbe koji nisu ključni, koje utvrđuju sljedeće:

(a) standardni obrazac i sadržaj podataka koji se unose;

(b) održavanje podataka koje obavljaju carinska tijela država članica;

(c) pravila za pristup tim podacima za: i. gospodarske subjekte; ii. druga nadležna tijela;

donose se u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom iz članka 184. stavka 4.

Odjeljak 2.

Carinsko zastupanje

Članak 11.

Carinski zastupnik

1. Svaka osoba može imenovati carinskog zastupnika.

Takvo zastupanje može biti izravno, u kojem slučaju carinski zastupnik djeluje u ime i za račun druge osobe ili neizravno, u kojem slučaju carinski zastupnik djeluje u svoje ime, ali za račun druge osobe.

Carinski zastupnik ima poslovni nastan unutar carinskog područja Zajednice.

2. Države članice mogu definirati, u skladu s pravom Zajednice, uvjete prema kojima carinski zastupnik može pružati usluge u državi članici u kojoj ima poslovni nastan. Međutim, ne dovodeći u pitanje primjenu manje strogih kriterija dotične države članice, carinski zastupnik koji ispunjava kriterije koji se navode u članku 14. točkama (a) do (d), ima pravo pružati takve usluge u drugoj državi članici osim one u kojoj ima poslovni nastan.

3. Mjere koje su namijenjene izmjeni i dopuni elemenata ove Uredbe koji nisu ključni, koje utvrđuju sljedeće:

(a) uvjete prema kojima se može odreći od zahtjeva iz stavka 1. podstavka trećeg;

(b) uvjete prema kojima se pravo iz stavka 2. može prenijeti i dokazati;

(c) sve daljnje mjere za provedbu ovog članka;

donose se u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom iz članka 184. stavka 4.

Članak 12.

Opunomoćivanje

1. Kada posluje s carinskim tijelima, carinski zastupnik treba navesti da djeluje u ime osobe koju predstavlja i specificirati je li takvo zastupanje izravno ili neizravno.

Za osobu koja ne navede da djeluje kao carinski zastupnik ili koja navede da djeluje kao carinski zastupnik bez punomoći da tako djeluje, smatra se da djeluje u vlastito ime i za vlastiti račun.

2. Carinska tijela mogu zahtijevati da osoba koja navodi da djeluje kao carinski zastupnik priloži dokaz o svojoj punomoći koju je izdala zastupana osoba.

Mjere koje su namijenjene izmjeni i dopuni elemenata ove Uredbe koji nisu ključni, koje utvrđuju odstupanja od podstavka prvog, donose se u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom iz članka 184. stavka 4.

Odjeljak 3.

Ovlašteni gospodarski subjekt

Članak 13.

Zahtjev i odobrenje

1. Gospodarski subjekt koji ima poslovni nastan na carinskom području Zajednice i koji ispunjava uvjete koji se navode u člancima 14. i 15. može zahtijevati status ovlaštenoga gospodarskog subjekta.

Carinska tijela, po potrebi nakon savjetovanja s drugim nadležnim tijelima, dodjeljuju takav status, koji podliježe nadzoru.

2. Status ovlaštenoga gospodarskog subjekta sastoji se od dvije vrste odobrenja: ovlaštenoga gospodarskog subjekta za „carinsko pojednostavnjenje” i ovlaštenoga gospodarskog subjekta za „osiguranje i sigurnost”.

Prva vrsta odobrenja omogućava gospodarskim subjektima da iskoriste određena pojednostavnjenja u skladu s carinskim zakonima. Prema drugoj vrsti odobrenja, korisnik tog odobrenja ima pravo na pojednostavnjenje koje se odnosi na osiguranje i sigurnost.

Obje vrste odobrenja mogu se koristiti istovremeno.

3. Status ovlaštenoga gospodarskog subjekta, prema člancima 14. i 15., priznaju carinska tijela svih država članica, ne dovodeći u pitanje carinske provjere.

4. Carinska tijela, na temelju priznavanja statusa ovlaštenoga gospodarskog subjekta i pod uvjetom da su ispunjeni uvjeti koji se odnose na određenu vrstu pojednostavnjenja koja se navodi u carinskom zakonodavstvu, odobravaju subjektu da iskoristi navedeno pojednostavnjenje.

5. Status ovlaštenoga gospodarskog subjekta može se suspendirati ili opozvati u skladu s uvjetima koji se navode temeljem članka 15. stavka 1. točke (g).

6. Ovlašteni gospodarski subjekt obavješćuje carinska tijela o svim čimbenicima koji nastaju nakon što je takav status bio odobren, a koji mogu utjecati na njegovo trajanje ili sadržaj.

Članak 14.

Odobrenje statusa

Kriteriji za odobrenje statusa ovlaštenoga gospodarskog subjekta su sljedeći:

(a) evidencija o ispunjavanju carinskih i poreznih uvjeta;

(b) zadovoljavajući sustav upravljanja trgovačkim i, po potrebi, prijevoznim evidencijama, koji omogućava primjerene carinske provjere;

(c) dokaz o solventnosti;

(d) temeljem članka 13. stavka 2., u slučajevima u kojima ovlašteni gospodarski subjekt želi iskoristiti pojednostavnjenje koje se predviđa u skladu s carinskim zakonodavstvom, praktični standardi o osposobljenosti ili stručnim kvalifikacijama koje se izravno odnose na radnju koja se obavlja;

(e) temeljem članka 13. stavka 2., u slučajevima u kojima ovlašteni gospodarski subjekt želi iskoristiti pojednostavnjenje u vezi s carinskim provjerama koje se odnose na osiguranje i sigurnost, primjereni standardi osiguranja i sigurnosti.

Članak 15.

Provedbene mjere

1. Mjere koje su namijenjene izmjeni i dopuni elemenata ove Uredbe koji nisu ključni, koje utvrđuju pravila u vezi sa sljedećim:

(a) odobravanjem statusa ovlaštenoga gospodarskog subjekta;

(b) slučajevima u kojima će se provesti provjera statusa ovlaštenoga gospodarskog subjekta;

(c) odobravanjem odobrenja za gospodarske subjekte za uporabu pojednostavnjenih postupaka;

(d) određivanjem carinskih tijela koja su nadležna za odobravanje takvog statusa i odobrenja;

(e) vrstom i stupnjem olakšica koje se mogu odobriti ovlaštenim gospodarskim subjektima u vezi s carinskim provjerama, a koji se odnose na osiguranje i sigurnost;

(f) savjetovanjem s i pružanjem informacija drugim carinskim tijelima;

(g) uvjetima pod kojima se status ovlaštenoga gospodarskog subjekta može suspendirati ili opozvati;

(h) uvjetima pod kojima se može odreći od uvjeta za poslovni nastan na carinskom području Zajednice za određene kategorije ovlaštenih gospodarskih subjekata, posebno uzimajući u obzir međunarodne sporazume,

donose se u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom iz članka 184. stavka 4.

2. Te mjere vode računa o sljedećem:

(a) pravilima koja su donesena temeljem članka 25. stavka 3.;

(b) stručnom uključivanju u radnje koje su obuhvaćene carinskim zakonodavstvom;

(c) praktičnim standardima za osposobljenost ili profesionalne kvalifikacije koji su izravno povezani s radnjama koje se obavljaju;

(d) gospodarskom subjektu kao korisniku bilo kojeg međunarodno priznatog uvjerenja koje je izdano na temelju relevantnih međunarodnih konvencija.

Odjeljak 4.

Odluke koje se odnose na primjenu carinskog zakonodavstva

Članak 16.

Opće odredbe

1. Ako osoba zahtijeva da carinska tijela donesu odluku koja se odnosi na primjenu carinskog zakonodavstva, ta osoba dostavlja sve informacije koje ta tijela zahtijevaju, kako bi mogla donijeti takvu odluku.

Donošenje odluke može također zahtijevati te se odluka može odnositi na nekoliko osoba, u skladu s uvjetima koji se navode u carinskom zakonodavstvu.

2. Osim ako se drugačije ne predviđa carinskim zakonodavstvom, odluka iz stavka 1. donosi se bez odlaganja te se o njoj obavješćuje podnositelj zahtjeva, najkasnije u roku od četiri mjeseca od datuma na koji su carinska tijela zaprimila sve informacije koje su zahtijevala kako bi mogla donijeti takvu odluku.

Međutim, ako carinska tijela nisu u mogućnosti udovoljiti tim rokovima, ona obavješćuju podnositelja zahtjeva o toj činjenici prije isteka tih rokova, navodeći razloge i naznačujući daljnje vremensko razdoblje koje smatraju potrebnim kako bi se donijela odluka o takvom zahtjevu.

3. Osim ako nije drugačije navedeno u odluci ili carinskom zakonodavstvu, odluka proizvodi učinke na datum na koji podnositelj zahtjeva primi odluku ili se smatra da ju je primio. Osim u slučajevima koji se predviđaju člankom 24. stavkom 2., carinska tijela donesene odluke izvršavaju od navedenog datuma.

4. Prije donošenja odluke koja bi štetno utjecala na osobu ili osobe kojima je upućena, carinska tijela priopćuju razloge na kojima namjeravaju temeljiti svoju odluku dotičnoj osobi ili osobama, koje dobivaju priliku izraziti svoje stajalište u propisanom vremenskom roku koji teče od datuma na koji je priopćenje izdano.

Nakon isteka tog vremenskog razdoblja, dotične se osobe u primjerenom obliku obavještavaju o odluci, u kojoj se navode razlozi na kojima se ona temelji. Odluka navodi pravo na žalbu predviđeno člankom 23.

5. Mjere koje su namijenjene izmjenama i dopunama elemenata ove Uredbe koji nisu ključni, koje utvrđuju sljedeće:

(a) slučajeve u kojima i uvjete pod kojima se stavak 4. podstavak prvi ne primjenjuje;

(b) vrijeme iz stavka 4. podstavka prvog,

donose se u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom iz članka 184. stavka 4.

6. Ne dovodeći u pitanje odredbe iz drugih područja, a koje specificiraju slučajeve u kojima i uvjete pod kojima su odluke nevažeće ili postaju ništave, carinska tijela koja su izdala odluku mogu ju u bilo kojem trenutku poništiti, izmijeniti ili opozvati, ako odluka nije u skladu s carinskim zakonodavstvom.

7. Osim kad carinska tijela djeluju kao sudbena vlast, odredbe stavaka 3., 4. i 6. ovog članka i članaka 17., 18. i 19. također se primjenjuju na odluke koje carinska tijela donose bez prethodnog zahtjeva dotičnih osoba, a posebno na obavijesti o carinskom dugu predviđenom u članku 67. stavku 3.

Članak 17.

Valjanost odluka na cijelom području Zajednice

Osim ako se drugačije ne zahtijeva ili specificira, odluke koje donose carinska tijela, koje se temelje na ili se odnose na primjenu carinskog zakonodavstva vrijede na cijelom carinskom području Zajednice.

Članak 18.

Poništenje povoljnih odluka

1. Carinska tijela poništavaju odluku koja je povoljna za osobu kojoj je upućena, ako su ispunjeni svi sljedeći uvjeti:

(a) odluka je donesena na temelju netočnih ili nepotpunih informacija;

(b) podnositelj zahtjeva je znao ili je opravdano trebao znati da su informacije netočne ili nepotpune;

(c) ako bi odluka bila drugačija da su informacije bile točne ili potpune.

2. Osoba kojoj se odluka upućuje obavješćuje se o njenom poništenju.

3. Poništenje proizvodi učinak od datuma od kojeg je prvobitna odluka proizvela učinak, osim ako se u odluci u skladu s carinskim zakonodavstvom ne navodi drugačije.

4. Komisija može, u skladu s postupkom upravljanja na koje upućuje članak 184. stavak 3., donijeti mjere za provedbu ovog članka, a posebno u vezi s odlukama koje se upućuju na više osoba.

Članak 19.

Opoziv i izmjene povoljnih odluka

1. Povoljna odluka se opoziva ili izmjenjuje ako, u drugim slučajevima osim onih navedenih u članku 18., jedan ili više uvjeta koji su određeni za njeno izdavanje nisu bili ili više nisu ispunjeni.

2. Osim ako carinsko zakonodavstvo ne određuje drugačije, povoljna odluka koja se upućuje na više osoba, može se opozvati samo u vezi s osobom koja ne uspije ispuniti obvezu koja joj je tom odlukom nametnuta.

3. Osoba na koju je odluka bila upućena, obavješćuje se o njenom opozivu ili izmjeni.

4. Članak 16. stavak 3. primjenjuje se na opoziv ili izmjenu odluke.

Međutim, u iznimnim slučajevima, kada opravdani interesi osobe kojoj se odluka upućuje tako zahtijevaju, carinska tijela mogu odgoditi datum na koji opoziv ili izmjena proizvodi učinak.

5. Komisija može, u skladu s postupkom upravljanja iz članka 184. stavka 3., donijeti mjere za provedbu ovog članka, posebno u vezi s odlukama koje se upućuju na više osoba.

Članak 20.

Odluke koje se odnose na obvezujuće informacije

1. Carinska tijela, na službeni zahtjev, izdaju odluke koje se odnose na obvezujuće tarifne informacije, u daljnjem tekstu „odluke o OTI” ili odluke koje se odnose na obvezujuće informacije o podrijetlu, u daljnjem tekstu „odluke o OIP”.

Takav zahtjev se može odbiti u nekoj od sljedećih okolnosti:

(a) ako je zahtjev predan ili je već bio predan u istoj ili nekoj drugoj carinarnici te ga predaje korisniku odluke ili se predaje u njegovo ime u vezi s istom robom te, za odluke o OIP, pod istim okolnostima koje utvrđuju stjecanje podrijetla;

(b) ako se zahtjev ne odnosi ni na kakvu predviđenu uporabu odluke o OTI ili OIP ili predviđenu uporabu carinskoga postupka.

2. Odluke o OTI ili OIP obvezujuće su samo u odnosu na razvrstavanje u Carinsku tarifu ili utvrđivanje podrijetla robe.

Te su odluke obvezujuće za carinska tijela, za razliku od korisnika odluke, samo u odnosu na robu za koju su obavljene carinske formalnosti, nakon datuma od kojeg takva odluka proizvodi učinak.

Odluke su obvezujuće za korisnika odluke u odnosu na carinska tijela, od datuma na koji on primi ili se smatra da je primio obavijest o odluci.

3. Odluke o OTI ili OIP važeće su u razdoblju od tri godine od datuma od kojeg odluka proizvodi učinak.

4. Za provedbu odluka o OTI ili OIP u kontekstu zahtijevanog carinskog postupka, korisnik odluke mora biti sposoban dokazati da:

(a) u slučaju odluke o OTI, roba koja je deklarirana u svakom pogledu odgovara onoj opisanoj u odluci;

(b) u slučaju odluke o OIP, dotična roba i okolnosti koje utvrđuju stjecanje podrijetla, u svakom pogledu odgovaraju robi i okolnostima opisanim u odluci.

5. Odstupajući od članka 16. stavka 6. i članka 18., odluke o OTI ili OIP poništavaju se ako se temelje na netočnim ili nepotpunim podacima koje dostavljaju podnositelji zahtjeva.

6. Odluke o OTI ili OIP opozivaju se u skladu s člankom 16. stavkom 6. i člankom 19.

One se ne mogu izmjenjivati.

7. Komisija, u skladu s regulatornim postupkom iz članka 184. stavka 2., donosi mjere za provedbu stavaka 1. do 5. ovog članka.

8. Ne dovodeći u pitanje članak 19., mjere koje su namijenjene izmjenama i dopunama elemenata ove Uredbe koji nisu ključni, koji utvrđuju sljedeće:

(a) uvjete pod kojima, i trenutak u kojemu, odluke o OTI ili OIP prestaju biti valjane;

(b) uvjete pod kojima, i vremensko razdoblje u kojemu se odluka kako je navedeno u točki (a) još može koristiti u vezi s obvezujućim ugovorima koji se temelje na toj odluci i koji su sklopljeni prije isteka njene valjanosti;

(c) uvjete pod kojima Komisija smije donijeti odluke kojima od država članica traži da opozovu ili izmijene odluke koje se odnose na obvezujuće informacije i koje daju različite obvezujuće informacije u usporedbi s drugim odlukama o istome predmetu,

donose se u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom iz članka 184. stavka 4.

9. Mjere koje su namijenjene izmjenama i dopunama elemenata ove Uredbe koji nisu ključni, koje utvrđuju uvjete pod kojima će se donijeti ostale odluke koje se odnose na obvezujuće informacije, donose se u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom iz članka 184. stavka 4.

Odjeljak 5.

Kazne

Članak 21.

Primjena kazni

1. Svaka država članica predviđa kazne za neispunjavanje carinskog zakonodavstva Zajednice. Takve kazne su djelotvorne, proporcionalne i obeshrabrujuće.

2. Ako se primjenjuju upravne kazne, one mogu, između ostalog, imati jedan od sljedećih oblika ili oba:

(a) novčanu kaznu koju naplaćuju carinska tijela, uključujući po potrebi nagodbu koja se primjenjuje umjesto kaznenih sankcija;

(b) opoziv, suspenziju ili izmjenu svih odobrenja koje dotična osoba ima.

3. Države članice obavješćuju Komisiju u roku od šest mjeseci od datuma primjene ovog članka, kako se utvrđuje u skladu s člankom 188. stavkom 2., o važećim nacionalnim odredbama, kako se predviđa u stavku 1., i obavješćuju ju bez odlaganja o svim naknadnim izmjenama koje na njih utječu.

Odjeljak 6.

Žalbe

Članak 22.

Odluke koje donose pravosudna tijela

Članci 23. i 24. ne primjenjuju se na žalbe koje se podnose u svrhu poništavanja, opoziva ili izmjene odluke koja se odnosi na carinsko zakonodavstvo, a koju donose pravosudna tijela ili carinska tijela koja djeluju kao pravosudna tijela.

Članak 23.

Pravo na žalbu

1. Sve osobe imaju pravo na žalbu protiv svih odluka koje donesu carinska tijela i koje se odnose na primjenu carinskog zakonodavstva, koje se te osobe tiče izravno ili pojedinačno.

Svaka osoba koja je podnijela zahtjev carinskim tijelima za odlukom, a nije dobila odluku na taj zahtjev u roku navedenom u članku 16. stavku 2., također ima pravo ostvariti svoje pravo na žalbu.

2. Pravo na žalbu može se ostvariti u najmanje dva koraka:

(a) najprije, pri carinskim tijelima ili pravosudnom tijelu ili drugom tijelu koje država članica odredi u tu svrhu;

(b) kasnije, pri višemu neovisnom tijelu, koje može biti pravosudno tijelo ili odgovarajuće specijalizirano tijelo, u skladu s važećim odredbama u državama članicama.

3. Žalba se mora uložiti u državi članici u kojoj je odluka donesena ili zatražena.

4. Države članice jamče da žalbeni postupak omogućava brzu potvrdu ili ispravku odluka koje donose carinska tijela.

Članak 24.

Suspenzija provedbe

1. Podnošenje žalbe ne suspendira provedbu osporavane odluke.

2. Međutim, carinska tijela suspendiraju provedbu takve odluke u cijelosti ili djelomično, ako imaju dobar razlog vjerovati da osporavana odluka nije u skladu s carinskim zakonodavstvom ili da postoji opasnost od nepopravljive štete za dotičnu osobu.

3. U slučajevima iz stavka 2., ako je učinak osporavane odluke takav da su uvozne ili izvozne carine plative, suspenzija te odluke uvjetovana je dostavljanjem osiguranja, osim ako se na temelju dokumentirane procjene ne utvrdi da bi takvo osiguranje moglo uzrokovati ozbiljne ekonomske ili društvene poteškoće za dužnika.

Komisija može, u skladu s regulatornim postupkom iz članka 184. stavka 2., usvojiti mjere za provedbu prvoga podstavka ovog stavka.

Odjeljak 7.

Provjera robe

Članak 25.

Carinske provjere

1. Carinska tijela mogu obaviti sve carinske provjere koje smatraju potrebnim.

Carinske se provjere posebno mogu sastojati od pregleda robe, uzimanja uzoraka, provjere podataka u deklaraciji i postojanju i vjerodostojnosti dokumenata, pregledavanja računa gospodarskih subjekata i drugih evidencija, provjere prijevoznih sredstava, provjere prtljage i ostale robe koju nose osobe i obavljanja službenih ispitivanja i ostalih sličnih radnji.

2. Carinske se provjere, osim nasumičnih provjera, prvenstveno temelje na analizi rizika pomoću tehnika obrade podataka, s ciljem prepoznavanja i procjene rizika i donošenja potrebnih protumjera, na temelju kriterija koji su izrađeni na nacionalnom nivou i nivou Zajednice, a po potrebi i na međunarodnom nivou.

Države članice, u suradnji s Komisijom, izrađuju, održavaju i koriste zajednički okvir upravljanja rizikom, koji se temelji na razmjeni informacija o riziku i analizi između carinskih uprava i na utvrđivanju, između ostalog, zajedničkih kriterija za procjenu rizika, kontrolnih mjera i prioritetnih područja provjere.

Provjere koje se temelje na takvim informacijama i kriterijima obavljaju se ne dovodeći u pitanje ostale provjere koje se obavljaju u skladu sa stavcima 1. i 2. ili ostalim važećim odredbama.

3. Komisija, ne dovodeći u pitanje stavak 2. ovog članka, u skladu s regulatornim postupkom iz članka 184. stavka 2., donosi provedbene mjere kojima se utvrđuje sljedeće:

(a) zajednički okvir za upravljanje rizikom;

(b) zajednički kriteriji i prioritetna područja provjere;

(c) razmjenu informacija o riziku i analizi rizika između carinskih uprava.

Članak 26.

Suradnja između nadležnih tijela

1. Ako nadležna tijela koja nisu carinska tijela obavljaju provjere koje se odnose na istu robu, a koje nisu carinske provjere, carinska tijela u bliskoj suradnji s tim drugim nadležnim tijelima ulažu napore da se te provjere obave, kad je god moguće, u isto vrijeme i na istome mjestu kao i carinske provjere (sve na jednom mjestu), s tim da carinska tijela imaju koordinacijsku ulogu u postizanju ovog cilja.

2. U okviru provjera iz ovog odjeljka, carinska i druga nadležna tijela mogu, ako je potrebno u svrhu smanjivanja rizika i borbe protiv prijevare, međusobno i s Komisijom razmjenjivati podatke koje su dobili u kontekstu ulaska, izlaska, provoza, prijenosa, smještaja i uporabe u posebne svrhe robe, uključujući poštanski promet, koja se kreće između carinskog područja Zajednice i drugih područja, prisutnost i kretanje unutar carinskog područja robe koja nije roba Zajednice i robe koja je stavljena u postupak uporabe u posebne svrhe te rezultate svih provjera. Carinska tijela i Komisija mogu također razmjenjivati takve podatke s ciljem osiguravanja ujednačene primjene carinskog zakonodavstva Zajednice.

Članak 27.

Naknadna provjera

Carinska tijela mogu, nakon puštanja robe i radi potvrđivanja točnosti pojedinosti koje su navedene u skraćenoj ili carinskoj deklaraciji, pregledati sve isprave i podatke koji se odnose na radnje u vezi s dotičnom robom ili na prethodne ili naknadne trgovinske radnje koje uključuju tu robu. Ta tijela mogu također pregledati takvu robu i/ili uzeti uzorke ako je još uvijek moguće to učiniti.

Takve se provjere mogu obaviti u poslovnim prostorima posjednika robe ili njegovog zastupnika, osobe koja je izravno ili neizravno uključena u te radnje u poslovnom svojstvu ili bilo koje druge osobe koja je u posjedu tih isprava i podataka u poslovne svrhe.

Članak 28.

Letovi unutar Zajednice i prijevoz morem

1. Carinske se provjere ili formalnosti obavljaju u vezi s kabinskom ili predanom prtljagom ili osobama koje putuju na letu unutar Zajednice ili prevoze morem unutar Zajednice, samo ako carinsko zakonodavstvo predviđa takve provjere ili formalnosti.

2. Stavak 1. primjenjuje se ne dovodeći u pitanje sljedeće:

(a) provjere osiguranja i sigurnosti;

(b) provjere koje su povezane sa zabranama ili ograničenjima.

3. Komisija, u skladu s regulatornim postupkom iz članka 184. stavka 2., donosi mjere za primjenu ovog članka, utvrđujući slučajeve u kojima i uvjete pod kojima se carinske provjere i formalnosti mogu primijeniti na sljedeće:

(a) kabinsku i predanu prtljagu koja pripada: i. osobama koje putuju na letu u zrakoplovu koji dolazi iz zračne luke koja nije u Zajednici i koja, nakon zaustavljanja u zračnoj luci u Zajednici, nastavlja putovanje u drugu zračnu luku u Zajednici; ii. osobama koje putuju na letu u zrakoplovu koji se zaustavlja u zračnoj luci u Zajednici prije nego što nastavi putovanje u zračnu luku izvan Zajednice; iii. osobama koje koriste pomorske usluge koje pruža isto plovilo i koje se sastoje od druge dionice puta, a koje polaze iz, pristaju u ili završavaju u luci izvan Zajednice; iv. osobama na izletničkim brodovima i turističkim ili poslovnim zrakoplovima;

(b) kabinsku i predanu prtljagu: i. koja dolazi u zračnu luku u Zajednici u zrakoplovu koji dolazi iz zračne luke izvan Zajednice i koja se pretovaruje u toj zračnoj luci u Zajednici u drugi zrakoplov koji nastavlja let unutar Zajednice; ii. ukrcanu u zračnoj luci u Zajednici u zrakoplov koji nastavlja let unutar Zajednice, da bi se u drugoj zračnoj luci u Zajednici pretovarila u drugi zrakoplov čije je odredište zračna luka izvan Zajednice.

Odjeljak 8.

Čuvanje isprava i drugih informacija; naknade i troškovi

Članak 29.

Čuvanje isprava i drugih informacija

1. Osoba na koju se to odnosi, u svrhu carinskih provjera, čuva isprave i informacije iz članka 9. stavka 1., koja je na svaki način dostupna i prihvatljiva carinskim tijelima, najmanje tri kalendarske godine.

U slučaju robe koja se pušta u slobodni promet u okolnostima drugačijim od onih iz podstavka trećeg ili robe koja je deklarirana za izvoz, to vremensko razdoblje teče od kraja godine u kojoj su carinske deklaracije za puštanje robe u slobodni promet ili izvoz zaprimljene.

U slučaju robe koja je puštena u slobodni promet oslobođena od carine ili po smanjenoj stopi uvozne carine zbog njene uporabe u posebne svrhe, to razdoblje teče od kraja godine u kojoj roba prestaje biti predmetom carinskog nadzora.

U slučaju robe koja se nalazi u drugom carinskom postupku, to razdoblje teče od kraja godine u kojoj je navedeni carinski postupak okončan.

2. Ne dovodeći u pitanje članak 68. stavak 4., kada carinska provjera u vezi s carinskim dugom pokaže da je potrebno ispraviti odgovarajuće knjiženje te da je osoba na koju se to odnosi obaviještena o tome, isprave i informacije čuvaju se tri godine nakon roka koji se navodi u stavku 1. ovog članka.

Ako je podnesena žalba ili ako su započeli sudski postupci, isprave i informacije moraju se čuvati u vremenu koje se predviđa stavkom 1. ovog članka ili dok se žalbeni postupak ili sudski postupci ne završe, koje god završi kasnije.

Članak 30.

Naknade i troškovi

1. Carinska tijela ne nameću naknade za obavljanje carinskih provjera ili bilo kakvu primjenu carinskog zakonodavstva tijekom službenog radnog vremena njihovih nadležnih carinarnica.

Međutim, carinska tijela mogu nametnuti naknade ili zahtijevati povrat troškova ako su pružile posebne usluge, a posebno sljedeće:

(a) prisutnost, ako se tako zahtijeva, carinskog osoblja izvan službenog radnog vremena ili u prostorima izvan prostora carine;

(b) analizu ili stručna izvješća o robi i poštanske pristojbe za povrat robe podnositelju zahtjeva, posebno u vezi s odlukama koje su donesene prema članku 20. ili pružanjem informacija u skladu s člankom 8. stavkom 1.;

(c) pregled ili uzorkovanje roba s ciljem provjere ili uništenja robe, koje uključuje troškove osim onih za korištenje carinskog osoblja;

(d) iznimne kontrolne mjere, kada su potrebne zbog prirode robe ili potencijalnog rizika.

2. Mjere koje su namijenjene izmjenama i dopunama elemenata ove Uredbe koji nisu ključni, koje utvrđuju mjere za provedbu stavka 1. podstavka drugog, donose se u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom iz članka 184. stavka 4.

POGLAVLJE 3.

Konverzija valute i rokovi

Članak 31.

Konverzija valute

1. Nadležna tijela objavljuju, i/ili objavljuju na internetu, devizni tečaj koji se primjenjuje ako je potrebna konverzija valute iz jednog od sljedećih razloga:

(a) jer su čimbenici koji su korišteni za određivanje carinske vrijednosti robe izraženi u drugoj valuti, a ne u valuti države članice u kojoj se određuje carinska vrijednost;

(b) jer se zahtijeva vrijednost eura u nacionalnim valutama u svrhu razvrstavanja robe u Carinsku tarifu i iznosa uvozne i izvozne carine, uključujući vrijednosne pragove u Zajedničkoj carinskoj tarifi.

2. Ako je konverzija valute potrebna iz drugih razloga od onih iz stavka 1., vrijednost eura u nacionalnim valutama koja će se primjenjivati u okviru carinskog zakonodavstva, određuje se najmanje jednom godišnje.

3. Komisija, u skladu s regulatornim postupkom iz članka 184. stavka 2., donosi mjere za provedbu ovog članka.

Članak 32.

Rokovi

1. Ako se carinskim zakonodavstvom utvrđuje razdoblje, datum ili rok, takvo se razdoblje ne produljuje niti skraćuje te se takav datum ili rok ne odgađa ili pomiče unaprijed, osim ako se u odredbama koje se na to odnose, ne navodi posebna odredba.

2. Pravila koja se primjenjuju na razdoblja, datume i rokove koji se navode u Uredbi (EEZ, Euratom) br. 1182/71 Vijeća od 3. lipnja 1971. o određivanju pravila koja se primjenjuju na razdoblja, datume i rokove (10), primjenjuju se, osim ako se u carinskom zakonodavstvu Zajednice posebno ne predviđa drugačije.

GLAVA II.

ČIMBENICI NA TEMELJU KOJIH SE PRIMJENJUJU UVOZNE ILI IZVOZNE CARINE I DRUGE MJERE U VEZI S TRGOVINOM ROBOM

POGLAVLJE 1.

Zajednička carinska tarifa i razvrstavanje robe u Carinsku tarifu

Članak 33.

Zajednička carinska tarifa

1. Uvozne i izvozne carine temelje se na Zajedničkoj carinskoj tarifi.

Ostale mjere koje propisuju odredbe Zajednice, koje uređuju određena područja koja se odnose na trgovinu robom primjenjuju se po potrebi, u skladu s razvrstavanjem te robe u Carinsku tarifu.

2. Zajednička carinska tarifa sadrži sljedeće:

(a) kombiniranu nomenklaturu robe kako se navodi u Uredbi Vijeća (EEZ) br. 2658/87 od 23. srpnja 1987. o tarifnoj i statističkoj nomenklaturi i o Zajedničkoj carinskoj tarifi (11);

(b) sve druge nomenklature koje se u cijelosti ili djelomično temelje na kombiniranoj nomenklaturi ili koje predviđaju njene daljnje podjele i koje se utvrđuju odredbama Zajednice koje uređuju određena područja s ciljem primjene tarifnih mjera koje se odnose na trgovinu robom;

(c) konvencionalne ili normalne autonomne carine koje se primjenjuju na robu koja je obuhvaćena kombiniranom nomenklaturom;

(d) povlaštene tarifne mjere koje su sadržane u sporazumima koje je Zajednica sklopila s određenim državama ili područjima izvan carinskog područja Zajednice ili grupama iz takvih država ili područja;

(e) povlaštene tarifne mjere koje je Zajednica jednostrano donijela u vezi s određenim zemljama ili područjima izvan carinskog područja Zajednice ili grupama iz takvih zemalja ili područja;

(f) autonomne mjere koje predviđaju smanjenje ili izuzeće od carina na određenu robu;

(g) povoljnije tarifno postupanje koje je određeno za neku robu, zbog njezine prirode ili uporabe u posebne svrhe, u okviru mjera na koje se odnose točke (c) do (f) ili (h);

(h) ostale tarifne mjere koje se predviđaju poljoprivrednim ili trgovinskim ili drugim zakonodavstvom Zajednice.

3. Ako dotična roba ispunjava uvjete iz mjera koje se navode u stavku 2. točkama (d) do (g), primjenjuju se mjere na koje se odnose te odredbe, na zahtjev deklaranta, umjesto onih koje se predviđaju točkom (c) tog stavka. Takva primjena može se izvršiti naknadno, pod uvjetom da su ispunjeni rokovi i uvjeti koji se navode u relevantnoj mjeri ili Zakoniku.

4. Ako se primjena mjera iz stavka 2. točaka (d) do (g), ili izuzeće od mjera na koje se odnosi točka (h) istog stavka, ograničava na određeni opseg uvoza ili izvoza, takva primjena ili izuzeće, u slučaju carinskih kvota, prestaje vrijediti čim se dosegne navedeni opseg uvoza ili izvoza.

U slučaju carinskih plafona, takva primjena prestaje na temelju pravnog akta Zajednice.

5. Komisija, u skladu s postupkom upravljanja iz članka 184. stavka 3., donosi mjere za provedbu stavaka 1. i 4. ovog članka.

Članak 34.

Razvrstavanje robe u Carinsku tarifu

1. Za provedbu Zajedničke carinske tarife, „razvrstavanje u Carinsku tarifu” robe sastoji se u utvrđivanju jednog od podbrojeva ili daljnjih pododjeljaka kombinirane nomenklature prema kojoj će se ta roba razvrstati.

2. Za provedbu netarifnih mjera, „razvrstavanje u Carinsku tarifu” robe sastoji se u utvrđivanju jednog od podbrojeva ili daljnjih pododjeljaka kombinirane nomenklature ili bilo koje nomenklature koja se utvrđuje odredbama Zajednice i koja se u potpunosti ili djelomično temelji na kombiniranoj nomenklaturi ili koja predviđa daljnju podjelu, prema kojoj će se ta roba razvrstati.

3. Podbroj ili daljnji pododjeljak, određen u skladu sa stavcima 1. i 2., koristi se s ciljem provedbe mjera koje su u vezi s tim podbrojem.

POGLAVLJE 2.

Podrijetlo robe

Odjeljak 1.

Nepovlašteno podrijetlo

Članak 35.

Područje primjene

Članci 36., 37. i 38. utvrđuju pravila za određivanje nepovlaštenog podrijetla robe u svrhu primjene sljedećeg:

(a) Zajedničke carinske tarife uz iznimku mjera iz članka 33. stavka 2. točaka (d) i (e);

(b) mjera, osim tarifnih mjera, koje se utvrđuju odredbama Zajednice i koje uređuju određena područja koja se odnose na trgovinu robom;

(c) ostale mjere Zajednice koje se odnose na podrijetlo robe.

Članak 36.

Stjecanje podrijetla

1. Roba koja je u cijelosti dobivena u jednoj zemlji ili području smatra se da ima podrijetlo iz te zemlje ili tog područja.

2. Roba se, čija proizvodnja uključuje više od jedne zemlje ili područja, smatra da potječe iz zemlje ili područja gdje je obavljena posljednja značajna promjena.

Članak 37.

Dokaz o podrijetlu

1. Ako je podrijetlo u carinskoj deklaraciji naznačeno u skladu s carinskim zakonodavstvom, carinska tijela mogu zahtijevati od deklaranta da dokaže podrijetlo robe.

2. Ako se dokaz o podrijetlu pruža prema carinskom zakonodavstvu ili drugom zakonodavstvu Zajednice koje uređuje određena područja, carinska tijela mogu, u slučaju osnovane sumnje, zahtijevati dodatni dokaz koji je potreban kako bi se jamčilo da je navod podrijetla u skladu s pravilima koja se utvrđuju relevantnim zakonodavstvom Zajednice.

3. Isprava koja dokazuje podrijetlo može se izdati u Zajednici, ako tako traže potrebe trgovine.

Članak 38.

Provedbene mjere

Komisija, u skladu s regulatornim postupkom iz članka 184. stavka 2., donosi mjere za provedbu članaka 36. i 37.

Odjeljak 2.

Povlašteno podrijetlo

Članak 39.

Povlašteno podrijetlo robe

1. Roba, radi ostvarivanja mjera iz članka 33. stavka 2. točaka (d) ili (e). ili netarifnih povlaštenih mjera, udovoljava pravilima povlaštenog podrijetla iz stavaka 2. do 5. ovog članka.

2. U slučaju robe koja koristi povlaštene mjere, koje su sadržane u sporazumima koje je Zajednica sklopila s određenim zemljama ili područjima izvan carinskog područja Zajednice ili s grupama takvih zemalja ili područja, pravila o povlaštenom podrijetlu uređuju se tim sporazumima.

3. U slučaju robe na koju se primjenjuju povlaštene mjere, koje je Zajednica jednostrano donijela u vezi s određenim zemljama ili područjima izvan carinskog područja Zajednice ili grupama takvih zemalja ili područja, osim onih iz stavka 5., Komisija, u skladu s regulatornim postupkom iz članka 184. stavka 2., donosi mjere koje utvrđuju pravila o povlaštenom podrijetlu.

4. U slučaju robe koja koristi povlaštene mjere, koje se primjenjuju na trgovinu između carinskog područja Zajednice i Ceute i Melille, kako se navodi u Protokolu 2. Zakona o pristupanju iz 1985., pravila povlaštenog podrijetla donose se u skladu s člankom 9. tog Protokola.

5. U slučaju robe koja koristi povlaštene mjere, koje su sadržane u povlaštenim dogovorima u korist prekomorskih zemalja i područja koja su povezana sa Zajednicom, pravila o povlaštenom podrijetlu donose se u skladu s člankom 187. Ugovora.

6. Komisija, u skladu s regulatornim postupkom iz članka 184. stavka 2., donosi potrebne mjere za provedbu pravila na koje se odnose stavci 2. do 5. ovog članka.

POGLAVLJE 3.

Vrijednost robe u carinske svrhe

Članak 40.

Područje primjene

Carinska vrijednost robe, u svrhu primjene Zajedničke carinske tarife i netarifnih mjera, koje utvrđuju odredbe Zajednice koje uređuju određena područja koja se odnose na trgovinu robom, određuju se u skladu s člancima 41. do 43.

Članak 41.

Metode određivanja carinske vrijednosti na temelju transakcijske vrijednosti

1. Primarna osnova za carinsku vrijednost robe je transakcijska vrijednost, odnosno cijena koja je stvarno plaćena ili plativa za robu kada se prodaje radi izvoza u carinsko područje Zajednice, po potrebi prilagođena u skladu s mjerama koje su donesene u skladu s člankom 43.

2. Cijena koja je stvarno plaćena ili plativa je ukupno plaćanje koje je kupac izvršio ili će izvršiti za prodavača ili za treću stranu u korist prodavača za uvezenu robu i uključuje sva plaćanja koja su izvršena ili će biti izvršena kao uvjet za prodaju uvezene robe.

3. Transakcijska se vrijednost primjenjuje pod uvjetom da su zadovoljeni sljedeći uvjeti:

(a) nema ograničenja za kupca u vezi s raspolaganjem ili korištenjem robe, osim sljedećih: i. ograničenja koja nameće ili zahtijeva zakon ili javna tijela u Zajednici; ii. ograničenja u smislu zemljopisnog područja na kojem se roba može ponovo prodati; iii. ograničenja koja ne utječu u bitnoj mjeri na carinsku vrijednost robe;

(b) prodaja ili cijena ne podliježu određenim uvjetima ili ograničenjima čija se vrijednost ne može odrediti u odnosu prema robi čija vrijednost se određuje;

(c) nikakva naknada koju kupac dobiva od iduće preprodaje, raspolaganja ili korištenja robe, neće se plaćati izravno ili neizravno prodavaču, osim ako se u skladu s mjerama koje su donesene u skladu s člankom 43. ne napravi primjerena prilagodba.;

(d) kupac i prodavač nisu povezani ili takva veza nije utjecala na cijenu.

Članak 42.

Druge metode za određivanje carinske vrijednosti

1. Ako se carinska vrijednost robe ne može odrediti prema članku 41., određuje se u postupku prema redoslijedu od točke (a) do stavka 2. točke (d) ovog članka, do prve točke prema kojoj se carinska vrijednost robe može odrediti.

Redoslijed primjene točaka (c) i (d) zamjenjuje se ako deklarant tako zahtijeva.

2. Carinska vrijednost, prema stavku 1., jest:

(a) transakcijska vrijednost istovjetne robe koja je prodana za izvoz u carinsko područje Zajednice i izvezene u isto ili slično vrijeme kao i roba kojoj se određuje vrijednost;

(b) transakcijska vrijednost slične robe koja je prodana za izvoz u carinsko područje Zajednice i izvezene u isto ili slično vrijeme kao i roba kojoj se određuje vrijednost;

(c) vrijednost koja se temelji na jediničnoj cijeni po kojoj se uvozna roba ili ista ili slična uvezena roba, prodaje u carinskom području Zajednice u najvećoj ukupnoj količini osobama koje nisu povezane s prodavačima;

(d) izračunata vrijednost.

3. Ako se carinska vrijednost ne može utvrditi prema stavku 1., utvrđuje se na temelju dostupnih podataka na carinskom području Zajednice, koristeći razumna sredstva koja su u skladu s načelima i općim odredbama sljedećeg:

(a) sporazuma o provedbi članka VII. Općeg sporazuma o carinama i trgovini;

(b) članka VII. Općeg sporazuma o carinama i trgovini;

(c) ovim poglavljem.

Članak 43.

Provedbene mjere

Komisija, u skladu s regulatornim postupkom iz članka 184. stavka 2., donosi mjere koje utvrđuju sljedeće:

(a) elemente koji se, s ciljem utvrđivanja carinske vrijednosti, moraju dodati stvarno plaćenoj ili plativoj cijeni ili koji se mogu isključiti;

(b) elemente koji se trebaju koristiti za određivanje izračunate vrijednosti;

(c) metodu za utvrđivanje carinske vrijednosti u posebnim slučajevima i u vezi s robom za koju je carinski dug nastao nakon uporabe određenog postupka;

(d) sve daljnje uvjete, odredbe i pravila koji su potrebni za provedbu članaka 41. i 42.

GLAVA III.

CARINSKI DUG I OSIGURANJA

POGLAVLJE 1.

Nastanak carinskog duga

Odjeljak 1.

Uvozni carinski dug

Članak 44.

Puštanje u slobodni promet i privremeni uvoz

1. Uvozni carinski dug nastaje stavljanjem robe koja nije roba Zajednice i koja podliježe plaćanju uvoznih carina u bilo koji od sljedećih carinskih postupaka:

(a) puštanje u slobodni promet, uključujući prema odredbama za posebnu uporabu;

(b) privremeni uvoz s djelomičnim oslobođenjem od uvoznih carina.

2. Carinski dug nastaje u vrijeme prihvaćanja carinske deklaracije.

3. Deklarant je dužnik. U slučaju neizravnog zastupanja, osoba u čije ime se popunjava carinska deklaracija, također je dužnik.

Ako je carinska deklaracija, koja se odnosi na jedan od postupaka iz stavka 1., popunjena na temelju informacija koje dovode do tog da se cjelokupna ili dio uvozne carine ne naplaćuje, osoba koja je pružila potrebne informacije za popunjavanje carinske deklaracije i koja je znala, ili je opravdano trebala znati, da su takve informacije lažne, također je dužnik.

Članak 45.

Posebne odredbe koje se odnose na robu bez podrijetla

1. Ako se zabrana povrata ili izuzeće od uvoznih carina primjenjuje na robu bez podrijetla, koja se koristi u izradi proizvoda, za koje je izdan dokaz o podrijetlu ili je sastavljen u okviru povlaštenog postupanja između Zajednice i određenih zemalja ili područja izvan carinskog područja Zajednice ili grupa takvih zemalja ili područja, uvozni carinski dug u vezi s tom robom bez podrijetla nastaje pri primanju obavijesti o ponovnom izvozu, koja se odnosi na dotične proizvode.

2. Ako je carinski dug nastao prema stavku 1., iznos uvozne carine koji odgovara tomedugu određuje se prema istim uvjetima kao u slučaju carinskog duga koji nastaje na isti datum na koji se prihvaća carinska deklaracija za puštanje u slobodni promet robe bez podrijetla, a koja se koristi u izradi dotičnih proizvoda s ciljem okončavanja postupka unutarnje proizvodnje.

3. Članak 44. stavci 2. i 3. primjenjuju se na odgovarajući način. Međutim, u slučaju robe koja nije roba Zajednice, kako se navodi u članku 179., osoba koja podnese obavijest o ponovnom izvozu jest dužnik. U slučaju neizravnog zastupanja, osoba u čije ime se obavijest podnosi, također je dužnik.

Članak 46.

Carinski dug koji nastaje uslijed neispunjavanja obveza

1. Za robu koja podliježe uvoznim carinama, uvozni carinski dug nastaje uslijed neispunjavanja sljedećih obveza:

(a) jedne od obveza koje se određuju carinskim zakonodavstvom, koja se odnosi na unos robe koja nije roba Zajednice u carinsko područje Zajednice, njezino izuzimanje ispod carinskog nadzora ili kretanje, prerada, smještaj, privremeni uvoz ili raspolaganje takvom robom unutar tog područja;

(b) jedne od obveza koje se određuju carinskim zakonodavstvom i koja se odnosi na uporabu robe u posebne svrhe unutar carinskog područja Zajednice;

(c) uvjeta koji uređuje stavljanje robe koja nije roba Zajednice u carinski postupak ili odobravanje, na temelju uporabe robe u posebne svrhe, izuzeća od carine ili smanjene stope uvozne carine.

2. Vrijeme u kojem nastaje carinski dug je jedno od sljedećeg:

(a) trenutak u kojemu obveza čije neispunjavanje dovodi do carinskog duga, nije ispunjena ili prestaje biti ispunjena;

(b) trenutak u kojem se prihvaća carinska deklaracija za stavljanje robe u carinski postupak, ako se naknadno utvrdi da uvjet koji uređuje stavljanje robe u taj postupak ili odobravanje izuzeća od carine ili smanjene stope uvozne carine, na temelju uporabe robe u posebne svrhe, u stvari nije ispunjen.

3. U slučajevima na koje se odnosi stavak 1. točke (a) i (b), dužnik je netko od sljedećih:

(a) svaka osoba koja je trebala ispuniti dotične obveze;

(b) svaka osoba koja je znala ili je opravdano trebala znati da obveza prema carinskom zakonodavstvu nije bila ispunjena i koja je djelovala u ime osobe koja je bila obvezna ispuniti obvezu ili koja je sudjelovala u radnji koja je dovela do neispunjavanja obveze;

(c) svaka osoba koja je nabavila ili držala dotičnu robu i koja je znala ili je opravdano trebala znati u vrijeme nabavljanja ili primanja robe, da obveza prema carinskom zakonodavstvu nije bila ispunjena.

4. U slučajevima iz stavka 1. točke (c), dužnik je osoba od koje se zahtijeva da ispuni uvjete koji uređuju stavljanje robe u carinski postupak ili deklariranje dotične robe u taj postupak ili odobravanje izuzeća od carine ili smanjene stope uvozne carine na temelju uporabe robe u posebne svrhe.

Ako je popunjena carinska deklaracija u vezi s jednim od postupaka iz stavka 1. ili je carinskim tijelima pružena bilo kakva informacija koja se zahtijeva prema carinskom zakonodavstvu i koja se odnosi na uvjete koji uređuju stavljanje robe u carinski postupak, koja dovodi do toga da se cjelokupne ili dio uvoznih carina ne naplaćuju, osoba koja je pružila potrebne informacije za popunjavanje deklaracije i koja je znala ili koja je opravdano trebala znati, da su takve informacije lažne, također je dužnik.

Članak 47.

Odbitak određenog iznosa od već plaćene uvozne carine

1. Ako je carinski dug nastao, prema članku 46. stavku 1., u vezi s robom koja je puštena u slobodni promet po smanjenoj stopi uvozne carine zbog njene uporabe u posebne svrhe, iznos uvozne carine koji je plaćen kada je roba puštena u slobodni promet, odbija se od iznosa uvozne carine koji odgovara carinskom dugu.

Podstavak prvi se primjenjuje na odgovarajući način ako je carinski dug nastao u vezi s ostacima i otpadcima koji su proizašli iz uništenja takve robe.

2. Ako je carinski dug nastao, prema članku 46. stavku 1., u vezi s robom koja je stavljena pod privremeni uvoz s djelomičnim oslobođenjem od uvozne carine, iznos plaćene uvozne carine prema djelomičnom oslobođenju, odbija se od iznosa uvozne carine koja odgovara carinskom dugu.

Odjeljak 2.

Izvozni carinski dug

Članak 48.

Izvoz i vanjska proizvodnja

1. Izvozni carinski dug nastaje pri stavljanju robe, koja podliježe plaćanju izvoznih carina, u izvozni postupak ili postupak vanjske proizvodnje.

2. Carinski dug nastaje u vrijeme zaprimanja carinske deklaracije.

3. Deklarant je dužnik. U slučaju neizravnog zastupanja, osoba u čije ime se popunjava carinska deklaracija, također je dužnik.

Ako je carinska deklaracija popunjena na temelju informacija koje dovode do toga da se cjelokupna ili dio izvoznih carina ne naplaćuju, osoba koja je pružila potrebne informacije za popunjavanje carinske deklaracije i koja je znala, ili je opravdano trebala znati, da su takve informacije lažne, također je dužnik.

Članak 49.

Carinski dug koji nastaje uslijed neispunjavanja obveza

1. Za robu koja podliježe izvoznim carinama, izvozni carinski dug nastaje uslijed neispunjavanja sljedećih obveza:

(a) jedne od obveza koje se određuju carinskim zakonodavstvom za izlaz robe;

(b) uvjeta pod kojima roba smije napustiti carinsko područje Zajednice s potpunim ili djelomičnim oslobođenjem od izvoznih carina.

2. Vrijeme u kojem nastaje carinski dug jedno je od sljedećeg:

(a) trenutak u kojemu roba stvarno napušta carinsko područje Zajednice bez carinske deklaracije;

(b) trenutak u kojemu roba stiže na odredište, a koji nije onaj kada je roba smjela napustiti carinsko područje Zajednice s potpunim ili djelomičnim oslobođenjem od izvoznih carina;

(c) ako carinska tijela nisu u mogućnosti odrediti trenutak iz točke (b), trenutak kada istječe rok koji je određen za pružanje dokaza o tome da su uvjeti, prema kojima roba smije biti oslobođena, ispunjeni.

3. U slučajevima na koje se odnosi stavak 1. točka (a), dužnik je jedan od sljedećih:

(a) svaka osoba koja je trebala ispuniti dotične obveze;

(b) svaka osoba koja je znala ili je opravdano trebala znati da dotična obveza nije ispunjena i koja je djelovala u ime osobe koja je bila dužna ispuniti obvezu;

(c) svaka osoba koja je sudjelovala u radnji koja je dovela do neispunjavanja obveze i koja je znala ili je opravdano trebala znati da carinska deklaracija nije bila podnesena, a trebala je biti.

4. U slučajevima iz stavka 1. točke (b), dužnik je svaka osoba koja treba ispuniti uvjete prema kojima roba smije napustiti carinsko područje Zajednice s potpunim ili djelomičnim oslobođenjem od izvoznih carina.

Odjeljak 3.

Odredbe koje su zajedničke za carinske dugove nastale pri uvozu i izvozu

Članak 50.

Zabrane i ograničenja

1. Uvozni ili uvozni carinski dug nastaje i ako se odnosi na robu koja podliježe mjerama zabrane ili ograničenja pri uvozu ili izvozu bilo koje vrste.

2. Međutim, carinski dug ne nastaje iz sljedećeg:

(a) kada se na carinsko područje Zajednice nezakonito unese krivotvorena valuta;

(b) kada se na carinsko područje Zajednice unesu opojne droge i psihotropne tvari, osim kada ih nadležna tijela strogo nadziru s ciljem uporabe u medicinske i znanstvene svrhe.

3. Za potrebe kazni koje se primjenjuju na carinske prekršaje, smatra se da je carinski dug nastao ako, prema zakonu države članice, carine ili postojanje carinskog duga predstavljaju osnovu za određivanje kazni.

Članak 51.

Solidarni dužnici

Ako je više osoba odgovorno za plaćanje iznosa uvozne ili izvozne carine koja odgovara jednom carinskom dugu, one će biti solidarno odgovorne za cjelokupni iznos duga.

Članak 52.

Opća pravila za izračun iznosa uvozne ili izvozne carine

1. Iznos uvozne ili izvozne carine određuje se na temelju onih pravila za izračun carine koja su se primjenjivala na dotičnu robu u vrijeme u kojem je nastao carinski dug s njom u vezi.

2. Ako nije moguće točno utvrditi vrijeme u kojem je nastao carinski dug, to se vrijeme smatra onim vremenom u kojemu carinska tijela zaključe da je roba u okolnostima u kojima je nastao carinski dug.

Međutim, ako informacije koje su dostupne carinskim tijelima omogućavaju carinskim tijelima da utvrde da je carinski dug nastao prije vremena u kojemu su one donijele takav zaključak, smatra se da je carinski dug nastao u najranijem trenutku u kojem je moguće utvrditi takve okolnosti.

Članak 53.

Posebna pravila za izračun iznosa uvozne carine

1. Ako su troškovi smještaja ili uobičajenih načina postupanja nastali na carinskom području Zajednice u vezi s robom koja je stavljena u carinski postupak, takvi troškovi ili povećanje vrijednosti neće se uzeti u obzir za izračun iznosa uvozne carine, ako deklarant podnese zadovoljavajući dokaz o tim troškovima.

Međutim, carinska vrijednost, količina, priroda i podrijetlo robe koja nije roba Zajednice, koja se koristi u poslovima, uzima se u obzir za izračun iznosa uvozne carine.

2. Ako se razvrstavanje robe u Carinsku tarifu koja je stavljena u carinski postupak mijenja kao posljedica uobičajenih oblika postupanja na carinskom području Zajednice, na zahtjev deklaranta primjenjuje se izvorno razvrstavanje robe u Carinsku tarifu koja je stavljena u postupak.

3. Ako je nastao carinski dug za prerađene proizvode koji proizlaze iz postupka unutarnje proizvodnje, iznos uvozne carine koji odgovara tome dugu, na zahtjev deklaranta, utvrđuje se na temelju razvrstavanja u Carinsku tarifu, carinske vrijednosti, količine, prirode i podrijetla robe koja je stavljena u postupak unutarnje proizvodnje u vrijeme prihvaćanja carinske deklaracije koja se odnosi na tu robu.

4. Ako carinsko zakonodavstvo predviđa povoljno tarifno postupanje za robu ili oslobođenje ili potpuno ili djelomično izuzeće od uvoznih ili izvoznih carina, prema članku 33. stavku 2. točki (d) do (g), člancima 130. do 133. ili člancima 171. do 174. ili prema Uredbi Vijeća (EEZ) br. 918/83 od 28. ožujka 1983. o uspostavljanju sustava Zajednice za oslobođenje od carina (12), takvo povoljno tarifno postupanje, oslobođenje ili izuzeće također se primjenjuje u slučajevima kada je carinski dug nastao prema člancima 46. i 49. ove Uredbe, pod uvjetom da takav propust koji je doveo do nastanka carinskog duga ne predstavlja pokušaj prijevare.

Članak 54.

Provedbene mjere

Mjere koje su namijenjene izmjeni i dopuni elemenata ove Uredbe koji nisu ključni, koje utvrđuju sljedeće:

(a) pravila za izračun iznosa uvozne ili izvozne carine koja se primjenjuju na robu;

(b) daljnja posebna pravila za određene postupke;

(c) odstupanja od članaka 52. i 53., posebno da se izbjegne zaobilaženje carinskih mjera iz članka 33. stavka 2. točke (h),

donose se u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom iz članka 184. stavka 4.

Članak 55.

Mjesto nastanka carinskog duga

1. Carinski dug nastaje na mjestu na kojemu se podnosi carinska deklaracija ili obavijest o ponovnom izvozu iz članaka 44., 45. i 48. ili na kojemu će se podnijeti dodatna deklaracija iz članka 110. stavak 3.

U svim ostalim slučajevima, mjesto nastanka carinskog duga je mjesto na kojemu su nastupile okolnosti iz kojih dug proizlazi.

Ako nije moguće odrediti to mjesto, carinski dug nastaje na mjestu za koje carinska tijela zaključe da je roba u okolnostima u kojima nastaje carinski dug.

2. Ako je roba stavljena u carinski postupak koji nije završen, a mjesto se ne može odrediti, prema stavku 1. podstavku drugom ili trećem u propisanom vremenskom roku, carinski dug nastaje na mjestu na kojemu je roba ili stavljena u spomenuti postupak ili je unesena na carinsko područje Zajednice u tom postupku.

Mjere koje su namijenjene izmjenama i dopunama elemenata ove Uredbe koji nisu ključni, koje utvrđuju vremensko razdoblje na koje se odnosi podstavak prvi ovog stavka, donose se u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom iz članka 184. stavka 4.

3. Ako informacije koje su dostupne carinskim tijelima omogućuju da carinska tijela utvrde da je carinski dug mogao nastati na različitim mjestima, smatra se da je carinski dug nastao na mjestu na kojemu je najranije nastao.

4. Ako carinska tijela utvrde da je carinski dug nastao prema članku 46. ili članku 49. u drugoj državi članici i da je iznos uvozne ili izvozne carine koja odgovara tom dugu manji od EUR 10 000, smatra se da je carinski dug nastao u državi članici u kojoj je to utvrđeno.

POGLAVLJE 2.

Osiguranje za carinski dug koji je nastao ili bi mogao nastati

Članak 56.

Opće odredbe

1. Ovo se poglavlje primjenjuje na osiguranja za carinske dugove koji su nastali i za one koji mogu nastati, osim ako se navodi drugačije.

2. Carinska tijela mogu zahtijevati polaganje osiguranja radi osiguranja plaćanja iznosa uvozne ili izvozne carine koja odgovara carinskom dugu. Ako odgovarajuće odredbe tako predviđaju, zahtijevano osiguranje može pokrivati i druge namete, kako se predviđa prema ostalim odgovarajućim važećim odredbama.

3. Ako carinska tijela zahtijevaju polaganje osiguranja, to se može zahtijevati od dužnika ili osobe koja može postati dužnikom. Ona mogu dozvoliti i da osiguranje položi osoba koja nije osoba od koje se to zahtijeva.

4. Ne dovodeći u pitanje članak 64., carinska tijela zahtijevaju polaganje samo jednog osiguranja u vezi s određenom robom ili određenom deklaracijom.

Osiguranje koje se polaže za određenu deklaraciju primjenjuje se na iznos uvozne ili izvozne carine koja odgovara carinskom dugu i drugim nametima u vezi sa svom robom koja je obuhvaćena ili se pušta na temelju te deklaracije, bez obzira je li deklaracija točna ili ne.

Ako osiguranje nije bilo prestalo, također se može uporabiti, u granicama osiguranog iznosa, za povrat iznosa uvozne ili izvozne carine i drugih nameta koji se naplaćuju nakon naknadne provjere robe.

5. Na zahtjev osobe iz stavka 3. ovog članka, carinska tijela mogu, u skladu s člankom 62. stavcima 1. i 2., odobriti polaganje zajedničkog osiguranja za pokrivanje iznosa uvozne ili izvozne carine koja odgovara carinskom dugu koji se odnosi na dva ili više posla, deklaracije ili carinskih postupaka.

6. Osiguranje se ne zahtjeva od državnih, regionalnih i lokalnih tijela ili drugih tijela, koja uređuje javno pravo, u vezi s radnjama u kojima sudjeluju kao tijela s javnim ovlastima.

7. Carinska se tijela mogu odreći zahtjeva za polaganjem osiguranja ako iznos uvozne ili izvozne carine koji se osigurava ne prelazi statistički prag za deklaracije, koji se određuje u skladu s člankom 12. Uredbe Vijeća (EZ) br. 1172/95 od 22. svibnja 1995. o statistici koja se odnosi na trgovinu Zajednice i njezinih država članica robom sa zemljama koje nisu članice (13).

8. Osiguranje koje carinska tijela prihvate ili odobre, pravomoćno je na cijelom carinskom području Zajednice, u svrhu u koju se izdaje.

9. Mjere koje su namijenjene izmjeni i dopuni elemenata ove Uredbe koji nisu ključni, koje utvrđuju sljedeće:

— uvjete za provedbu ovog članka,

— slučajeve, osim onih koji se utvrđuju stavkom 6. ovog članka, u kojima se ne zahtijeva osiguranje,

— iznimke od stavka 8. ovog članka,

donose se u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom iz članka 184. stavak 4.

Članak 57.

Obvezno osiguranje

1. Ako je davanje osiguranja obvezno, i podliježe pravilima koja su donesena prema stavku 3., carinska tijela određuju iznos takvog osiguranja na razini koja je jednaka točnom iznosu uvozne ili izvozne carine koja odgovara carinskom dugu i ostalim nametima, ako se takav iznos može utvrditi sa sigurnošću u vrijeme kad se zahtijeva osiguranje.

Ako nije moguće utvrditi točan iznos, osiguranje se određuje na najviši iznos, prema procjeni carinska tijela, uvozne ili izvozne carine koja odgovara carinskom dugu i ostalim nametima koji su nastali ili mogli nastati.

2. Ne dovodeći u pitanje članak 62., ako se podnosi zajedničko osiguranje za iznos uvozne ili izvozne carine koji odgovara carinskom dugu i ostalim nametima koja mogu varirati u iznosima tijekom vremena, iznos se takvog osiguranja određuje na nivou koji omogućuje da iznos uvozne ili izvozne carine koji odgovara carinskom dugu i ostalim nametima bude namiren cijelo vrijeme.

3. Komisija, u skladu s regulatornim postupkom iz članka 184. stavka 2., donosi mjere za provedbu stavka 1. ovog članka.

Članak 58.

Neobvezno osiguranje

Ako je davanje osiguranja nije obvezno, carinska tijela u svakom slučaju zahtijevaju takvo osiguranje ako smatraju da nije sigurno da će iznos uvozne ili izvozne carine koji odgovara carinskom dugu i ostalim nametima biti plaćen u propisanom vremenu. Ta tijela utvrđuju njegov iznos na način da se ne prekorači razina na koju se odnosi članak 57.

Mjere koje su namijenjene izmjeni i dopuni elemenata ove Uredbe koji nisu ključni, koje utvrđuju kada je osiguranje neobvezno, donose se u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom iz članka 184. stavka 4.

Članak 59.

Polaganje osiguranja

1. Osiguranje se može dati u jednom od sljedećih oblika:

(a) polaganjem gotovine ili drugih sredstava plaćanja koja carinska tijela priznaju kao jednaka gotovinskom pologu, u eurima ili u valuti države članice u kojoj se zahtijeva osiguranje;

(b) preuzetom obvezom jamca;

(c) drugim oblikom jamstva koje pruža jednako osiguranje da će iznos uvozne ili izvozne carine koji odgovara carinskom dugu i ostalim nametima biti plaćen.

Mjere koje su namijenjene izmjeni i dopuni elemenata ove Uredbe koji nisu ključni, koje utvrđuju oblike jamstva na koje se odnosi točka (c) podstavka prvog ovog stavka, donose se u skladu s regulatornim postupkom s kontrolom iz članka 184. stavka 4.

2. Osiguranje u obliku gotovinskog pologa ili plaćanja koje se smatra jednakim gotovinskom pologu, daje se u skladu s važećim odredbama u državi članici u kojoj se zahtijeva osiguranje.

Članak 60.

Izbor osiguranja

Osoba od koje se zahtijeva da položi osiguranje može izabrati između oblika osiguranja koji se navode u članku 59. stavku 1.

Međutim, carinska tijela mogu odbiti prihvatiti izabrani oblik osiguranja, ako taj nije prikladan za ispravnu provedbu odgovarajućeg carinskog postupka.

Carinska tijela mogu zahtijevati da se u određenom vremenu zadrži izabrani oblik osiguranja.

Članak 61.

Jamac

1. Jamac iz članka 59. stavka 1. točke (b) mora biti treća osoba, s poslovnim nastanom na carinskom području Zajednice. Carinska tijela, koje traže osiguranje, moraju odobriti jamca, osim ako je jamac kreditna institucija, financijska institucija ili osiguravajuće društvo koje je u Zajednici akreditirano u skladu s važećim odredbama Zajednice.

2. Jamac se pismeno obvezuje platiti osigurani iznos uvozne ili izvozne carine koji odgovara carinskom dugu ili drugim nametima.

3. Carinska tijela mogu odbiti odobriti jamca ili predloženu vrstu osiguranja, ako se bilo koje od toga ne čini sigurnim da će osigurati plaćanje iznosa uvozne ili izvozne carine koji odgovara carinskom dugu i ostalih nametima u propisanom roku.

Članak 62.

Zajedničko osiguranje

1. Odobrenje iz članka 56. stavka 5. daje se samo osobama koje zadovolje sljedeće uvjete:

(a) imaju poslovni nastan na carinskom području Zajednice;

(b) imaju evidenciju o ispunjavanju carinskih i poreznih obveza;

(c) one su redovni korisnici predviđenih carinskih postupaka ili carinska tijela znaju da su sposobne ispuniti svoje obveze u vezi s tim postupcima.

2. Ako je potrebno podnijeti zajedničko osiguranje za carinske dugove i ostale namete koji mogu nastati, gospodarski subjekt može dobiti odobrenje za korištenjem zajedničkog osiguranja sa smanjenim iznosom ili odricanje od osiguranja pod uvjetom da ispunjava sljedeće kriterije:

(a) zadovoljavajući sustav upravljanja trgovinskim i, po potrebi, prijevoznim evidencijama, koji omogućava primjerene carinske provjere;

(b) dokaz o solventnosti.

3. Komisija, u skladu s regulatornim postupkom iz članka 184. stavka 2., donosi mjere koje uređuju postupak za davanje odobrenja prema stavcima 1. i 2. ovog članka.

Članak 63.

Dodatne odredbe koje se odnose na korištenje osiguranja

1. U slučajevima u kojima carinski dug može nastati u okviru posebnih postupaka, primjenjuju se stavci 2. i 3.

2. Oslobođenje od polaganja osiguranja koje se odobrava u skladu s člankom 62. stavkom 2. ne primjenjuje se na robu za koju se smatra da predstavlja povećani rizik od prijevare.

3. Komisija, u skladu s regulatornim postupkom iz članka 184. stavka 2., donosi mjere:

(a) provodeći stavak 2. ovog članka;

(b) privremeno zabranjujući uporabu zajedničkog osiguranja sa smanjenim iznosom iz članka 62. stavka 2.;

(c) kao iznimnu mjeru u posebnim okolnostima, privremeno zabranjujući uporabu zajedničkog osiguranja u vezi s robama koje su pr