Korkeimman oikeuden ratkaisu
Perustelut
Asian tausta
1. Yhtiö ja B olivat tehneet 18.2.2000 Saksassa sopimuksen yhtiön
Suomessa valmistaman hirsitalorakennussarjan toimittamisesta B:n
perheelle Saksaan. Samassa yhteydessä yhtiö ja B olivat tehneet
agentuurisopimuksen, jonka mukaan B:n tuli yhtiön myyntiedustajana
huolehtia yhtiön valmistamien hirsitalojen markkinoinnista Saksassa
tietyllä alueella. Osapuolten tarkoituksena oli, että B:lle myyty talopaketti
toimisi paitsi B:n ja hänen perheensä asuntona myös yhtiön mallitalona
B:n edustustoiminnassa. B:hen kohdistamallaan kanteella yhtiö velkoi
B:lle myymänsä talopaketin kauppahinnan maksamatta jäänyttä viimeistä
erää sekä vaati B:lle talopaketista myönnetyn alennuksen palauttamista.
Ratkaistava kysymys
2. Asiassa on kysymys siitä, onko Heinolan käräjäoikeus toimivaltainen
tutkimaan yhtiön B:hen kohdistaman kanteen tuomioistuimen toimivaltaa
sekä tuomioiden täytäntöönpanoa yksityisoikeuden alalla Brysselissä
27 päivänä syyskuuta 1968 tehdyn yleissopimuksen (SopS 26/1999,
jäljempänä Brysselin sopimus) nojalla.
3. Se, mitkä Brysselin sopimuksen määräyksistä tulevat sovellettaviksi
toimivaltakysymystä arvioitaessa, riippuu siitä, onko kysymyksessä
olevaa pääasiaa pidettävä Brysselin sopimuksen II osaston 4 jaksossa
(artiklat 13-15) tarkoitettuna kuluttajansuojaa koskevana riita-asiana.
Brysselin sopimuksen 14 artiklan 2 kappaleen mukaan toinen sopijapuoli
voi nostaa kanteen kuluttajaa vastaan ainoastaan sen sopimusvaltion
tuomioistuimissa, missä kuluttajalla on kotipaikka. Sopimuksen 15
artiklan mukaan tästä määräyksestä voidaan sopimuksin poiketa
ainoastaan eräissä sellaisissa tilanteissa, joista tässä tapauksessa ei ole
kysymys.
Onko B kuluttaja Brysselin sopimuksen mukaan?
4. Yhtiön mielestä B:tä ei voida pitää Brysselin sopimuksessa
tarkoitettuna kuluttajana kanteessa kysymyksessä olevassa
sopimussuhteessa. Sen vuoksi oikeuspaikasta on voitu pätevästi sopia.
B on puolestaan katsonut tehneensä kanteessa tarkoitetun sopimuksen
kuluttajana. Alemmat oikeudet ovat päätyneet siihen, että B on kaupasta
sopiessaan ensisijaisesti ollut Brysselin sopimuksessa tarkoitettu kuluttaja
ja että kanne sen vuoksi on nostettava sen valtion tuomioistuimessa,
missä B:llä on kotipaikka.
5. Brysselin sopimuksen 13 artiklan mukaan kuluttajansuojasta
on kysymys silloin, kun asia koskee jonkun sellaista tarkoitusta
varten tekemää sopimusta, jota ei voida pitää hänen ammattiinsa tai
elinkeinotoimintaansa liittyvänä. Euroopan yhteisöjen tuomioistuimen
(jäljempänä EY-tuomioistuin) vakiintuneen oikeuskäytännön mukaan
tätä kuluttajakäsitettä on tulkittava Brysselin sopimuksen järjestelmän
ja tavoitteiden eikä tietyn kansallisen lain mukaisesti (esimerkiksi asia
150/77 Bertrand, tuomio 21.6.1978, Kok. 1978, s. 1431, 14-16 kohta,
asia C-89/91 Shearson Lehman Hutton, tuomio 19.1.1993, Kok. 1993,
s. I-139, 13 kohta, asia C-269/95, Benincasa, tuomio 3.7.1997, Kok.
1997, s. I-3767, 12 kohta, asia C-99/96, Mietz, tuomio 27.4.1999, Kok.
1999, s. I-2277, 26 kohta ja asia C-96/00, Gabriel, tuomio 11.7.2002,
Kok. 2002, s. I-6367, 37 kohta, ja asia C-464/01, Gruber, tuomio
20.1.2005, 31 kohta). Kuluttajansuojaa koskeviin riitaasioihin liittyvää
toimivaltaperustetta tältä pohjalta tulkitessaan EY-tuomioistuin on eräissä
ratkaisuissaan viitannut myös siihen oikeuskäytännössä vakiintuneeseen
Brysselin sopimuksen yleiseen periaatteeseen, että kansainvälinen
toimivalta on vastaajan kotipaikan tuomioistuimella, jollei muusta ole
määrätty. Tästä yleisperiaatteesta poikkeavia toimivaltaperusteita
tulkittaessa ei saa mennä sopimuksessa tarkoitettuja tapauksia
pidemmälle (esimerkiksi edellä mainittu tuomio asiassa Benincasa, 13
kohta).
6. Brysselin sopimuksen II osaston 4 jaksossa (artiklat 13-15)
perustetun kuluttajariitoja koskevan erityisjärjestelmän tehtävänä on
kuluttajan riittävä suojaaminen, ottaen huomioon, että häntä pidetään
elinkeinonharjoittajana toimivaa sopimuskumppaniaan taloudellisesti
heikommassa asemassa olevana ja juridisesti kokemattomampana
osapuolena (ks. esimerkiksi edellä mainittu tuomio asiassa Gabriel, 39
kohta). Edellä mainitussa tuomiossa asiassa Benincasa EY-tuomioistuin
katsoi Brysselin sopimuksen 13 artiklan sanamuodosta ja tarkoituksesta
seuraavan, ottaen huomioon myös vakiintuneen oikeuskäytännön,
että kuluttajalla tarkoitetaan vain yksityistä kuluttajaa, joka ei
harjoita elinkeino- tai ammattitoimintaa. Kuluttajakäsitettä on siten
tulkittava suppeasti. Artiklojen 13-15 määräysten sanamuodon, hengen
että tavoitteen mukaista on todeta, että niillä perustettu erityinen
suojajärjestelmä koskee vain sellaisia sopimuksia, jotka on tehty sekä
nykyisestä että tulevasta ammattitoiminnasta tai -tavoitteesta erillään ja
siitä riippumatta. Sen vuoksi Brysselin sopimuksen sanottuja määräyksiä
oli EY-tuomioistuimen mukaan tulkittava niin, että kantajaa, joka oli
tehnyt sopimuksen harjoittaakseen tulevaisuudessa ammattitoimintaa, ei
voitu pitää kuluttajana (tuomio asiassa Benincasa, kohdat 15-19).
7. Asiassa Gruber EY-tuomioistuin puolestaan katsoi (tuomion kohta 54),
että henkilöllä, joka on tehnyt sellaista hyödykettä koskevan sopimuksen,
jota käytetään osittain hänen ammattiinsa tai elinkeinotoimintaansa
liittyvään tarkoitukseen mutta osittain ei, ei ole oikeutta vedota Brysselin
sopimuksen 13-15 artiklojen erityisiin toimivaltamääräyksiin, ellei
ammattiin tai elinkeinotoimintaan liittyvä tarkoitus ole toisarvoinen siten,
että sitä on pidettävä vähäpätöisenä tarkasteltaessa kyseessä olevaa
toimea kokonaisuudessaan. Ratkaisun mukaan sillä, että ammattiin
tai elinkeinotoimintaan liittymätön tarkoitus on pääasiallinen, ei ole
vaikutusta tässä suhteessa.
8. Tässä asiassa on riidatonta, että talotoimitussopimus on liittynyt
asianosaisten samana päivänä solmimaan agentuurisopimukseen,
jonka mukaan B:n tuli ryhtyä yhtiön myyntiedustajaksi Saksassa.
B:lle toimitetun talopaketin oli tarkoitus toimia yhtiön mallitalona
tässä edustustoiminnassa. Talokaupasta ja agentuurisopimuksesta
on neuvoteltu samassa yhteydessä ja sopimukset on allekirjoitettu
samanaikaisesti. Kuten alemmat oikeudetkin ovat katsoneet, ilmeistä
sinänsä on, että B on hankkinut talon pääasiassa ja ensisijaisesti
perheensä asumiskäyttöön. Talotoimituksen liittymisestä myös
B:n ja yhtiön väliseen liiketoimintaan oli kuitenkin nimenomaisesti
sovittu talotoimituksen yhteydessä niin, että taloa oli ollut tarkoitus
käyttää mallitalona B:n agentuuritoiminnassa ja että osa tiloista,
joskin ilmeisesti asuintiloja vähäisempi osa, oli jopa tarkoitettu tuon
agentuuritoiminnan käyttöön. Talotoimituksen liittymistä B:n ja yhtiön
välillä samassa yhteydessä sovittuun liiketoimintaan ei siten voida pitää
sopimuskokonaisuus huomioon ottaen EY-tuomioistuimen asiassa Gruber
tarkoittamalla tavalla vähäpätöisenä. Sillä seikalla, ettei B:n ja yhtiön
välinen agentuuritoiminta ole koskaan käytännössä alkanut asianosaisten
välisten riitaisuuksien vuoksi, ei ole asiassa Benincasa annetun tuomion
valossa merkitystä arvioitaessa sitä, onko puheena olevaa asiaa pidettävä
Brysselin sopimuksessa tarkoitettuna kuluttajansuojaa koskevana riita-
asiana.
9. Näin ollen Korkein oikeus katsoo talotoimitusta koskevan sopimuksen
liittyvän siinä määrin B:n elinkeinotoimintaan, ettei B:tä voida
pitää Brysselin sopimuksen 13 artiklassa tarkoitettuna kuluttajana.
Brysselin sopimuksen 14 artiklan 2 kappaleen kuluttajaa koskeva
toimivaltamääräys ei siten estä kanteen nostamista muunkin kuin sen
valtion tuomioistuimessa, jossa B:llä on kotipaikka.
Mikä on Brysselin sopimuksessa tarkoitettu velvoitteen täyttämispaikka?
10. Brysselin sopimuksen 5 artiklan 1 kappaleen 1 kohdan mukaan
kanne on sopimusta koskevassa asiassa nostettava sen paikkakunnan
tuomioistuimessa, jolla kanteessa tarkoitettu velvoite on täytettävä.
Näin ollen tulee arvioitavaksi, minkä lain mukaan määräytyy se
paikkakunta, jolla kanteessa tarkoitettu velvoite on täytettävä. Tältä
osin käräjäoikeus on katsonut, että tämä paikkakunta määräytyisi
sopimusvelvoitteisiin sovellettavaa lakia koskevasta, Roomassa 19.6.1980
tehdystä yleissopimuksesta (Rooman yleissopimus) ilmenevän lain
mukaisesti.
11. Tämän johdosta Korkein oikeus kuitenkin toteaa, että Rooman
yleissopimuksen 21 artiklan mukaan tämä yleissopimus ei estä
sellaisten kansainvälisten sopimusten soveltamista, joiden osapuoleksi
sopimusvaltio on liittynyt tai liittyy. Sekä Suomi että Saksa ovat
kansainvälistä tavaran kauppaa koskevista sopimuksista Wienissä
11.4.1980 tehdyn yleissopimuksen (SopS 50/1988, jäljempänä YK:n
kauppalaki) osapuolia. Sen 1 artiklan 1 kappaleesta ilmenee, että tätä
yleissopimusta sovelletaan tavaran kauppaa koskeviin sopimuksiin
muun muassa sellaisten sopijapuolten välillä, joiden liikepaikat ovat
eri sopimusvaltioissa. Tällaisessa tapauksessa on sovellettava YK:n
kauppalakia riippumatta siitä, minkä lain soveltamiseen kansainvälisen
yksityisoikeuden säännöt johtaisivat. Näin ollen Korkein oikeus katsoo,
että YK:n kauppalaki tulee tässä asiassa sovellettavaksi.
12. YK:n kauppalakia ei sen 2 artiklan a) kohdan mukaan
kuitenkaan sovelleta eräisiin niin sanottuihin kuluttajakauppoihin eli
henkilökohtaiseen taikka perheen tai kotitalouden käyttöön ostetun
tavaran kauppaan, paitsi jos myyjä ei sopimusta tehtäessä tai sitä
ennen tiennyt eikä hänen olisi pitänytkään tietää, että tavara ostettiin
tällaiseen käyttöön. Tätä kuluttajakauppoja koskevaa YK:n kauppalain
soveltamisalan rajoitusta on sopimusmääräyksen syntyhistoria huomioon
ottaen perusteltua tulkita niin, että YK:n kauppalakia on sovellettava
myös sellaisen tavaran kauppaan, joka on liittynyt vain osaksi ostajan
elinkeinotoimintaan ja osaksi 2 artiklan a) kohdassa tarkoitettuun
yksityiseen kulutukseen, riippumatta siitä, kumpaa liittymää on pidettävä
pääasiallisena. YK:n kauppalakia valmisteltaessa oli nimenomaisesti esillä
myös sellainen sääntelyvaihtoehto, että ostetun tavaran pääasialliselle
käyttötarkoitukselle olisi annettu merkitystä lain soveltamisalaa
määritettäessä, mutta tämä ehdotus hylättiin. Lähdettiin siitä, että YK:n
kauppalain 2 artiklan a) kohtaa tuli tulkita suppeasti, jolloin tuo määräys
soveltuisi vain sellaisiin tilanteisiin, joissa ostettu tavara oli tarkoitettu
yksinomaan yksityiseen käyttöön (ks. Peter Schlechtriem, Commentary
on the UN Convention on the International Sale of Goods (CISG), 1998, s.
32, sekä Jan Ramberg - Johnny Herre, Internationella köplagen (CISG),
2004, s. 93).
13. Edellä on todettu, että nyt kysymyksessä oleva talokauppa
on liittynyt myös yhtiön ja B:n välillä myöhemmin aloitettavaksi
sovittuun agentuuritoimintaan, vaikka talopaketin ostamisen välitön ja
pääasiallinen tarkoitus onkin ollut B:n perheen asumisen järjestäminen
eikä agentuuritoimintaa ollut vielä edes aloitettu. YK:n kauppalain
soveltamisalaa koskevan 2 artiklan a) kohdan määräyksen kannalta
ratkaisevana on kuitenkin pidettävä tavaran aiottua eikä sen tosiasiallista
käyttötarkoitusta. Sen vuoksi Korkein oikeus katsoo, että asianosaisten
väliseen talotoimitussopimukseen on YK:n kauppalain edellä mainitun
2 artiklan a) kohdan estämättä sovellettava YK:n kauppalakia, jonka
mukaisesti myös kauppahintavelvoitteen täyttämispaikka määräytyy.
14. Jos ostaja ei ole velvollinen maksamaan kauppahintaa muussa
erityisessä paikassa, hänen on YK:n kauppalain 57 artiklan 1a) kohdan
mukaan maksettava se myyjälle myyjän liikepaikassa. Kanteessa
tarkoitettu kauppahinta on siten suoritettava yhtiön liikepaikassa eli
Heinolassa.
Johtopäätös
15. Koska kanteessa on kysymys yksityisoikeudellista sopimusta
koskevasta asiasta ja sopimusvelvoite on täytettävä Heinolan
käräjäoikeuden tuomiopiirin alueella, Korkein oikeus katsoo, että
sanottu käräjäoikeus on Brysselin sopimuksen 5 artiklan 1 kohdan
nojalla toimivaltainen tutkimaan yhtiön kanteen. Näin ollen sillä, ovatko
asianosaiset yhtiön väittämin tavoin sopineet siitä, että tuo tuomioistuin
on toimivaltainen tai että maksu on suoritettava Heinolassa, ei ole asiassa
merkitystä.
Päätöslauselma
Hovioikeuden ja käräjäoikeuden päätökset kumotaan. Asia palautetaan
Heinolan käräjäoikeuteen, jonka tulee ottaa asia käsiteltäväksi omasta
aloitteestaan ja huomioon ottaen palauttamisen syy siinä laillisesti
menetellä.