Resolutsioon
1. Jätta muutmata Harju Maakohtu 21. juuni 2006. a. hagi läbi vaatamata
jätmise määrus.
2. Määruskaebus jätta rahuldamata.
Edasikaebamise kord
Määruse peale võib vahetult Riigikohtule esitada määruskaebuse 15 päeva
jooksul määruse määruskaebuse esitajale kättetoimetamisest.
Asjaolud
9. detsembril 2005.a esitas AB K.G Harju Maakohtule taotluse tagada
hagi enne hagi esitamist ja arestida Z. Z kuuluv mootorlaev Volgo-Balt
106 (IMO nr xxxxxxx), kuna hagejal on merinõue kostja vastu, mis
tuleneb kauba riknemisest seoses veoga kostjale kuuluval mootorlaeval.
Maakohus rahuldas hageja taotluse. 16. detsembril 2005.a kohus
vabastas arestist mootorlaeva Volgo-Balt 106, kuna laevaomanik oli
andnud piisava tagatise, kandes kohtu deposiitarvele 116.810,85 eurot,
mis kattis hageja kavandatava hagi summa. 27. detsembril 2005.a esitas
hageja Harju Maakohtusse hagi kostja vastu kahju summas 1.827.551,80
krooni hüvitamiseks.
21. veebruari 2006.a vastuses hagile kostja vaidlustas hagi Harju
Maakohtu menetlusse võtmise, kuna poolte vahel on kehtiv kokkulepe
anda asi vahekohtu lahendada. Hageja esitas hagi 27. detsembril 2005.a
kui ei olnud enam kohtualluvust vastavalt TsMS § 139 lõike 8 alusel (sel
ajal kehtinud), st. kostja laeva asukoha järgi, kuna kostjale kuulunud
laev Volgo- Balt 106 oli lahkunud kohtu piirkonnast. Hageja esitatud
konossemend viitab sellele, et tegemist on konossemendiga, mis kuulub
kasutamisele koos tšarterlepinguga. Tšarterlepingu tingimused lepiti
poolte vahel kokku fixture recap`is. Kokku lepiti ka arbitraažiklausel,
mille kohaselt nii arbitraaž, kui ka üldavarii kuulub arutamisele Londoni
arbitraažis.
Esimese astme kohtu määrus
21. juuni 2006.a määrusega jättis Harju Maakohus AB K.G hagi Z.Z vastu
kahju hüvitamiseks läbi vaatamata.
TsMS § 423 lõike 1 punkti 6 kohaselt jätab kohus hagi läbi vaatamata, kui
pooled on sõlminud lepingu vaidluse andmiseks vahekohtu lahendada,
välja arvatud juhul, kui hagis on vaidlustatud vahekohtu kokkuleppe
kehtivust.
Poolte vahel on sõlmitud kokkulepe tšarterlepingust tulenevate
vaidluste allutamiseks Londoni Arbitraažile. Selline kokkulepe tuleneb
antud tšarterveolepingu sõlmimiseks koostatud nn fixture recap’ist.
Nagu on näha fixture recap’ist, on kokkulepitud nii üldavarii (inglise
keeles general average, lühend g/a) kui ka vahekohtule (arbitration)
allutamise Londoni Arbitraažile. Ekslik on hageja selgitus, et kokkulepe
on üldavarii allutamiseks arbitraažile, kuna, nagu osundas ka kostja,
ei kasutata inglise keeles üldavarii vaidluse korral mitte arbitreerimist
vaid selle lahendab dispašöör, kes koostab dispašši (average adjustment
statement). Seega ei saa antud lühendit tõlgendada hageja poolt
pakutud viisil, vaid kostja pakutud viisil st, et tšarteri pooled on
kokkuleppinud nii üldavarii dispašši, kui ka arbitraaži kohaks Londoni.
Nagu nähtub lastikirjast (selle pöördel), on antud lastikirja lisatud kõik
tšarterveolepingu tingimused sealhulgas ka arbitraažiklauslid. Seega on
fixture recap’is kokkulepitud arbitraažiklausel kohaldatav ka lastikirjale.
Kostja viited BIMCO kommentaaridele GENCON tšarterile on küll õiged,
kuid tema tõlgendus ekslik. Antud märkuse/selgituse mõte on selles,
et Inglise kohtud on/olid asunud seisukohale, et kui lastikirjas ei ole
spetsiaalset viidet tšarterveolepingu arbitraažiklauslile, siis ei ole see
lastikirjaomanikule siduv, isegi kui seadusandluse ja arbitraažiklauslis
(tšarterveolepingus) sätestatakse, et seda kohaldatakse kõigis selle
tšarteri alusel väljaantavates lastikirjades. Kuid edasi on just selgitustes
antud hinnang, et selle vältimiseks on tšarterveolepingutes ettekirjutatud
CONGENBILL 1994.a kasutamine, et sellist arbitraažiklausli siduvuse
välistamist vältida. Nagu nähtub aga antud lastikirjast on selles selge
viide tšarterveolepingu arbitraažiklauslile.
Arbitraažiklausli siduvuse hindamisel tuleb arvestada seda, et antud
kauba veo korraldamine oli vastavalt esitatud materjalidele alates
Europoortist hageja ülesanne. Nimelt nähtud kaubamüüja A arvest (tl
10, tõlge tl 58), et kaup oli tarnitud tarnetingimusel FOB Europoort st
free on board, ehk franko laeva pardal. Selle tarnetingimuse kohaselt
on kauba ostjal st hagejal kohustus sõlmida laevaveoleping kauba
toimetamiseks kokkulepitud sadamast. Seega oli tšarterveolepingu
sõlmimine hageja kohustus, mille ta tegi kohustuseks U (B), kasutades
viimast ekspediitorina veo korraldamisel. Seda kinnitas U (B) nii oma
kirjas 17.01.2005.a. (tl 24, tõlge tl 72), kui ka emailis 23.02.2005.a. (tl
178, tõlge tl 180). Seega sõlmiti antud tšarterveoleping hagejalt saadud
käsundi alusel U (B) poolt ja seega on selle lepingu tingimused hagejale
kui käsundiandjale ka siduvad.
Välisriigi vahekohtu otsuste tunnustamise ja täitmise konventsiooni (New
York 1958) art 2 punkti 2 kohaselt hõlmab mõiste "kirjalik leping" lepingu
vahekohtu tingimust või vahekohtu kokkulepet, millele pooled on alla
kirjutanud või mis sisaldub kirjade või telegrammide vahetuses. Samas,
art 2 punkti 3 kohaselt: kui ühe lepinguosalise riigi kohtu menetluses on
asi, mille suhtes poolte vahel on sõlmitud leping selle artikli tähenduses,
siis laseb see kohus neil ühe poole taotlusel pöörduda vahekohtu poole,
kui ta ei leia, et nimetatud leping on kehtetu, mitte toimiv või seda ei ole
võimalik täita.
Kuna fixture recap, mille alusel sõlmiti vaidlusalune tšarterveoleping,
on sõlmitud hageja poolt antud käsundi alusel ja seal on kokkulepitud
vaidluste andmine arbitraažile, siis on poolte vahel sõlmitud kirjalik leping
New Yorgi 1958.a. konventsiooni art 2 punkti 2 tähenduses ning ka
selles osas ei ole hageja väited aluseks jätta antud asi kohtumenetlusse.
Tulenevalt sama konventsiooni art 2 punktist 3 tuleb pooltel anda
võimalus pöörduda kokkulepitud vahekohtu poole.
Määruskaebus
Hageja esitas Harju Maakohtu määruse peale määruskaebuse, milles
palub maakohtu määruse tühistada.
Enne 1. jaanuari 2006.a kehtinud TsMS § 139 lõige 8 sätestas, et hagi,
mis tuleneb ühest või mitmest laeva asjaõigusseaduse § 78 loetletud
merinõudest, võib esitada kostja laeva asukoha või laeva kodusadama
järgi. TsMS § 139 lõige 8 kuulub kohaldamisele sõltumata asjaolust, et
kostja on andnud arestitud laeva asemel tagatise. Samuti tuleb TsMS §
139 lõike 8 tõlgendamisel arvestada Euroopa Liidu õiguse analoogilist
regulatsiooni. Kohtualluvust reguleerib Euroopa Nõukogu 22. detsembri
2000.a määrus nr 44/2001. Kuivõrd määruse art 4 lõike 1 kohaselt, kui
kostja alaline elukoht ei ole liikmesriigis, tehakse iga liikmesriigi kohtute
pädevus kooskõlas artiklitega 22 ja 23 kindlaks selle liikmesriigi seaduste
kohaselt. Määruse art 5 lõige 7 sätestab, et isik, kelle alaline elukoht
on liikmesriigis, võib teises liikmesriigis kaevata: kui vaidlus on seotud
nõudega maksta tasu veose või lasti päästmise eest, selle paiga kohtusse,
kus asjaomane veos või last a) on tasumise tagamiseks arestitud või b)
oleks võidud arestida, kuid on antud kautsjon või muu tagatis. Kui on
toimunud arestimine ja arest on kautsjoniga asendatud, oleks ebaõige
tõlgendada, et kuna mootorlaev on lahkunud kohtu tööpiirkonnast,
kaotas kohus hagi esitamise ajaks jurisdiktsiooni pooltevahelise vaidluse
lahendamiseks.
Poolte vahel ei ole kokkulepet asja lahendamiseks vahekohtus. EN
eelpoolnimetatud määruse § 22 lõige 2 sätestab, et kui lepinguosalised,
kellest ühe või mitme alaline elukoht on liikmesriigis, on kokku leppinud,
et konkreetsest õigussuhtest tulenenud või tuleneda võivate vaidluste
lahendamiseks on pädev liikmesriigi kohus või kohtud, on see kohus või
need kohtud pädevad. Kui lepinguosalised ei ole kokku leppinud teisiti, on
kohtul või kohtutel ainupädevus. Selline kokkulepe kohtualluvuse kohta
sõlmitakse kas a) kirjalikult, või kui see on sõlmitud suuliselt, kinnitatakse
kirjalikult või b) vormis, mis vastab poolte vahel väljakujunenud
tavale, või c) rahvusvahelise kaubanduse puhul vormis, mis vastab
kaubandustavale, millest pooled olid või pidid olema teadlikud ning mis
on asjaomase kaubanduse valdkonnas laialt tuntud ning mida selles
valdkonnas tegutsevad asjakohast liiki lepingute pooled regulaarselt
kasutavad. Eesmärgiks on tagada, et pooled on ka tegelikult leppinud
kokku vaidluste lahendamises erinevalt tavapärasest jurisdiktsioonist ja
et nende nõusolek on selgelt ja täpselt väljendatud. Pelgalt jurisdiktsiooni
sätestamine konossemendi tagaküljel ei ole piisav, et poolte vahel oleks
kehtiv kokkulepe kohtualluvuse kohta Brüsseli konventsiooni mõttes.
Maakohus on leidnud, et pooled sõlmisid kokkuleppe vaidluse lahendamise
kohta vahekohtus 6. detsembri e-kirja (nn fixture recap) edastamisega ja
konossemendis oleva viitega.
Fixture recap ei ole edastatud hagejale, mistõttu ei ole hageja
tegelikult kokku leppinud vaidluste lahendamises erinevalt tavapärasest
jurisdiktsioonist. Kõnealuse lepingu poolteks on kostja mootorlaeva
omanikuna ja U (B) prahtijana. Hageja prahilepingu pooleks ei ole,
mistõttu temale ei ole siduv väidetav vedaja ja prahtija vaheline
kokkulepe. Asjaolu, U väidetavalt sõlmis lepingu hageja tellimusel, ei
tähenda, et B oleks saanud kokku leppida või leppis hageja asemel kokku
tekkivate vaidluste andmiseks vahekohtu lahendada.
Viitest lastikirjas ei piisa väitmaks, et hageja on arbitraažiklausliga
nõustunud. Selline kokkulepe oleks pidanud olema selgelt ja täpselt
väljendatud. Hageja ei ole alla kirjutanud ühelegi dokumendil, milles
oleks nõustunud vaidluste lahendamisega Londoni arbitraažis. Mistahes
õigusvaidluse vahekohtule allutamine eeldab kahepoolset kirjalikku
kokkulepet vaidluse osapoolt vahel, kusjuures on ilmne, et hageja ja
kostja vahel mistahes kokkulepped käesoleva vaidluse allutamiseks
vahekohtule puuduvad.
Kostja seisukoht
Kostja vaidleb määruskaebusele vastu ja palub jätta maakohu määruse
muutmata.
Kaebuse esitaja leiab, et lähtuvalt Euroopa Liidu ja liikmesriikide
kohtupraktikast tuleb kuni 31. detsembrini 2005.a kehtinud TsMS § 139
lõiget 8 tõlgendada selliselt, et hagi võib esitada ka selle koha järgi, kus
asus laev, mille arest on kautsjoniga asendatud. Seadus ei näe ette, et
hageja saaks esitada hagi omal valikul muudel alustel kui võimalustel, mis
ammendavalt loetletud TsMS § 139 sätetes. Euroopa Nõukogu määruse nr
44/2001 art 4 lõike 1 järgi ei ole määrus kohaldatav, kui kostja asukoht
ei ole EL liikmesriigis. Kostja asukoht on Vene Föderatsioonis. Määruse
art 5 lõige 7 sätestab, et liikmesriigis asuva isiku (mida ei ole kostja)
vastu võib juhul, kui vaidlus on seotud nõudega maksta tasu veose või
lasti päästmise eest, pöörduda selle paiga kohtusse, kus asjaomane veos
on tasumise tagamiseks arestitud või oleks võidud arestida, kuid on
antud kautsjon või muu tagatis. Selline erandlik kohtualluvus on seega
ette nähtud a) lasti päästmise kulutuste või b) veotasu maksmise üle.
Hagiavaldus on esitatud kahju hüvitamiseks, mille osas aga erinevat
kohtualluvust ette ei ole nähtud.
TsMS § 137 lõige 8 ei ole mitmeti mõistetav- selle kohaselt võib LAÕS
§ 781 sätestatud merinõudest tuleneva hagi esitada ka laeva asukoha
järgi. Kuid vaidlust ei ole, et hagi esitamise ajal laev Harju Maakohtu
tööpiirkonnas ei viibinud.
EN määruse art 1 lõige 2 (d) sätestab selgesõnaliselt, et määrust
ei kohaldata vahekohtute suhtes. Seetõttu ei saa Eesti kohus
arbitraažikokkuleppe kehtivuse hindamisel abiks võtta hageja poolt
esitatud kohtupraktikat. Arbitraažikokkuleppe kehtivuse hindamisel
saab lähtuda Inglismaa kui EL liikmesriigi ja New Yorki konventsiooni
osalusriigi praktikast. Eesti on ühinenud Välisriigi vahekohtu otsuste
tunnustamise ja täitmise konventsiooniga(New York 1958), mis reguleerib
ka arbitraažikokkuleppele esitatavaid nõudeid. Kuna kaebaja leiab, et ta
ei ole alla kirjutanud ühelegi dokumendile, mis arbitraažiklauslit sisaldaks,
saab viidata Inglise kohtu otsusele asjas Welex a. g. V Rosa Maritime Ltd
3. juulist 2003. a. Nimetatud asjas kasutati sama Congenbill 1994 vormi,
mis oli kasutusel käesolevas asjas. Fixture recap sisaldas tingimust „arb
in London“. Esimese astme kohus otsustas, et pooltevaheline leping ei
pea olema välja trükitud ja allkirjastatud, vaid ka kirjade ja fakside teel
kokku lepitu on kehtiv. Lepingu tingimused on selgelt identifitseeritavad
fixture recap`ist ja standardvormist (G), millele see viitab. Seega
oli arbitraažikokkulepe kehtiv hoolimata sellest, et pooled tegelikult
tšarterlepingut ei allkirjastanud.
U tegutses vahendajana ning sõlmis lepingu kaebaja nimel, mistõttu on
leping ka kaebajale kui esindatavale siduv. Maakohus on õigesti arvesse
võtnud nii kauba müügi tingimust FOB kui ka fakti, et U on ise korduvalt
kinnitanud nii oma kirjas 17. jaanuaril 2005.a kui e-mailis 23. veebruaril
2005.a, et lepingupooleks on AB K.G. Kaebaja väited, nagu oleks U
ületanud volituse piire on paljasõnalised ja tõendamata.
Edasine menetluse käik
Harju Maakohus võttis määruskaebuse menetlusse, jättis kaebuse
rahuldamata ja saatis TsMS § 663 lg. 5 alusel läbivaatamiseks Tallinna
Ringkonnakohtule.
Ringkonnakohtu seisukoht
Ringkonnakohus leiab, et määruskaebuses toodud asjaolud ei anna alust
maakohtu määruse tühistamiseks.
TsMS § 423 lg 1 p 6 järgi jätab kohus hagi läbi vaatamata, kui pooled on
sõlminud lepingu vaidluse andmiseks vahekohtu lahendada, välja arvatud
juhul, kui hagis on vaidlustatud vahekohtu kokkuleppe kehtivust.
Kolleegium ei nõustu apellandi seisukohaga, et lähtuvalt Euroopa Liidu ja
liikmesriikide kohtupraktikast tuleb kuni 31.12.2005 kehtinud TsMS § 139
lg 8 tõlgendada selliselt, et hagi võib esitada ka selle koha järgi, kus asus
laev, mille arest on kautsjoniga asendatud.
Kolleegium leiab, et kehtinud TsMS §-s 139 sätestatud valikulise
kohtualluvuse võimalused olid loetletud ammendavalt ja laeva
asjaõigusseaduse §-s 781 loetletud merinõudest tuleneva hagi võib
esitada üksnes kostja laeva asukohajärgsesse kohtusse. Eeltoodu
põhjal ei kohaldu TsMS § 139 lg 8 tõlgendamisele ka Euroopa Nõukogu
määruse (edaspidi Määrus) nr 44/201 art 4 lg 1, sest kostja asukoht
on Vene Föderatsioonis ega art 5 lg 7, kuivõrd hagiavaldus esitati kahju
hüvitamise, mitte veotasu ega lasti päästmise vaidluses.
Et Eesti on ühinenud Välisriigi vahekohtu otsuste tunnustamise
ja täitmise konventsiooniga (New York 1958), mis reguleerib ka
arbitraažikokkuleppele esitatavaid nõudeid, nõustub kolleegium
apellandiga selles, et arbitraažikokkuleppe kehtivuse hindamisel saab
lähtuda ka teiste riikide kohtupraktikast. Sellisele seisukohale on jõudnud
ka Riigikohus oma lahendis 3-2-1-4-06.
Analoogselt Inglise kohtu otsusest asjas Welex A.G. v Rosa Maritime Ltd.
3.juulist 2003([2003] EWCA Civ 938- http: //www.bailii.org/) kasutati
sama Congenbill 1994 vormi, mis oli kasutusel kaevatavas asjas. Fixture
recap sisaldas tingimust „arb in London“ ja apellatsioonikohus leidis,
et esimese astme kohus oli õigesti jõudnud otsusele, et pooltevaheline
leping ei pea olema välja trükitud ja allkirjastatud, vaid ka kirjade
või fakside teel kokku lepitu on kehtiv. Lepingu tingimused on selgelt
identifitseeritavad fixture recap’ist ja standardvormist (G), millele see
viitab. Seega maakohus leidis õigesti, et arbitraažikokkulepe on kehtiv
06.12.2004.a e-kirja (nn fixture recap) edastamisega ja konossemendis
(lastikirjas) oleva viitega, hoolimata sellest, et pooled tšarterlepingut ei
allkirjastanud.
Apellandi väitega, et tema ei olnud tšarterveolepingu pooleks, kolleegium
ei nõustu, sest U (B) vahendajana, sõlmis lepingu apellandi nimel,
mistõttu on leping apellandile, kui esindatavale siduv. Apellant on
seotud lastikirjaga ja seetõttu ka tšarterlepingu tingimustega, sh ka
arbitraažikokkuleppega. Sama tuleneb ka ülalviidatud asjas Welex
A.G. v Rosa Maritime Ltd, milles kohus leiab, et C, millel on selge
märge „kasutamiseks tšarterlepinguga“, ongi ette nähtud selleks, et
igale lastikirja omanikule oleks selge, et kõik lepingutingimused ei
ole sätestatud lastikirjas, vaid osa tingimustest sisalduvad vastavas
tšarterlepingus.
G tšarteri üldtingimuste punkt 19 (tl 117-118, tõlge tl 164-165) näeb
ette, et kui pooled ei ole eraldi kokku leppinud teisiti, kohaldub punkt 19
(a), mille kohaselt kuuluvad vaidlused lahendamisele Londoni arbitraažis.
Seega ongi Londoni arbitraaž „tavapäraseks jurisdiktsiooniks“ ja apellant
ei ole esitanud maakohtule ühtegi tõendit, et ta oleks kokku leppinud
sellest erineva kohtualluvuse või vahekohtu klausli kokkuleppimiseks.
Kolleegiumi arvates leidis maakohus õigesti, et poolte vahel on kehtiv
kokkulepe vaidluse andmiseks vahekohtu lahendada ja pooltele tuleb
Välisriigi vahekohtu otsuste tunnustamise ja täitmise konventsiooni (New
York 1958) art 2 p 3 alusel anda võimalus pöörduda vahekohtu poole.