ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
80.

Kuigi seda määratlust ei kohaldata sõnaselgelt seoses jäätmete põletamise direktiiviga, on siiski mõistlik kohaldada seda analoogia alusel, et tagada rajatistele tegevusloa andmist reguleerivate õigusaktide ühtsus. Jäätmete põletamise direktiiv ei sisalda juba praegu ühtegi viidet, millest võiks järeldada, et selles esitatud rajatise määratlust tuleks mõista teisiti kui direktiivis 96/61 sätestatud rajatise määratlust. Mõlemad direktiivid on pigem ühtse üldise süsteemi osad. Direktiivile 96/61 viitavad eelkõige jäätmete põletamise direktiivi põhjendused 12, 13 ja 26, artikli 4 lõiked 2, 4, 7 ja 8, artikli 12 lõiked 1 ja 2, artikkel 14 ja artikkel 15. Tuleb eeldada, et direktiivides lähtutakse põhimõtteliselt ühtsest rajatise määratlusest.
Eeltoodust tulenevalt teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Landgericht Mannheimi esitatud küsimustele järgmiselt:

Nõukogu 29. juuli 1991. aasta direktiivi 91/439/EMÜ juhilubade kohta, mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu . aasta määrusega (EÜ) nr 1882/2003, artikli 7 lõiget 5 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui isikul on kaks juhiluba esiteks siis, kui talle on väljastatud esimene juhiluba kolmandas riigis enne nõukogu . aasta direktiivi 80/1263/EMÜ ühenduse juhiloa kasutuselevõtu kohta jõustumist, ja teiseks, kui see isik, kellel on juba enne direktiivi 91/439 jõustumist ühenduse territooriumil tunnustatud juhiluba, sooritab juhiloa väljastamise eelduseks oleva oskuste eksami.

Lisaks tuleb direktiivi 91/439, mida on muudetud määrusega nr 1882/2003, artikli 8 lõikeid 2 ja 4 tõlgendada nii, et nendega ei ole sellistel asjaoludel nagu põhikohtuasjas vastuolus, kui liikmesriik keeldub tunnustamast juhiloa kehtivust, mis on väljastatud varem teises liikmesriigis.
34.

Belgia lõpetab oma kirjalikud märkused taotlusega, et Euroopa Kohus – kui ta otsustab, et direktiivi artikli 4 lõikega 1 on vastuolus sellised siseriiklikud õigusnormid nagu need, millega on ette nähtud ADBI süsteem – piiraks selle otsuse kehtivust ajaliselt. Sellega seoses tugineb Belgia i) õiguskindlusele, mille tekitas komisjon, kiites väidetavalt (ehkki kaudselt) heaks ADBI süsteemi; ii) artikli 4 lõike 1 ebatäpsele reguleerimisalale; iii) selleteemalise kohtupraktika puudumisele, ja iv) eelarvemõjudele, mis tekiksid siis, kui kõnealused Belgia õigusnormid loetakse direktiiviga kokkusobimatuks.
30.

Nii näiteks on Euroopa Kohus leidnud, et kui ettevõtja on ülemineku ajal ajutiselt suletud ja seal seetõttu puuduvad töötajad, siis on see – eriti hooajaliste ettevõtjate puhul – asjakohane, kuid mitte otsustav tegur. ( 29 ) Ja kuigi varaliste elementide üleminek kuulub kriteeriumide hulka, mille alusel tuleb anda üldhinnang, kas tehing toimus või mitte, ei võimalda ka selle puudumine Euroopa Kohtu arvates niisugust tehingut direktiivi kohaldamisalast välja arvata, ( 30 ) kui tegemist ei ole just ettevõtetega, mis tegutsevad sektorites, „kus materiaalsed elemendid aitavad tegevusele oluliselt kaasa”. ( 31 ) Või kuigi see, et võetakse üle oluline osa töötajatest – mis puudutab nende arvu ja pädevust – ning jätkatakse ettevõtja tegevust, võib olla piisav, et tuvastada direktiivi tähenduses üleminek sektorites, kus tegevus põhineb peamiselt tööjõul, ( 32 ) ei saa see asjaolu olla määrav muudel juhtudel. ( 33 ) Lõpuks sedastas Euroopa Kohus kohtuotsuses Mayeur ( 34 ), et „ei saa välistada, et mõningatel juhtudel võivad sellised elemendid nagu korraldus, toimimine, rahastamine, juhtimine ja kohaldatavad õigusnormid iseloomustada majandusüksust nii, et nende elementide muutmine üksuse ülemineku teel toob enesega kaasa selle üksuse identiteedi muutumise”. ( 35 ) Kohus välistas siiski võimaluse, et niisuguse juhtumiga oli tegemist sel juhul, kui „vald, mis on haldusõiguse erinormide alusel tegutsev avalik-õiguslik juriidiline isik, võttis üle mittetulundusühingu, st eraõigusliku juriidilise isiku poolt kuni selle ajani selle valla huvides üldsusele pakutavate teenuste reklaami ja nendest teavitamisega seotud tegevuse”. ( 36 ) Tuleb siiski märkida, et selles kohtuotsuses omistas Euroopa Kohus erinevate arvessevõetavate tegurite hulgast erilise tähtsuse sellele, et vald jätkas tegevust, millega oli enne tegelenud mittetulundusühing, ja eelkõige seda osa tegevusest, millega olid seotud põhikohtuasja hageja ülesanded. ( 37 )
47.

Neljandaks ei tähenda asjaolu, et ühendus ei ole IMO liige, et liikmesriigid võivad nimetatud rahvusvahelisele organisatsioonile esitada ettepanekuid valdkonnas, mis kuulub ühenduse ainuvälispädevusse. Ma nõustun komisjoni arvamusega, et kui rahvusvaheline organisatsioon ei luba ühendusel osaleda alalise esindajana ühenduse ainuvälispädevusse kuuluvas valdkonnas, võib seda pädevust teostada vaid liikmesriikide vahendusel, tegutsedes solidaarselt ühenduse huvides ja viimase heakskiidul. ( 19 ) Sellist ühenduse seisukohta, nagu on mainitud eespool, võib seega esitada rahvusvahelisele organisatsioonile, kus ühendus ei ole liige. Sellise seisukoha vajadusele on ühenduse seadusandja tähelepanu pööranud määruse nr 725/2004 artikli 10 lõikes 4, mis näeb ette, et „[k]äesoleva määruse kohaldamisel ja eesmärgiga vähendada vastuolude tekkimise ohtu ühenduse mereveoalaste õigusaktide ja rahvusvaheliste dokumentide vahel teevad liikmesriigid ja komisjon koostööd kooskõlastuskohtumiste ja/või muude asjakohaste vahendite kaudu, et määratleda vajaduse korral ühine seisukoht või lähenemisviis pädevates rahvusvahelistes organisatsioonides”.
37.

Just sellepärast, et esimesed kaks Salumi kohtuotsuses väljendatud tingimust eeldavad meedet, millel on selgelt materiaalõiguslik toime (mida vaidlustatud meetmel ei ole), on raske näha, kuidas need tingimused käesolevas kohtuasjas täidetud on. Ilmne tõlgendus artikli 3 lõikele 1 koostoimes artikli 1 lõikes 1 antud laiade määratlustega on see, et nimetatud säte on kohaldatav kõikide määrusega hõlmatud olukordade suhtes. Selle eelduse kummutamiseks oleks tarvis selgelt vastupidist sõnastust. Seda ei ole. Siiski ei ole see piisav, et tuvastada seadusandja kindel soov anda artikli 3 lõikele 1 tagasiulatuv toime.
112.

Seega leian, et kolmandale eelotsuse küsimusele tuleb vastata nii, et liikmesriigi maksuhaldur ei ole kohustatud kasutama direktiivis 77/799 ette nähtud koostöömehhanisme, et selgitada teise liikmesriigi jurisdiktsiooni alla kuuluvat olukorda, ja tal on õigus vastavalt tema liikmesriigi menetlusõigusele nõuda maksumaksjalt, et viimane esitaks tõendeid, mida maksuhaldur peab vajalikuks kõnealuse maksumaksja maksude õigeks määramiseks, sealhulgas maksudest mahaarvamise lubamiseks. Selleks et kindlustada kapitali vaba liikumise tegelik kohaldamine, ja juhul, kui maksumaksjalt nõutud tõendid puudutavad sellise annetuse saanud organisatsiooni põhikirja ja/või tegelikku majandamist, mis on tunnistatud üldistes huvides tegutsevaks ja on asutatud teises liikmesriigis, ei saa esimese liikmesriigi maksuhaldur siiski keelduda maksumaksjale mahaarvamise lubamisest ilma, et ta oleks eelnevalt arvesse võtnud raskusi, mis maksumaksjal vaatamata kõikidele pingutustele on nõutud tõendite kogumisel tekkinud, ning ilma et ta oleks neid raskusi arvestades uurinud, millised on tegelikud võimalused saada neid tõendeid tänu teise liikmesriigi pädevate asutuste abile direktiivi 77/799 raames või, vajaduse korral, kahepoolse maksustamise lepingu kohaldamise raames. Liikmesriigi kohtu ülesanne on kontrollida iga juhtumi puhul, kas taotletud mahaarvamisest keeldumine ilma direktiivis 77/799 kehtestatud liikmesriikide ametiasutuste vahelist koostööd kasutamata põhineb eespool mainitud asjaolude tõsisel hindamisel.
57.

Arvan, et neid küsimusi tuleb käsitleda koos, ilma et see takistaks vastata kummalegi eraldi, kuigi Bob Dylaniga seoses eelistaks ma vastata „the answer is blowing in the wind”. ( 43 )
6.

Selle ühenduse õigusnormi põhjenduses 8 nimetatakse nii nõuet, et registreeritud kaubamärke tuleb tegelikult kasutada, kui ka selle nõude eiramisega kaasnevaid tagajärgi, sätestades, et „ühenduses registreeritud ja kaitstavate kaubamärkide koguarvu ja sellest tulenevalt ka kaubamärkidevaheliste konfliktide arvu vähendamiseks on oluline kehtestada nõue, et registreeritud kaubamärke tuleb tegelikult kasutada või, kui neid ei kasutata, siis tuleb nad tühistada” ning lisades seejärel, et „kaubamärki [ei saa] kehtetuks tunnistada seetõttu, et olemas on varasem kaubamärk, mida ei kasutata; samas jääb liikmesriikidele vabadus kohaldada sama põhimõtet kaubamärgi registreerimise suhtes või sätestada, et kaubamärki ei saa kasutada rikkumise suhtes algatatud menetluses, kui vastuväite tulemusena on kindlaks tehtud, et kõnealuse kaubamärgi võiks tühistada.”
11.

Tribunal de première instance d’Arlon leidis, et siseriiklikud õigusnormid on vastuolus EÜ artikliga 56 ja tühistas Truck Centeri kaebuse alusel eelviidatud maksuteate. Praeguseks on põhikohtuasi Cour d’appel de Liège’i menetluses, kes esitas Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse: „Kas CIR 1992 rakendamist käsitleva kuninga määruse artikli 105 punkti 3 alapunkt b ja artikli 107 lõike 2 punkt 9, mis on vastu võetud CIR 1992 artikli 266 alusel, rikuvad koosmõjus Belgia ja Luksemburgi vahel sõlmitud topeltmaksustamise vältimise lepingu artikliga 23 asutamislepingu artiklit 73 (nüüd EÜ artikkel 56), mis näeb ette kapitali vaba liikumise, selles osas, et loobudes artikli 107 lõike 2 punkti 9 alusel dividendidelt ja intressilt maksu kinnipidamisest üksnes residentidest äriühingutele makstava intressi puhul, pärsivad need esiteks residentidest äriühingute huvi laenata kapitali teises liikmesriigis asuvatelt äriühingutelt, ja teiseks takistavad teises liikmesriigis asuvatel äriühingutel investeerida laenu andmise teel kapitali Belgias asuvatesse äriühingutesse?”
85.

Kuigi on tõsi, et eelotsusetaotluse esitanud kohus ei ole täpsustanud, kas Ali Altuni elamisloa suhtes on siseriiklikes ametiasutustes käimas menetlus selle tühistamiseks, ja kuigi põhikohtuasja ese puudutab õigupoolest Ali Altuni poja elamisloa tühistamise taotlust, on minu arvates siiski tõsi, et viimase seisund on lähedalt seotud tema isa seisundiga. Õieti võimaldab otsuse nr 1/80 kohaselt ennekõike Türgi päritolu töötaja seisund tema pereliikmel õigusi omandada. Sellest tulenevalt võib asjaolu, mis võib muuta Türgi päritolu töötaja seisundit, tuua kaasa tagajärgi ka tema perekonnaliikme seisundi suhtes. Seetõttu leian, et neile eelotsuse küsimustele tuleb vastata.
70.

Ühelt poolt tuleb esile tõsta kohtuotsuseid Lawrie-Blum ja Bernini ( 31 ), mille kohaselt käsitatakse isikuid, kes täidavad kutsealase väljaõppe raames toimuva staaži käigus tööülesandeid, töötajatena tingimusel, et nad teevad teise isiku jaoks tõelist ja tegelikku tööd; kusjuures seda lähenemisviisi ei õõnesta asjaolu, et huvitatud isiku tootlikus on väike, et ta töötab vaid vähese arvu tunde nädalas või et talle makstav tasu on väike. Sellele vaatamata nõuti, et staaž hõlmaks piisaval arvul tunde, et saada ametist ülevaade.
49.

Ka märkusi esitanud liikmesriigid rajavad oma argumendid põhimõtteliselt direktiivi eesmärkidele. Olles ühte meelt selles, et direktiivi eesmärk on hõlbustada äriühingute grupeerimist, väidavad nad, et dividendide neutraalse maksustamise süsteem on loodud mitte kui eesmärk omaette, vaid kui vahend selle eesmärgi saavutamiseks. Sellepärast on direktiivi eesmärk võimaldada eri liikmesriikide äriühingute majanduslikku grupeerimist nii, et nad saaksid tegutseda otsekui ühtsel turul. See lähenemisviis eeldab, et selliseid gruppe moodustavaid äriühinguid ühendavad majanduslikud ja tegevuslikud, mitte ainult finantssidemed. See saab nii olla ainult siis, kui emaettevõtjal on osalus tütarettevõtjas, kes annab emaettevõtjale kõik osaniku staatusega harilikult kaasnevad õigused, nimelt õiguse hääletada kõikidel koosolekutel, mis võimaldab osanikul juhtida tütarettevõtja majandustegevust, ja õiguse dividendile, et saada kasu sellest tegevusest tekkivatest finantstulemustest ja sellisest juhtimisest. Kui aga need kaks olukorda lahutada, ei saa tekkida küsimust äriühingute tegelikust majanduslikust grupeerimisest äriühinguga, milles neil on osalus. Sellepärast ei saa pelgalt kasutusvaldajat pidada tegeliku grupi osaks.
81.

Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Korkein hallinto-oikeuse esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt: 1. Nõukogu 27. novembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 2201/2003 (mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000, muudetud nõukogu . aasta määrusega (EÜ) nr 2116/2004) artikli 1 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „tsiviilasjad” selle sätte tähenduses hõlmab otsust, millega laps viivitamatult perekonnast eraldatakse ja väljapoole kodu paigutatakse, kui see otsus on tehtud lastekaitset käsitlevate avaliku õiguse normide alusel. 2. Määruse nr 2201/2003 artikli 8 lõike 1 alusel vastab lapse alaline elukoht kohale, kus kõiki asjassepuutuvaid faktilisi asjaolusid kogumina hinnates, eelkõige võttes arvesse viibimise kestust ja korrapärasust ning lapse perekondlikke ja sotsiaalseid sidemeid, on lapse huvide keskpunkt. Ainult juhul, kui alalist elukohta selles tähenduses ei saa kindlaks teha ja puudub ka artiklile 12 tuginev kohtualluvus, on sama määruse artikli 13 lõike 1 kohaselt pädevad selle liikmesriigi kohtud, kus laps viibib. 3. a) Määruse nr 2201/2003 artikli 20 lõige 1 lubab liikmesriigi kohtutel edasilükkamatutel juhtudel võtta selles riigis viibiva lapse kaitseks kõiki ajutisi meetmeid, isegi kui peaasja arutamine on määruse kohaselt mõne teise liikmesriigi kohtute pädevuses. Meede on edasilükkamatu juhul, kui asja menetlev kohus selles liikmesriigis, kus laps viibib, peab viivitamatut tegutsemist vajalikuks lapse huvide kaitseks. b) Määruse artikli 20 lõige 1 lubab liikmesriigi kohtutel võtta ka selliseid ajutisi meetmeid, mis on ette nähtud liikmesriigi õigusaktidega, kuid mida liikmesriigi õiguses ei nimetata sõnaselgelt ajutisteks meetmeteks. Siseriiklik kohus peab välja selgitama, milliseid meetmeid võib rakendada siseriikliku õiguse alusel ja kas siseriikliku õiguse sätted on siduvad. c) Määrus ei kohusta kohut, kes on võtnud ajutise meetme artikli 20 lõike 1 alusel, andma asja üle teise liikmesriigi kohtule, kes on pädev asja sisuliselt arutama. Siiski ei takista määrus asja menetleval kohtul teatada võetud meetmest otse või keskasutuse kaudu teise liikmesriigi pädevale kohtule. 4. Liikmesriigi kohus, kes määruse kohaselt ei ole pädev asja sisuliselt arutama ega pea vajalikuks ka ajutisi meetmeid määruse artikli 20 lõike 1 tähenduses, peab määruse artikli 17 alusel tunnistama ennast ebapädevaks. Asja üleandmist teisele kohtule ei näe määrus ette. Siiski ei takista määrus asja menetleval kohtul teatada oma otsusest otse või keskasutuse kaudu teise liikmesriigi pädevale kohtule.
Eelotsusetaotluses on võetud hoiak, et INPS-i kinnitus, et hooajatöötajaid ei ole arvesse võetud, ei ole õige, ning leitakse, et Istituto kasutatav meetod on hooajatööga ettevõtjate suhtes diskrimineeriv, ning lisatakse, et „töölevõtmisele eelnenud aasta ATÜ arvu võrdlemine järgnenud aasta ATÜ arvuga on paremini kooskõlas abi mõttega, mis stimuleerib uute töökohtade loomist teatud perioodil”. Eelotsusetaotluse esitanud kohus rõhutab siiski, et see võib olla vastuolus kohaldatavate ühenduse õigusnormide täpse tõlgendusega, esitades Euroopa Kohtule järgmise eelotsuse küsimuse:

„Kas tööhõivealase abi suunistes, piirkondliku riigiabi andmise juhendis ning komisjoni 12. detsembri 2002. aasta määruses (EÜ) nr 2204/2002, mis käsitleb EÜ asutamislepingu artiklite 87 ja 88 kohaldamist tööhõivealase riigiabi suhtes, sisalduvaid ühenduse õigusnorme tuleb tõlgendada nii, et selle tuvastamiseks, kas töökohtade arv on suurenenud, tuleb võrrelda töölevõtmisele eelnenud aasta töötajate arvu keskmist (keskmist ATÜ arvu) töölevõtmisele järgnenud aasta töötajate arvu keskmisega (keskmise ATÜ arvuga) või tuleb seda hoopis tõlgendada nii, et võrrelda tuleb – või võib – töölevõtmisele eelnenud aasta töötajate arvu keskmist (keskmist ATÜ arvu) ja töölevõtmise konkreetsel päeval ettevõttes esinenud töötajate arvu täpset näitajat?”
32.

Komisjon on seisukohal, et esindatava poolt teenitud kasu arvutamisel artikli 17 tähenduses ei ole põhimõtteliselt nõutav, et arvestada tuleks teiste samale omanikule kuuluvate ettevõtjate kasumit, välja arvatud juhul, kui kaubandusagendi lepinguliste kohustuste hulka kuulub ülesanne luua või arendada kolmandate isikute poolt sõlmitud kaubanduslikke suhteid teiste samasse kontserni kuuluvate ettevõtjatega. Komisjon märgib, et artikli 17 lõike 2 punkti a alusel hüvitise arvutamisel tuleb asjassepuutuvana arvesse võtta kasu, mis on saadud kaubandusagendi poolt leitud uute klientidega tehtud tehingutest või ettevõtte edendamisega seotud olemasolevate klientidega sõlmitud tehingutest. See tõendab, et artikli 17 lõike 2 punkt a keskendub lepingulistele suhetele. Kuna hüvitis on seotud esindatavale uute klientide leidmise või varasemate klientidega tehtud tehingute abil äritegevuse edendamise skeemidega, puudub põhjus muu kui esindatava poolt teenitud kasu arvessevõtmiseks, välja arvatud juhul, kui kaubandusagendi kohustuste hulka kuulub samalaadsete ülesannete täitmine muudes esindatava emaettevõtja kontserni kuuluvates ettevõtjates.
1.

Nõukogu 12. oktoobri 1992. aasta määruse (EMÜ) nr 2913/92 (millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik) artikli 29 lõiget 1 ja lõike 3 punkti a tuleb tõlgendada selliselt, et garantiikokkuleppe alusel tehtud maksed, mille müüja on ostjale pärast kaupade vabasse ringlusse lubamist teinud, vähendavad kaupade tolliväärtust, mis arvutatakse tehinguväärtuse alusel, tingimusel et need kaubad olid defektsed nende vabasse ringlusse lubamise hetkel.
104.

Ühelt poolt näib mulle, et selle vajaduste hindamise tulemusena korraldatakse tervishoiuteenuste pakkumist teatud territooriumil. Kuna see viiakse läbi kohalikul tasandil ja selles võetakse arvesse juba pakutavaid teenuseid, siis on võimalik selle abil vältida seda, et teatud geograafilistes piirkondades, nagu maapiirkondades, on teenindus ebapiisav, erinevalt teistest piirkondadest, nagu linnad, kus oleks väga suur hambaarstide kontsentratsioon. Seega on nimetatud hindamine vajalik selleks, et meditsiini- ja haiglaraviteenuste pakkumine vastaks kvaliteedi ja mõistlike tähtaegade poolest tervishoiuteenuste nõudlusele.
74.

Varemgi on osutatud, et see iseäranis nüansirikas lähenemisviis vanuse põhjal erineva kohtlemise suhtes kajastab tegelikku erinevust vanuse ja direktiivi artiklis 2 loetletud teiste aluste vahel. ( 24 ) Vanus ei ole oma olemuselt „kahtlust äratav alus”, vähemalt mitte niivõrd kui näiteks rass või sugu. Põhimõtteliselt hõlpsasti hallatavad, selged ja läbipaistvad vanusel põhinevad eristused, vanusepiirid ja vanusega seotud meetmed on õiguses, eriti aga sotsiaal- ja tööhõivealastes õigusnormides laialt levinud. Samal ajal on vanus kriteeriumina muutlik. See, kas erinev kohtlemine kujutab endast vanuselist diskrimineerimist, ei pruugi sõltuda ainult sellest, kas see põhineb otseselt või kaudselt vanusel, vaid võib sõltuda ka sellest, millist vanust see puudutab. Nii võib ülesanne tuvastada, kus lõpeb õigustatav erinev kohtlemine vanuse põhjal ja kust algab õigustamatu diskrimineerimine, olla palju keerulisem kui näiteks soo põhjal erineva kohtlemise korral. Lõpuks, niivõrd kui vanusepiirid – näiteks määruses sätestatud pensioniiga – hõlmavad otseselt vanusel põhinevat eristamist, kuuluvad need automaatselt kaalumisele otsese diskrimineerimise suhtes, mis on määratletud direktiivi 2000/78 artiklis 2.
49.

J D Wetherspoon märgib siiski, et süstemaatilise allapoole ümardamise aktsepteerimine teatavate ettevõtjate puhul, kui samal ajal nõutakse teistelt aritmeetilist ümardamist, viib kõnealuse kahe ettevõtjate rühma vahelise konkurentsi moonutamiseni täiesti meelevaldsel alusel, sest arvetega kauplejate rühma ja jaemüüjate rühma ei ole kusagil määratletud. Ta toob näite kahest ettevõtjast, kes müüvad värvipurgi, mille hind käibemaksuga on 4,94 Inglise naela. Arvetega kaupleja puhul koosneb see hind netohinnast 4,21 naela ja käibemaksust 0,73675 naela, mis ümardatakse 0,73 naelaks. Jaemüüja aga peab ümardama käibemaksusumma (mis, moodustades 7/47 käibemaksu sisaldavast hinnast, on minu arvutuse järgi 0,73574 naela) aritmeetiliselt summaks 0,74 naela ning saab netohinnaks ainult 4,20 naela. See on J D Wetherspooni väitel vastuolus Euroopa Kohtu praktikaga, mille kohaselt omavahel konkureerivaid sarnaseid tooteid ei tohi kohelda käibemaksu seisukohast erinevalt, hoolimata sellest, kas tekkiv konkurentsimoonutus on märkimisväärne või mitte. ( 21 )
48.

Euroopa Kohus on just rahvatervise kaitse õigustusele tuginemise kohta selgelt öelnud, ( 20 ) et liikmesriigid peavad rahvatervise kaitse küsimuses kaalutlusõigust kasutades järgima proportsionaalsuse põhimõtet. Nende valitavad vahendid peavad piirduma nendega, mis on tegelikult vajalikud rahvatervise kaitse tagamiseks; need vahendid peavad olema proportsionaalsed taotletava eesmärgiga, mida ei oleks saanud saavutada ühendusesisest kaubandust vähem piiravate meetmetega.
27.

Kattner leiab, et Saksa süsteemis esinevad solidaarsuse elemendid ei ole piisavad selleks, et mitte pidada kindlustusseltse ettevõtjateks EÜ artikli 81 ja järgnevate artiklite mõttes. Selles osas märgib Kattner esiteks, et vastavalt otsusele kohtuasjas Cisal rõhutab kindlustusskeemi sotsiaalset eesmärki asjaolu, et hüvitisi makstakse ka juhul, kui tasumisele kuuluvaid sissemakseid ei ole tasutud. Kindlustusskeemi sotsiaalne eesmärk ei ole seejuures iseenesest piisav, et välistada kõnealuse tegevuse käsitlemist majandustegevusena. Kattneri seisukoha järgi ei saa selline solidaarsuse element olla otsustav, juhul kui puuduvad andmed selliste tasumata sissemaksete kohta. Seejuures saab sellised tasumata sissemaksed hilisemas staadiumis sisse nõuda. Teiseks leiab Kattner, et SGB VII § 157 kohaselt arvutatakse sissemaksete suurus pigem õnnetusriski tegeliku määra kui üldiste kriteeriumide alusel. Kolmandaks väidab Kattner, et vastupidi olukorrale kohtuasjas Cisal – kus hüvitise suuruse kehtestas Itaalia seadus ja neid hüvitisi maksti sõltumata tasutud sissemaksetest ja kindlustusseltsi tehtud investeeringute finantstulemustest – puudub käesolevas asjas võimalus sissemaksetega katmata hüvitiste maksmiseks, sest SGB VII § 152 lõike 1 kohaselt määratakse sissemaksed jaotamise teel, pärast seda kui lõppeb kalendriaasta, mille käigus tekkis sissemaksete tasumise kohustus. Neljandaks märgib Kattner, et kohtuasjas Cisal oli solidaarsuse tuvastamise võtmeteguriks otsese seose puudumine tehtud sissemaksete ja makstud hüvitiste vahel. Kattner väidab, et mis puudutab sissemaksete ja hüvitiste suhet Saksa õiguses, ei kehtesta see mingit sissemaksete tasumise vabastust, juhul kui palgad on allpool teatavat määra. Kooskõlas SGB VII §-ga 161 võivad kindlustusseltsid kehtestada üldise miinimumsissemakse. Enamik kindlustusseltse on seda võimalust kasutanud, mis võimaldab neil miinimumsissemaksed ja hüvitised sünkroniseerida. Lisaks võib sissemakse ülemmäär tõusta, kui võtta sissemakse arvutamisel muu hulgas arvesse seadusega kehtestatud maksimaalne aastapalk. Maksimaalset aastapalka võetakse arvesse ka hüvitiste arvutamisel, mis tagab sissemaksete ja hüvitiste võrdelise seose. Viiendaks leiab Kattner, et solidaarsuse põhimõttest tuleneb, et ettevõtjaid, kellel on suur õnnetusrisk, finantseerivad need, kelle risk on väiksem. Kattner väidab seejuures, et Saksamaa riskide tasakaalustamise reeglid kindlustavad pigem süsteemi säilimise kui garanteerivad solidaarsuse. Kattner märgib, et riskide tasakaalustamine leiab esmalt aset sama riskikategooria piires ja mis tahes tasakaalustamine kindlustusseltsi erinevate filiaalide vahel või selliste seltside vahel toimub vaid süsteemi säilitamiseks. Kuuendaks leiab Kattner, et kuivõrd vanu kohustusi on võimalik hiljutistest lahutada, ei ole vaja säilitada kohustuslikku kindlustust selliste vanade kohustuste katmiseks, mille olulisus kipub aja jooksul vähenema.