KOHTUJURISTI ETTEPANEK

JULIANE KOKOTT

esitatud 1. juulil 20101( )

Kohtuasi C‑205/09

Szombathelyi Városi Ügyészség

versus

Emil Eredics

ja

Mária Vassné Sápi

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Szombathelyi Városi Bíróság (Ungari))

Politseikoostöö ja õigusalane koostöö kriminaalasjades – Raamotsus 2001/220/JSK – Mõiste „ohver” kriminaalmenetluses – Juriidiline isik – Lepitusmenetlus kriminaalmenetlusõiguses

I. Sissejuhatus

1. Käesolev eelotsusetaotlus annab Euroopa Kohtule võimaluse täpsustada oma senist praktikat raamotsuses 2001/220/JSK ohvrite seisundi kohta kriminaalmenetluses( ) sisalduva ohvri mõiste kohta.

2. Kohtuvaidluses, milles õiguskaitseasutus ei lubanud kohtualusel kasutada lepitusmenetlust kriminaalmenetluses, tõstatab eelotsusetaotluse esitanud kohus taas küsimuse, kas ka juriidiline isik võib olla ohver raamotsuse tähenduses. Teiseks soovib kohus teada, millised nõuded esitab raamotsus lepitusmenetlusele.

II. Õiguslik raamistik

A. Liidu õigus

3. Raamotsuse 2001/220 artikli 1 punkti a kohaselt on ohver „füüsiline isik, kes on kannatanud kahju, kaasa arvatud kehalised vigastused, vaimsed või hingelised kannatused või majanduslik kahju, mille on otseselt põhjustanud tegevus või tegevusetus, mis on vastuolus liikmesriigi kriminaalõigusega”.

4. Raamotsuse 2001/220 artikli 1 punkti e kohaselt mõistetakse „lepitusmenetlusena kriminaalmenetlusõiguses” „enne kriminaalmenetlust või selle ajal läbirääkimiste pidamist ja lahenduse otsimist ohvri ja kuriteo toimepanija vahel, mida vahendab pädev isik”.

5. Raamotsuse 2001/220 artikkel 10 sätestab:

„ Lepitusmenetlus kriminaalmenetlusõiguses

1. Iga liikmesriik otsib võimalusi lepitusmenetluse soodustamiseks kriminaalasjade puhul, mida riik käsitleb seda tüüpi abinõu jaoks kohasena.

2. Iga liikmesriik tagab, et mis tahes kokkulepet ohvri ja kuriteo toimepannud isiku vahel, milleni on jõutud kriminaalasjade puhul lepitusmenetluse käigus, saab arvesse võtta.”

B. Siseriiklik õigus

6. Ungari kriminaalmenetluse seaduse (büntető eljárási törvény) artikkel 221/A sätestab:

„1. Isikuvastaste (karistusseadustiku XII peatüki I ja III jagu), liiklus- (karistusseadustiku XIII peatükk) ning varavastaste (karistusseadustiku XVIII peatükk) süütegude puhul, mille eest saab kohaldada mitte rohkem kui viieaastast vangistust, võib kriminaalmenetluse käigus süüdistatava või kannatanu taotlusel või nende vabatahtlikul nõusolekul rakendada lepitusmenetlust.

2. Lepitusmenetluse eesmärk on aidata kaasa süüteo tagajärgede heastamisele ning kahtlustatava õiguspärasele käitumisele tulevikus. Lepitusmenetluses tuleb püüda saavutada lepituskokkuleppe sõlmimine kahtlustatava ja kannatanu vahel, mis on aluseks kahtlustatava süü aktiivsele ülestunnistamisele. Asja võib saata lepitusmenetlusse kriminaalmenetluse käigus ainult ühel korral.

3. Prokurör peatab kriminaalmenetluse omal algatusel, kahtlustatava, kaitsja või kannatanu taotlusel kõige rohkem kuueks kuuks ning saadab asja lepitusmenetlusse, kui

a) karistusseadustiku § 36 alusel võib kriminaalmenetluse lõpetada või karistust piiramatult kergendada;

b) kahtlustatav on kohtueelse uurimise käigus süü üles tunnistanud, on nõus ja võimeline kannatanule tekitatud kahju hüvitama või süüteoga tekitatud kahjulikke tagajärgi muul viisil kannatanule heastama;

c) kahtlustatav ja kannatanu annavad mõlemad nõusoleku lepitusmenetluse läbiviimiseks ning

d) kohtumenetluse läbiviimist ei ole süüteo laadi, toimepanemise viisi ja kahtlustatava isikut arvestades vaja või põhjendatult võib eeldada, et kohus võtab karistuse määramisel süü aktiivset ülestunnistamist arvesse. […]

5. Kahtlustatava ja kannatanu lepitusmenetluses esitatud ja menetluse aluseks olevat tegevust puudutavaid avaldusi ei saa tõendina kasutada. Lepitusmenetluse tulemusele ei saa kahtlustatava kahjuks tugineda. […]

7. Prokurör lõpetab menetluse, kui lepitusmenetluse tulemus on positiivne ja karistusseadustiku § 36 lõige 1 on kohaldatav, ning esitab süüdistuse, kui võib kohaldada karistusseadustiku § 36 lõiget 2. Kui kahtlustatav on alustanud lepitusmenetluse käigus saavutatud kokkuleppe täitmist, kuid temale võib kohaldada kriminaalkaristust, võib prokurör süüteo puhul, mille eest võib karistada mitte üle kolme aasta pikkuse vangistusega, süüdistuse esitamise üheks kuni kaheks aastaks edasi lükata.”

7. Kriminaalmenetluse seaduse artikli 266 lõike 3 punkt c sätestab, et kohus võib menetluse peatada lepitusmenetluse läbiviimise eesmärgil kõige rohkem kuueks kuuks. Lisaks on kriminaalmenetluse seaduse artiklis 307 sätestatud, et menetluse võib peatada ka pärast kohtumenetluse alustamist.

8. Karistusseadustiku (büntető törvénykönyv) artikkel 314 sätestab:

„1. Isikule, kes kahjustab Euroopa ühenduste eelarvet sellega, et esitab seoses

a) toetustega Euroopa ühenduste poolt või nimel hallatavatest fondidest,

b) Euroopa ühenduste poolt või nimel hallatavate eelarvesse tehtavate sissemaksetega

valeandmeid sisaldavaid avaldusi, kasutab valeandmeid sisaldavaid või võltsitud dokumente või ei täida temale pandud teavitamiskohustust või täidab seda ebaõige ettekujutuse loomiseks puudulikult, paneb toime kuriteo ja teda karistatakse kuni viieaastase vangistusega.

2. Lõike 1 alusel võib karistuse määrata ka isikule, kes kasutab

a) lõike 1 punktis a nimetatud toetust või

b) lõike 1 punktis b nimetatud sissemaksega seotud soodustust

erinevalt heaks kiidetud eesmärgist.”

9. Karistusseadustiku artikkel 318 sätestab:

„1. Isik, kes loob õigusvastase varalise kasu saamise eesmärgil teisele isikule ebaõige ettekujutuse või laseb tal ebaõiget ettekujutust omada ja tekitab seeläbi kahju, paneb toime kelmuse. […]

4. Kuriteo eest karistatakse kuni kolmeaastase vangistusega, kui

a) kelmusega tekitatakse suurt kahju,

[…].”

10. Karistusseadustiku artikkel 318/A sätestab:

„Käesoleva seaduse tähenduses [...] on kahju [....]

b) suur, kui see on suurem kui 200 000 forinti, kuid väiksem kui 2 000 000 forinti.”

11. Karistusseadustiku artikkel 36 sätestab:

„1. Karistust ei kohaldata isikule, kes on tekitanud kannatanule kahju isikuvastase (karistusseadustiku XII peatüki I ja III jagu), liiklus- (karistusseadustiku XIII peatükk) või varavastase (karistusseadustiku XVIII peatükk) süüteoga, mille eest ei karistata rohkem kui kolmeaastase vangistusega, ja kes on lepitusmenetluses kahju hüvitanud või süüteo kahjulikud tagajärjed muul viisil heastanud.

2. Karistust võib piiramatult kergendada lõikes 1 nimetatud süütegude korral, kui süüteo toimepanija on mitte rohkem kui viieaastase vangistusega karistatava süüteoga tekitatud kahju kannatanule lepitusmenetluses hüvitanud või süüteo kahjulikud tagajärjed muul viisil heastanud.”

12. Karistusseadustiku artikli 314 lõikes 1 sätestatud Euroopa Ühenduste rahaliste huvide kahjustamine asub karistusseadustiku peatükis XVII (majandusalased süüteod).

III. Asjaolud ja menetlus põhikohtuasjas

13. Õiguskaitseasutus süüdistab põhikohtuasja peakohtualust Emil Eredics’i selles, et ta ei kasutanud Euroopa Liidu programmi vahenditest pärit 1 200 000 forinti suurust summat eesmärgipäraselt, varjates seda valeandmeid sisaldavate dokumentidega ning tekitades seeläbi kahju Euroopa Liidu eelarvele ning Ungari äriühingule VÁTI, kes teostas rahastatava projekti üle järelevalvet ning vastutas raamatupidamisaruannete eest.

14. Pädeva prokuratuuri arvates on seejuures tegemist Ungari karistusseadustiku artikli 314 lõike 1 punktis a sätestatud Euroopa Liidu rahaliste huvide kahjustamisega, mille eest on ette nähtud karistus.

15. Eeluurimise raames kuulati E. Eredics korduvalt üle, kuid viimane ei tunnistanud oma süüd.

16. Uurimise tulemustele tuginedes esitas prokuratuur Szombathelyi linnakohtusse (Szombathelyi Városi Bíróság) 2. septembril 2008 süüdistuse Emil Eredics’i ning ühe kaaskohtualuse vastu.

17. Süüdistusakti saabumise järel teavitas eelotsusetaotluse esitanud kohus sellest peakohtualust 7. novembril 2008. Eelotsusetaotluse esitanud kohtule tunnistas E. Eredics, et on talle süüks pandavad teod toime pannud, ning esitas taotluse lepitusmenetluse läbiviimiseks ning kriminaalmenetluse lõpetamiseks ja karistuse piiramatus ulatuses kergendamiseks kriminaalmenetluse seaduse artikli 221/A alusel.

18. VÁTI Kht. esindaja nõustus lepitusmenetluse läbiviimisega.

19. Prokuratuuri arvates ei kuulu kohtualusele süüks pandav tegu nende süütegude hulka, mille puhul on lepitusmenetluse läbiviimine võimalik. Pealegi ei saa käesoleval juhul lepitusmenetlust läbi viia, kuna E. Eredics ei tunnistanud end süüdi eeluurimise käigus, nagu näeb ette Ungari õigus. Lisaks ei ole mõtet kaasata lepitusmenetlusse ohvrina VÁTI Kht. ning lasta kohtualusel hüvitada tema kulud: tegelik ohver on nimelt Euroopa Ühendus, kuna ühenduse vahendeid eesmärgipäratult kasutades rikutakse ühenduse rahalisi huve ning kahjustatakse ühenduse eelarvet, mistõttu selle juhtumi eripära arvestades ei ole lepitusmenetlus õigustatud.

IV. Eelotsusetaotlus ja menetlus Euroopa Kohtus

20. Eeltoodust lähtudes peatas Szombathelyi Városi Bíróság 22. aprilli 2009. aasta määrusega, mis saabus Euroopa Kohtu kantseleisse 8. juunil 2009, menetluse ja esitas Euroopa Kohtule järgmised eelotsuse küsimused:

„1. Kas nõukogu raamotsuse 2001/220/JSK artikli 1 punktis a määratletud mõiste „ohver” hõlmab ka „isikut, kes ei ole füüsiline isik”, arvestades raamotsuse artiklis 10 sätestatud kohustust soodustada kriminaalasjades ohvri ja kuriteo toimepanija vahelist lepitusmenetlust? Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub selle küsimusega eelkõige täpsustada ja täiendada Euroopa Kohtu 28. juuni 2007. aasta otsust kohtuasjas C‑467/05: Dell’Orto.

2. Kas raamotsuse 2001/220 artiklis 10 sätestatud mõistet „kriminaalasi” saab tõlgendada nii, et see hõlmab kõiki selliseid kriminaalasju, mille kuriteo koosseisu tunnused vastavad sisuliselt seaduses sätestatud vastava kuriteo koosseisu olulistele tunnustele?

3. Kas raamotsuse 2001/220 artikli 10 lõiget 1 saab tõlgendada nii, et lepitusmenetluse jaoks ette nähtud tingimuste loomine kuriteo toimepanija ja ohvri poolel on võimalik vähemalt esimese astme kohtuotsuse tegemiseni, s.t kuriteo toimepanija süü aktiivne omaksvõtt kohtumenetluses pärast kohtueelse uurimise lõpetamist, kui muud tingimused on kõik täidetud, on kooskõlas lepitusmenetluse soodustamise nõudega?

4. Kas raamotsuse 2001/220 artikli 10 lõige 1 sisaldab garantiid, et juhul kui seaduses sätestatud eeltingimused on täidetud, peab lepitusmenetluse läbiviimise võimalus olema kriminaalasjades üldiselt tagatud, ilma et selles osas oleks kaalutlusõigust? Kas artikli 10 sätetega (nõuetega) on seega vastuolus selline tingimus, mille kohaselt, „arvestades kuriteo laadi, toimepanemise tingimusi ja kahtlustatava isikut, võib menetlust mitte läbi viia või põhjendatult eeldada, et kohus võtab kahetsust karistuse määramisel arvesse”?”

21. Euroopa Kohtu menetluses esitasid märkusi Prantsusmaa, Itaalia ja Ungari valitsus ning komisjon.

V. Õiguslik hinnang

A. Esimene eelotsuse küsimus

22. Esimese eelotsuse küsimusega soovib kohus teada, kas juriidiline isik võib vähemalt raamotsuse artiklis 10 sätestatud lepitusmenetluse kontekstis olla ohver raamotsuse tähenduses.

23. Küsimus raamotsuse isikulise kohaldamisala kohta oli arutlusel juba Euroopa Kohtu otsuses kohtuasjas Dell’Orto, mida eelotsusetaotluse esitanud kohus palub täpsustada ja täiendada. Selles otsuses leidis Euroopa Kohus, et raamotsust tuleb tõlgendada nii, et täitemenetluses, mis järgneb lõplikule süüdimõistvale kohtuotsusele, ei hõlma mõiste „ohver” selle raamotsuse tähenduses juriidilisi isikuid.( )

24. Käesolevas menetluses kerkib seega küsimus, kas raamotsuse artiklis 10 sätestatud lepitusmenetluse raames kehtib ohvri laiendatud mõiste. Mõistagi mitte.

25. See nähtub juba raamotsuse artikli 1 punktis a sätestatud ohvri mõistest. Seal on öeldud, kes saab olla „ohver” raamotsuse tähenduses, nimelt üksnes füüsiline isik. Raamotsuse sõnastus ei anna pidepunkte selle kohta, et selle üksikute sätete raames võib ohvri mõistet tõlgendada ka laiemalt.

26. Nagu ma märkisin oma ettepanekus kohtuasjas Dell’Orto, ei anna ka raamotsuse süstemaatiline ega teleoloogiline tõlgendamine alust ohvri mõiste laiendamisele, mis oleks vastuolus selle mõiste sõnastusega. Suur osa raamotsuse sätteid kehtib oma sisu tõttu üksnes füüsilistele isikutele.( ) Näitena võib tuua artikli 1 punkti a, mis nimetab ohvri võimaliku kahjuna eelkõige kehalisi vigastusi ning vaimseid või hingelisi kannatusi. See saab puudutada üksnes füüsilisi isikuid. Nimetada tuleb ka artikli 2 lõiget 1, mille kohaselt ohvreid tuleb kohelda üksikisiku väärikust austavalt.

27. Juriidiliste isikute hõlmamiseks ohvri mõistega ei anna põhjust ka põhiõigused, mida liidu seadusandja peab järgima. Seadusandjal on õigus ka võrdsuse põhimõtet silmas pidades piirduda üksnes füüsiliste isikute kohtlemise reguleerimisega. Kuriteoga on küll võimalik tekitada kahju ka juriidilistele isikutele, kuid ainuüksi raamotsuse 2001/220 artikli 1 punktis a sätestatud ohvri mõiste viitab sellele, et füüsilise isiku puhul ei piirdu kahju sageli mitte ainult majanduslike kaotustega, vaid sellel on kehalisi vigastusi ning vaimseid või hingelisi kannatusi silmas pidades hoopis teine ulatus kui juriidiliste isikute puhul. Pealegi vajavad füüsilised isikud kriminaalmenetluses hoopis enam kaitset kui pidevat professionaalset toetust saavad juriidilised isikud. Need on kuriteo ohvriks langenud füüsiliste isikute eeliskohtlemise objektiivsed põhjused.

28. Seega tuleb tõdeda, et raamotsus 2001/220 ei anna alust laiendada ohvri mõistet selle sõnastuse raamidest väljudes juriidilistele isikutele. See kehtib ka raamotsuse artiklis 10 sätestatud lepitusmenetluse kontekstis.

29. Lõpetuseks jääb üle hinnata eelotsusetaotluse esitanud kohtu väidet, et kui raamotsuse ohvri mõiste ei hõlma juriidilisi isikuid, võib tekkida olukord, kus kuritegude ohvreid koheldakse erinevates liikmesriikides erinevalt. Mõned liikmesriigid lähtuvad nimelt raamotsuse rakendamisel ohvri laiendatud mõistest ning hõlmavad sellega ka juriidilised isikud. Nende liikmesriikidega võrreldes on ohvrid teistes liikmesriikides, kes peavad ohvri all silmas üksnes füüsilisi isikuid, ebasoodsamas olukorras.

30. See ebavõrdne kohtlemine tuleneb aga asjaolust, et raamotsuse eesmärk oli ühtlustada kõigest füüsiliste isikute kohtlemist puudutavad meetmed. Sellise osalise ühtlustamise loogiline tagajärg on ühtlustamata valdkonnas tekkiv liikmesriigiti erinev kohtlemine, mida ei saa kõrvaldada raamotsuse sõnastusest kõrvale kalduva laiendatud tõlgendamisega.

B. Teine eelotsuse küsimus

31. Teise eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas mõistet „kriminaalasi” raamotsuse artiklis 10 tuleb tõlgendada nii, et see hõlmab kõiki kriminaalasju, mille kuriteo koosseisu tunnused vastavad sisuliselt seaduses sätestatud vastava kuriteo koosseisu olulistele tunnustele.

32. Küsimus on ajendatud asjaolust, et Ungari õiguses on kelmuse puhul võimalik läbi viia lepitusmenetlust ka siis, kui kuriteo ohver on juriidiline isik. Kui aga on tegemist Euroopa Liidu rahaliste huvide kahjustamisega vastavalt karistusseadustiku artiklile 314, ei ole Ungari õiguses lepitusmenetlust ette nähtud. Seda sätet sisaldav karistusseadustiku XVII peatükk (majandusalased süüteod) ei kuulu nende peatükkide hulka, mille puhul on kriminaalmenetluse seaduse artikli 221/A kohaselt võimalik viia läbi lepitusmenetlust.( )

33. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates on kelmuse ja Euroopa Liidu rahaliste huvide kahjustamise süüteokoosseisud sisuliselt identsed. Seega tekib küsimus, kas liikmesriigi seadusandja võib karistusõiguses samalaadsete deliktide puhul ise otsustada, kas näha ette lepitusmenetlus või mitte, või nõuab liidu õigus ühetaolist kohtlemist.

34. Eelmärkusena olgu siinkohal öeldud, et Ungari valitsus selgitas oma märkuste esitamise raames veenvate argumentidega, et kõnealused koosseisud Ungari õiguses on täiesti erinevad. Lõpuks on aga siiski eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne lõplikult välja selgitada, kas need süüteokoosseisud on võrreldavad.

35. Ungari ja Itaalia valitsus on seisukohal, et teine eelotsuse küsimus on esimesele küsimusele antavat vastust silmas pidades ilmselgelt hüpoteetiline ning sellele ei ole vaja vastata, kuna see puudutab süütegu juriidilise isiku vastu, keda aga raamotsus ei hõlma.

36. Süütegude puhul, kus lepitusmenetlus on ette nähtud,( ) on Ungari seadusandja näinud selle ette nii siis, kui ohvriks on füüsilised isikud, kui ka siis, kui ohvriks on juriidilised isikud. Seega võis seadusandja antud juhul otsustada raamotsuse nn laiendatud ülevõtmise kasuks, soovides järgida raamotsust lepitusmenetluse osas ka juriidiliste isikute puhul.

37. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on laiendatud ülevõtmise olukorras lubatud esitada küsimus liidu õiguse tõlgendamise kohta. Liidu õiguskorra huvides on lahknevate tõlgenduste vältimiseks vaja anda igale liidu õigussättele ühtne tõlgendus, olenemata selle sätte kohaldamise asjaoludest.( )

38. Kui Euroopa Kohus peaks lähtuma laiendatud ülevõtmisest, tuleb tal välja selgitada, kas raamotsuse kohaldamisalas, s.t füüsiliste isikute kontekstis on liikmesriigil kohustus näha lepitusmenetlus ühtmoodi ette kõigi samalaadsete deliktide puhul.

39. Raamotsus annab küll juba selle sõnastusest lähtudes liikmesriikidele lepitusmenetluse osas kriminaalmenetlusõiguses ulatusliku kaalutlusõiguse. Nii on väga üldsõnaliselt juttu vaid sellest, et iga liikmesriik otsib võimalusi lepitusmenetluse soodustamiseks. Lepitusmenetlust peab liikmesriik soodustama üksnes nende kriminaalasjade puhul, mida ta käsitleb selleks „kohasena”. See kohasuse kriteerium annab liikmesriikidele laia kaalutlusõiguse deliktide määramisel, mille puhul näha ette lepitusmenetlus. Siiski tuleb kaaluda, kas liidu õigusest tulenev võrdse kohtlemise põhimõte, mida liikmesriigid peavad raamotsuse ülevõtmisel järgima, seab neile kohustuse lubada juhul, kui nad näevad ette lepitusmenetluse teatavate deliktide puhul, lepitusmenetlust kõigi samalaadsete deliktide puhul. Vastasel juhul võib tekkida olukord, kus sisuliselt samalaadsete deliktide ohvreid koheldakse erinevalt. Teatava süüteo ohvril oleks võimalus kasutada lepitusmenetlust, samas kui sisuliselt samalaadse süüteo ohvril see võimalus puuduks. Seega tuleks lisaks vastata küsimusele, kas sellist ebavõrdset kohtlemist võivad õigustada näiteks kriminaalpreventiivsed kaalutlused.

40. Nende küsimuste kohta ei tahaks ma siiski siinkohal lõplikku vastust anda, kuna minu arvates ei ole käesoleval juhul tegemist laiendatud ülevõtmisega. Ungari seadusandja on käesoleval juhul asjaomase süüteokoosseisu, nimelt Euroopa Ühenduste rahaliste huvide kahjustamise osas, kus ohvriks ei saa olla füüsilised isikud, otsustanud teadlikult lepitusmenetlusest loobumise kasuks. See süütegu ei kuulu nimelt Ungari kriminaalmenetluse seaduse artikli 221/A lõikes 1 loetletud süüteokoosseisude hulka, mille puhul on ette nähtud lepitusmenetlus. Seega puudus ilmselgelt ka laiendatud ülevõtmise kavatsus. Ungari valitsus juhib koguni tähelepanu sellele, et antud juhul oleks lepitusmenetlus contra legem. Nähes muude deliktide osas ette lepitusmenetluse ka juriidilistest isikutest ohvrite puhul, otsustas Ungari seadusandja äärmisel juhul osalise laiendatud ülevõtmise kasuks. Käesolevas asjas kõnealuse delikti ja deliktikategooria puhul, kuhu see delikt kuulub, ei toimunud laiendatud ülevõtmist.

41. Ka eelotsusetaotluse esitanud kohtu selgitustest teise eelotsuse küsimuse kohta ei tulene, et kohus esitab selle küsimuse laiendatud ülevõtmise kontekstis. Minu arvates soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teise küsimusega pigem teada, kas liidu õigus kohustab liikmesriiki kehtestama lepitusmenetluse juriidiliste isikute puhul, kui siseriiklikus õiguses on samalaadse delikti puhul selline lepitusmenetlus juriidilisest isikust ohvri puhul ette nähtud.

42. Siinkohal tuleb rõhutada, et liikmesriigil ei ole kohustust näha ette lepitusmenetlus, kui süüteo ohver on juriidiline isik. Liidu õigusest tulenev võrdsuse põhimõte kehtib nimelt üksnes liidu õiguse kohaldamisalas, mis määratakse käesolevas asjas kindlaks raamotsusega. Raamotsus sisaldab üksnes füüsilisest isikust ohvrite kohta käivaid sätteid, juriidilisi isikuid kui süüteo ohvreid raamotsuse ja ühtlasi ka liidu õiguse kohaldamisala ei hõlma. Seetõttu ei teki liidu õigusest tuleneva võrdsuspõhimõtte alusel kohustust näha lepitusmenetlus ette juhtudel, kus süüteo ohver on juriidiline isik, kui siseriiklikus õiguses on sisuliselt samalaadse süüteo korral lepitusmenetlus ette nähtud ka siis, kui süüteo ohver on juriidiline isik.

C. Sissejuhatav märkus kolmanda ja neljanda eelotsuse küsimuse kohta

43. Kolmanda ja neljanda eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus saada täpsemat teavet raamotsuse artiklis 10 sätestatud lepitusmenetluse konkreetse sisu kohta. Mõned menetlusosalised on seisukohal, et need küsimused on ilmselgelt hüpoteetilised, mistõttu Euroopa Kohus ei pea neile vastama. Kuna vastustest esimesele kahele küsimusele nähtub, et põhikohtuasjas ei ole tegemist ohvriga raamotsuse tähenduses ning et ka võrdse kohtlemise põhimõttest ei tulene kohustust näha asjaomase delikti puhul ette lepitusmenetlus, kuigi ohver on juriidiline isik, siis ei ole ka minu arvates vaja nendele küsimustele vastata.

44. Kui aga Euroopa Kohus peaks eespool selle ettepaneku punktis 36 nimetatud raamotsuse „laiendatud ülevõtmise” idee raames soovima vastata ka nendele küsimustele, tuleb mul neid küsimusi järgnevalt siiski käsitleda.

D. Kolmas eelotsuse küsimus

45. Lepitusmenetluse sisu osas küsib eelotsusetaotluse esitanud kohus kõigepealt, kas raamotsuse artiklit 10 tuleb tõlgendada nii, et süüteo toimepanijal ja ohvril peab olema võimalik kasutada lepitusmenetlust vähemalt esimese astme kohtuotsuse tegemiseni.

46. Selle küsimuse selgitustes juhib eelotsusetaotluse esitanud kohus tähelepanu sellele, et kui lepitusmenetluse kasutamise võimalus sõltub süü eelnevast ülestunnistamisest eeluurimise ajal, rikub see kohtu arvates süüteos kahtlustatava kaitseõigusi. Ungari kriminaalmenetlusõiguse kohaselt on nimelt lepitusmenetluse läbiviimiseks vajalik, et „kahtlustatav on kohtueelse uurimise käigus süü üles tunnistanud, on nõus ja võimeline kannatanule tekitatud kahju hüvitama või süüteoga tekitatud kahjulikke tagajärgi muul viisil kannatanule heastama”( ).

47. Kolmas eelotsuse küsimus koosneb seega kahest osast. Esiteks tuleb selgitada, millise hetkeni peab olema võimalik kasutada lepitusmenetlust. Teiseks, kas raamotsusega on kooskõlas nõue, et lepitusmenetluse läbiviimiseks peab süü olema üles tunnistatud juba eeluurimise käigus.

1. Lepitusmenetluse aeg

48. Raamotsuse artikli 10 lõige 1 sätestab, et iga liikmesriik otsib võimalusi lepitusmenetluse soodustamiseks kriminaalasjades.

49. Võib väita, et sellega ei ole kooskõlas, kui liikmesriik näeb lepitusmenetluse ette üksnes eeluurimise raames, soodustades seeläbi lepitusmenetlust üksnes varases menetluse staadiumis.

50. „Lepitusmenetlusena kriminaalmenetlusõiguses” mõistetakse raamotsuse artikli 1 punktis e sõnaselgelt enne kriminaalmenetlust või selle ajal läbirääkimiste pidamist ja lahenduse otsimist ohvri ja kuriteo toimepanija vahel, mida vahendab pädev isik. Kindlasti soodustatakse lepitusmenetlust eriti suures ulatuses siis, kui selle läbiviimine on võimalik veel vahetult enne kriminaalmenetluse lõppu. Nii ulatuslikku lepitusmenetluse soodustamist raamotsus aga ei nõua. Raamotsuse kohaselt on lepitusmenetlus sõnaselgelt enne kriminaalmenetlust või selle ajal läbirääkimiste pidamine, mistõttu piisab sellest, kui kas või ühes menetluse etapis on lepitusmenetlus võimalik. Raamotsus rõhutab sellise alternatiivse sõnastusega, et lepitusmenetlus võib toimuda nii eeluurimise ajal kui ka kohtumenetluse raames, kuid see ei pea olema võimalik korraga mõlemas etapis. Seega võivad liikmesriigid raamotsusega antud laia kaalutlusruumi kasutades ise otsustada, kas nad piiravad lepitusmenetluse võimaluse üksnes ühe menetlusstaadiumiga.

51. Pealegi väidab Ungari valitsus, et Ungari õiguses on lepitusmenetlus võimalik ka veel pärast eeluurimise lõppu, kohtumenetluse raames, mida toetab ka kriminaalmenetluse seaduse artikli 266 lõike 3 sõnastus. Seega on võimalik, et eelotsusetaotluse esitanud kohus tahab kolmanda eelotsuse küsimusega teada, milline on lepitusmenetluse tingimuseks seatud süü ülestunnistamise lubatav ajahetk. Seda puudutab ka kolmanda eelotsuse küsimuse teine pool.

2. Kahtlustatava süü ülestunnistus

52. Ungari õiguses on kriminaalmenetluse seaduse artikli 221/A lõike 3 punkti b kohaselt lepitusmenetluse läbiviimiseks nõutav, et kahtlustatav on kohtueelse uurimise käigus süü üles tunnistanud. Järgnevalt tuleb selgitada, kas sellisel juhul on tegemist artiklis 10 sätestatud lepitusmenetluse piisava soodustamisega.

53. Raamotsus ei täpsusta, kuidas liikmesriigid peavad lepitusmenetlust konkreetselt kujundama. Artikli 10 lõige 1 paneb liikmesriikidele üksnes üldise kohustuse otsida võimalusi lepitusmenetluse soodustamiseks kriminaalasjade puhul. Lõike 2 kohaselt tagab iga liikmesriik, et mis tahes kokkulepet ohvri ja kuriteo toimepannud isiku vahel, milleni on jõutud kriminaalasjade puhul lepitusmenetluse käigus, saab arvesse võtta.

54. Seega on liikmesriikide seadusandjatele jäetud lepitusmenetluse konkreetse kujundamise osas laiaulatuslik kaalutlusõigus.( ) Siiski ei tohi raamotsuse konkreetne ülevõtmine näha välja nii, et raamotsus jäetakse ilma suurest osast selle kasulikust mõjust, eirates seeläbi artikli 2 lõikes 1 ette nähtud kohustust, mille kohaselt liikmesriigid tagavad, et ohvritel on nende kriminaalõigussüsteemis tegelik ja asjakohane osa.( )

55. Siinkohal tuleb samuti möönda, et süüdistatavale meeldiks lepitusmenetlus, mille kasutamise kasuks ei pea ta veel eeluurimise käigus otsustama, vaid mida ta saab kasutada veel ka pärast süüdistuse esitamist. Sellisel juhul saab süüdistatav nimelt ära oodata, millega eeluurimine üldse lõpeb. Mida huvipakkuvam on lepitusmenetlus süüdistatava jaoks, seda suurem on ohvri võimalus kasutada soovi korral lepitusmenetluse eeliseid.

56. Liikmesriikidele raamotsuse ülevõtmiseks seatud laiu piire ei ole käesoleval juhul siiski ületatud, kuna Ungari õiguse sätetega ei jäeta raamotsust ilma suurest osast selle kasulikust mõjust. Esiteks on lepitusmenetlusel lai sisuline kohaldamisala ning teiseks on võimalik välja tuua põhjuseid võimalikult varase lepitusmenetluse soodustamiseks juba eeluurimise raames. Sellega saaks näiteks algusest peale vältida ohvri jaoks võib-olla kurnavat kohtumenetlust, samuti on Ungari õiguses ette nähtud lepitusmenetluse karistust kergendavat mõju või sellest tingitud menetluse lõpetamist seda lihtsam kriminaalpoliitiliselt õigustada, mida varem süüdistatav tunnistab üles talle süüks pandud teo toimepanemise ning üritab leida ohvriga kompromissi. Siinkohal märkis Ungari valitsus, et varase ülestunnistuse nõue kehtestati selleks, et kahtlustatav ei saaks soodsa taktika ega kuritarvitamise abil menetluse käiku mõjutada.

57. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates on lepitusmenetluse kasutamiseks seatud ülestunnistuse nõudega eeluurimismenetluses rikutud lisaks ka süüdistatava ütluste andmise vabadust (nemo tenetur se ipsum accusare). Eelotsusetaotluse esitanud kohtu arvates on oht, et kahtlustatavat sunnitakse lubamatult süüd üles tunnistama ja enda kahjuks ütlusi andma.

58. Prantsusmaa valitsus eitab enda kahjuks ütluste andmise vabaduse rikkumist viitega Ungari kriminaalmenetluse seaduse artikli 221/A lõikele 5. Selle kohaselt ei saa kahtlustatava ja kannatanu lepitusmenetluses esitatud ja menetluse aluseks olevat tegevust puudutavaid avaldusi tõendina kasutada. Käesoleval juhul on aga tegemist kahtlustatava ülestunnistusega, mille viimane on teinud eeluurimise käigus enne lepitusmenetluse läbiviimist. Ilmselt ei kuulu see aga toimumisaja tõttu nimetatud normi kohaldamisalasse. Seega ei ole eelotsuse küsimus ainuüksi seetõttu juba hüpoteetiline.

59. Raamotsust tuleb tõlgendada põhiõigusi järgides.( ) Käesolevas kontekstis olgu nimetatud eelkõige EIÕK artiklis 6 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta( ) artikli 47 lõikes 2 sätestatud õigus õiglasele kohtulikule arutamisele.

60. Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika kohaselt on Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklis 6 sätestatud õiguse õiglasele kohtulikule arutamisele keskne element ütluste andmise vabadus.( ) Selle eesmärk on viidatud kohtupraktika kohaselt eelkõige kohtualuse kaitse ametiasutusepoolse lubamatu surve eest. Euroopa Inimõiguste Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tähendab enda kahjuks ütluste andmise vabadus esmajoones austada kohtualuse soovi vaikida. Lisaks tähendab enda kahjuks ütluste andmise vabadus, et tuleb läbi ajada tõenditeta, mis on saadud kohtualuselt sunni või surveavaldamise abil tema tahte vastaselt.( )

61. Süüdistataval lasub kahtlemata teatav surve süü varakult üles tunnistada, kui ta teab, et ilma selleta või süüd alles hiljem tunnistades ei saa ta kasutada lepitusmenetlusest tulenevaid eeliseid. Siiski ei ole tegemist lubamatu sunni ega survega, kui seadusandja loob eelkõige karistuse määramisel stiimuleid, mis sunniksid süüdistatavat võimalikult vara oma süüd tunnistama. Karistuse määramisel võetakse süüditunnistust ka muidu karistust kergendava asjaoluna tavaliselt arvesse. Seega ei riku Ungari õiguses sätestatud lepitusmenetlus õigust õiglasele kohtulikule arutamisele, nagu kõik menetlusosalised on õigesti märkinud.

E. Neljas eelotsuse küsimus

62. Neljanda eelotsuse küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas raamotsuse artikli 10 lõige 1 nõuab, et kui seaduses sätestatud tingimused on täidetud, peab lepitusmenetluse läbiviimise võimalus olema üldiselt ja ilma eranditeta tagatud ega tohi sõltuda pädeva asutuse suvaotsusest. Eelotsusetaotluse esitanud kohus viitab siinkohal Ungari kriminaalmenetluse seaduse artikli 221/A lõike 3 punktile d. Selle kohaselt saadab prokuratuur asja lepitusmenetlusse, kui kohtumenetluse läbiviimist ei ole süüteo laadi, toimepanemise viisi ja kahtlustatava isikut arvestades vaja või põhjendatult võib eeldada, et kohus võtab karistuse määramisel süü aktiivset ülestunnistamist arvesse.

63. Eelotsusetaotluse esitanud kohus on seisukohal, et Ungari õigusnormid jätavad õiguskaitseasutusele subjektiivsete hinnangute andmise võimaluse otsustamaks, kas lepitusmenetluse tingimused on täidetud, mis võib omakorda takistada lepitusmenetluse läbiviimist. See kahjustaks ohvreid ning ei soodustaks lepitusmenetlust.

64. Ka sellele eelotsuse küsimusele vastamisel tuleb rõhutada, et raamotsuse artikli 10 lõige 1 ei sätesta konkreetseid nõudeid lepitusmenetluse sisu kohta. Raamotsusest ei nähtu seega otseselt, kas lepitusmenetluse võimalikkus võib sõltuda asjaomase asutuse suvast. Raamotsus paneb liikmesriikidele üksnes üldise kohustuse lepitusmenetlust soodustada. Seega on liikmesriikidel lepitusmenetluse ja selle tingimuste osas laiaulatuslik kaalutlusõigus.( )

65. Siiski ei tohi raamotsuse konkreetne ülevõtmine näha välja nii, et raamotsus jäetakse ilma suurest osast selle kasulikust mõjust.( ) Raamotsuse artikli 10 lõikes 1 sätestatud lepitusmenetluse soodustamise kohustust tuleb seega tõlgendada nii, et see nõuab sellist ülevõtmist, mille puhul säiliks praktikas sisuline kohaldamisala.

66. Seda silmas pidades ei ole raamotsusega põhimõtteliselt vastuolus anda asjaomastele asutustele lepitusmenetluse läbiviimise üle otsustamisel kaalutlusõigus, nagu Itaalia ja Prantsusmaa valitsus rõhutavad. Artikli 10 lõiget 1 ei saa mõista nii, et ohvrile tuleb anda üldine ja tingimusteta õigus nõuda lepitusmenetluse läbiviimist. Õiguskaitseasutuse individuaalne otsus näib nimelt asjakohane ega jäta lepitusmenetlust algusest peale ilma selle kasulikust mõjust, kui pidada silmas, et selle otsusega on eelkõige tagatud arvestamine üksikjuhu kõigi asjaoludega, mis hõlmavad lisaks ohvri huvile lepitusmenetluse vastu ka muid olulisi kaalutlusi ja prognoose.

67. Asutustele antud kaalutlusõigus peab siiski tuginema objektiivsetele kriteeriumidele, järgima põhiõigusi ega tohi praktikas takistada lepitusmenetluse läbiviimist. Ohvri nõusoleku korral tuleb seega lepitusmenetlus enamasti läbi viia.

68. Arvestades seda, et riigi karistusõigus ei ole seotud üksnes ohvri kaitse kaalutlustega, vaid karistusega soovitakse eelkõige saavutada teo toimepanija sotsiaalne rehabilitatsioon ning järgitakse preventiivseid eesmärke, võib olla täiesti lubatav ka olukord, kus hoolimata ohvri nõusolekust lepitusmenetluse läbiviimiseks, sellest siiski keeldutakse.

VI. Ettepanek

69. Eeltoodud kaalutlustest lähtudes teen ettepaneku vastata Szombathelyi Városi Bírósági eelotsuse küsimustele järgmiselt:

1. Nõukogu 15. märtsi 2001. aasta raamotsuse ohvrite seisundi kohta kriminaalmenetluses tähenduses on ohver ka raamotsuse artiklis 10 sätestatud lepitusmenetluse kontekstis üksnes füüsiline isik.

2. Liidu õigusest ei tulene kohustust näha lepitusmenetlus ette juhtudel, kus süüteo ohver on juriidiline isik, ka siis, kui siseriiklikus õiguses on sisuliselt samalaadse süüteo korral lepitusmenetlus ette nähtud ka siis, kui süüteo ohver on juriidiline isik.