ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
ELTL artiklil 263 põhinevat tühistamishagi peab olema võimalik meetmete laadist ja vormist olenemata esitada liidu institutsioonide mis tahes meetmete peale, mille eesmärk on tekitada õiguslikke tagajärgi. Selle tuvastamiseks, kas meetmetel on õiguslikud tagajärjed, tuleb lähtuda meetmete sisust. ELTL artikli 218 lõigete 3 ja 4 alusel vastu võetud otsus tekitab õiguslikke tagajärgi nii liidu ja selle liikmesriikide vahelistes suhetes kui ka liidu institutsioonide vahelistes suhetes. Järelikult võib komisjon esitada tühistamishagi nõukogu otsuse peale, millega antakse luba alustada läbirääkimisi kolmanda riigiga – nagu 13. mai 2013. aasta otsus, millega antakse luba alustada läbirääkimisi Euroopa Liidu heitkogustega kauplemise süsteemi ja Austraalia heitkogustega kauplemise süsteemi ühendamiseks –, kui otsuses on kirjeldatud kavandatud lepingu üle läbirääkimiste pidamise täpset ja üksikasjalikku korda, mille järgimist kavatseb nõukogu komisjonilt nõuda.

Rahvusvaheliste lepingute sõlmimise valdkonnas kujutab ELTL artikkel 218 endast autonoomset ja üldise ulatusega konstitutsioonilist normi, sest see annab liidu institutsioonidele teatud kindlad volitused. Institutsioonidevahelise tasakaalu saavutamise eesmärgil näeb see säte eelkõige ette, et liidu ning ühe või mitme kolmanda riigi vahel lepingute sõlmimise üle peab läbirääkimisi komisjon, järgides nõukogu antud läbirääkimisjuhiseid, ning seejärel sõlmib need lepingud pärast Euroopa Parlamendilt nõusoleku saamist või temaga konsulteerimist nõukogu. Lepingute sõlmimise pädevus on nõukogul, kui komisjonile selles valdkonnas antud volitustest ei tulene teisiti. Nende volituste raames on nõukogu ja komisjon aga kohustatud järgima lojaalse koostöö põhimõtet, mis on eriti oluline liidu tegevuses rahvusvahelisel tasandil, sest see tegevus käivitab liidu institutsioonide vahel täpselt piiritletud kooskõlastamis- ja konsulteerimisprotsessi.

Kui nõukogu on moodustanud ELTL artikli 218 lõike 4 kohaselt erikomitee, peab komisjon edastama erikomiteele läbirääkimiste käigu jälgimiseks vajaliku teabe, muu hulgas suunised ja seisukohad, mida teised pooled on läbirääkimiste käigus avaldanud ja kaitsnud. Ainult niiviisi on erikomiteel võimalik anda läbirääkimistega seotud arvamusi ja soovitusi. Võttes arvesse institutsioonide erinevaid ülesandeid ELTL artiklis 218 ette nähtud lepingute läbirääkimisel ja sõlmimisel, võib komisjonilt nõuda, et ta edastaks kõnesoleva teabe ka nõukogule.

Järelikult tuleb kohustust, mis on ette nähtud nõukogu otsuses, millega antakse luba alustada läbirääkimisi, ning mille kohaselt annab komisjon nõukogule korrapäraselt kirjalikult aru läbirääkimiste tulemuste kohta pärast iga läbirääkimisistungit ning igal juhul vähemalt korra kvartalis, pidada ELTL artikli 218 lõigetega 2 ja 4 kooskõlas olevaks. Selline kohustus on kooskõlas ka kohustusega, mis on sätestatud ELL artikli 13 lõikes 2, mille kohaselt tegutseb liidu iga institutsioon talle aluslepingutega antud volituste piires. See ei riku ka institutsioonidevahelise tasakaalu põhimõtet või ELTL artiklit 295.

(vt punktid 62, 64, 66–68, 70–72)
Komisjoni ei saa pidada volitatuks kirjutama ELL artikli 17 lõikest 1 tuleneva välissuhetes esindamise pädevuse alusel alla mittesiduvale kokkuleppele, milleni on jõutud kolmanda riigiga peetud läbirääkimiste tulemusel. Otsus kirjutada alla liidu pädevusvaldkonda kuuluvale kokkuleppele kolmanda riigiga eeldab – olenemata sellest, kas tegemist on siduva kokkuleppega või mitte – nimelt seda, et Euroopa Ülemkogu strateegiliste suuniste ning ELL artikli 21 lõigetes 1 ja 2 ette nähtud liidu välistegevuse põhimõtete ja eesmärkide kohaselt hinnatakse liidu huve suhetes kolmanda riigiga ja tehakse valik neis suhetes esinevate lahknevate huvide vahel. Sellest järeldub, et otsus kirjutada alla mittesiduvale kokkuleppele on tegevus, millega kujundatakse liidu poliitikat ja töötatakse välja liidu välistegevus ELL artikli 16 lõike 1 teise lause ja lõike 6 kolmanda lõigu tähenduses.

Mittesiduvale kokkuleppele allakirjutamine eeldab liidupoolset hindamist, kas see kokkulepe vastab endiselt tema huvidele, nagu need on kindlaks määranud nõukogu eelkõige otsuses avada läbirääkimised kokkuleppe sõlmimiseks. Selliseks hindamiseks on vaja muu hulgas kontrollida kolmanda riigiga peetud läbirääkimiste tulemusel välja töötatud mittesiduva kokkuleppe konkreetset sisu, mida ei ole võimalik ette kindlaks määrata ega prognoosida selliste läbirääkimiste algatamise otsuses. Niisiis pelgalt see, et kolmanda riigiga läbi räägitud mittesiduva kokkuleppe sisu vastab nõukogu antud läbirääkimisvolitusele, ei ole piisav, et anda komisjonile pädevus kirjutada nõukogu eelneva loata sellisele dokumendile alla põhjendusel, et see on hõlmatud nõukogu varem kinnitatud seisukohaga.

(vt punktid 38–40, 42 ja 43)
Pealegi pelk asjaolu, et Üldkohus kinnitab sellele ettevõtjale määratud trahvi osas oma täieliku pädevuse raames ka mitut trahvi määravas otsuses komisjoni poolt antud hinnangu elementi, mille õiguspärasus on eelnevalt tuvastatud, ei näita täieliku pädevuse kontrolli teostamata jätmist kohtu poolt.

ELTL artiklite 101 ja 102 kohaldamise menetlustes on Üldkohtule antud täieliku pädevuse ulatus erinevalt ELTL artiklis 263 ette nähtud seaduslikkuse kontrollist rangelt piiratud trahvisumma kindlaksmääramisega. Selle pädevuse teostamisel ei tee Üldkohus hindamisviga, kui leiab, et komisjon võis õiguspäraselt kehtestada ettevõtjale konkurentsieeskirjade rikkumise eest määratud trahvi põhisumma, ilma et ta peaks arvestama etteheidetava kartellikokkuleppe tegelikku mõju asjaomasel turul.

Nõuet hüvitada kahju, mis on tekkinud seetõttu, et Üldkohus ei ole teinud lahendit mõistliku aja jooksul, ei saa esitada apellatsioonkaebuse raames otse Euroopa Kohtule, vaid see tuleb esitada Üldkohtule endale, kuna kahju hüvitamise nõue on tõhus õiguskaitsevahend.

Samas, kui on ilmne, ilma et pooled peaksid selle kohta täiendavaid tõendeid esitama, et Üldkohus rikkus piisavalt selgelt oma kohustust lahendada kohtuasi mõistliku aja jooksul, võib Euroopa Kohus selle asjaolu tuvastada.

Seda põhimõtet on rikutud, kui Üldkohtu menetluse kestus ehk ligikaudu viis aastat ja üheksa kuud, mis täpsemalt sisaldab ligikaudu nelja aasta ja kahe kuu pikkust ajavahemikku, mis ilma ühegi menetlustoiminguta kulus kirjaliku menetluse lõpust kohtuistungini, ei saa olla seletatav ei kohtuasja laadi või keerukuse ega ka selle kontekstiga.

(vt punktid 81, 83 ja 84)
Määruse nr 1 artiklis 3 ette nähtud keele kasutamine konkurentsi valdkonna haldusmenetluses ei kujuta endast olulist menetlusnormi ELTL artikli 263 tähenduses, mille rikkumine tingimata mõjutaks isikule mõnes teises keeles adresseeritud mis tahes dokumendi õiguspärasust. Nimelt, kui institutsioon adresseerib liikmesriigi jurisdiktsiooni alla kuuluvale isikule dokumendi, mis ei ole koostatud selle riigi keeles, muudab see toiming menetluse õigusvastaseks üksnes juhul, kui see tekitab asjaomasele isikule haldusmenetluses kahjulikke tagajärgi.

Nõuet hüvitada kahju, mis on tekkinud seetõttu, et Üldkohus ei ole teinud lahendit mõistliku aja jooksul, ei saa esitada apellatsioonkaebuse raames otse Euroopa Kohtule, vaid see tuleb esitada Üldkohtule endale, kuna kahju hüvitamise nõue on tõhus õiguskaitsevahend.

Samas, kui on ilmne, ilma et pooled peaksid selle kohta täiendavaid tõendeid esitama, et Üldkohus rikkus piisavalt selgelt oma kohustust lahendada kohtuasi mõistliku aja jooksul, võib Euroopa Kohus selle asjaolu tuvastada.

Seda põhimõtet on rikutud, kui Üldkohtu menetluse kestus ehk ligikaudu viis aastat ja üheksa kuud, mis täpsemalt sisaldab ligikaudu nelja aasta ja ühe kuu pikkust ajavahemikku, mis ilma ühegi menetlustoiminguta kulus kirjaliku menetluse lõpust kohtuistungini, ei saa olla seletatav ei kohtuasja laadi või keerukuse ega ka selle kontekstiga.

(vt punktid 66 ja 67)
Liidu konkurentsieeskirjade rikkumise eest trahvide kindlaksmääramisel tuleb teatise, mis käsitleb kaitset trahvide eest ja trahvide vähendamist kartellide puhul (2002. aasta koostööteatis), punkti 23 alapunkti b viimast lõiku tõlgendada nii, et ettevõtja poolt selle teatise alusel esitatud taotluse raames avaldatud tõendit saab pidada tõendiks, millest komisjon ei olnud eelnevalt teadlik, vaid siis, kui sellel on objektiivselt oluline lisaväärtus võrreldes tõenditega, mis komisjoni valduses juba on. See tõlgendus tuleneb esiteks 2002. aasta koostööteatise üldisest ülesehitusest. Nimelt vastavalt 2002. aasta koostööteatise punktidele 7 ja 21 ning punkti 23 alapunktile a eeldab komisjoni poolt määratud trahvi vähendamine kõnealuse teatise alusel seda, et kaitset taotlevad ettevõtjad esitaks komisjonile tõendeid, millel on oluline lisaväärtus võrreldes nendega, mis komisjoni valduses juba on. Sama peab kehtima ka osalise kaitse andmise suhtes, mis on ette nähtud selle teatise punkti 23 alapunkti b viimases lõigus. Teiseks tuleb viimati nimetatud sätte kohaldamise eesmärgil märkida, et tõendi valdamine komisjoni poolt tähendab selle sisust teadlik olemist, sõltumata sellest, kas komisjoni teenistused on asjaomast tõendit tegelikult uurinud ja analüüsinud.

(vt punktid 70–72)
Peale selle tuleb määruse nr 44/2001 artiklit 23 tõlgendada nii, et kohtualluvuse tingimusele, mis sisaldub võlakirjade emiteerija koostatud emissiooniprospektis, võib tugineda kolmandate isikute suhtes, kes on need võlakirjad omandanud finantsvahendaja kaudu, kui on esiteks tuvastatud, et kõnealune tingimus kehtiv on emiteerija ja finantsvahendaja vahelises suhtes; teiseks, kui kolmas isik märkis need võlakirjad järelturul, läksid talle üle finantsvahendaja õigused ja kohustused, mis olid võlakirjadega seotud kohaldatava riigisisese õiguse järgi; ning kui viimaks oli asjast puudutatud kolmandal isikul võimalik tutvuda tingimust sisaldava prospektiga. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on välja selgitada, kas need tingimused on täidetud.

Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artiklit 23 tuleb tõlgendada nii, et olukorras, kus kohtualluvuse tingimus on lisatud võlakirjade emissiooniprospekti, on kõnealuses sättes ette nähtud kirjalik vorminõue täidetud üksnes juhul, kui poolte esmasturul võlakirjade emiteerimisel allkirjastatud lepingus mainitakse selle tingimusega nõustumist või kui leping sisaldab sõnaselget viidet prospektile.

Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artiklit 23 tuleb tõlgendada nii, et kohtualluvuse tingimuse märkimist võlakirjade emissiooniprospektis võib käsitada rahvusvahelisele kaubandustavale vastava vormina, mis lubab eeldada selle isiku nõusolekut, kelle vastu seda kasutatakse, kui on eelkõige tõendatud, et esiteks toimivad asjassepuutuva valdkonna ettevõtjad seda tüüpi lepingute sõlmimisel üldiselt ja regulaarselt sel viisil, ning teiseks on pooltel varasemad omavahelised kaubandussuhted või suhted teiste isikutega, kes tegutsevad asjassepuutuvas sektoris, või on kõnesolev käitumisviis piisavalt tuntud, nii et seda saab käsitada väljakujunenud tavana. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on välja selgitada, kas need tingimused on täidetud.

Siinkohal peab eelotsusetaotluse esitanud kohus arvestama eelkõige järgmisi asjaolusid: nimelt, et prospekti oli eelnevalt heaks kiitnud selle liikmesriigi börs, kus võlakirjad emiteeriti ja see oli tehtud avalikkusele kättesaadavaks börsi veebilehel. Lisaks peab liikmesriigi kohus võtma arvesse asjaolu, et kolmas isik, kes omandas need võlakirjad finantsvahendaja kaudu, kelle suhtes kohtualluvuse tingimusele tuginetakse, tegutseb ettevõtjana finantsinvesteeringute valdkonnas, ning samuti tema varasemaid võimalikke kaubandussuhteid teiste menetlusosalistega. Liikmesriigi kohus peab ühtlasi kontrollima, kas võlakirjade emissiooniga turule kaasneb selles valdkonnas üldiselt ja regulaarselt prospekt, mis sisaldab kohtualluvuse tingimust ning kas niisugune tava on piisavalt tuntud, et seda saaks käsitada väljakujunenud tavana.

(vt punktid 49–51 ja resolutsiooni punkt 1)
Kui ühise välis- ja julgeolekupoliitika asjas ei ole liidu kohtus tõendatud ühtegi ELTL artiklis 263 ette nähtud tühistamise alust, siis rikub Üldkohus õigusnormi, kui ta otsustab, et nõukogu peab nende üksuste suhtes, kes väidetavalt on seotud tuumarelva levikuga, esimese piiravaid meetmeid kehtestava õigusakti vastuvõtmisel uurima talle liikmesriigi või liidu välisasjade ja julgeolekupoliitika kõrge esindaja poolt esitatud teabe ja tõendite asjakohasust ja põhjendatust.

Euroopa Kohtu põhikirja artikli 60 esimesest lõigust tuleneb, et apellatsioonkaebusel ei ole peatavat toimet. Sama artikli teises lõigus on siiski ette nähtud, et erandina ELTL artiklist 280 jõustuvad Üldkohtu otsused, mis kuulutavad määruse õigustühiseks, apellatsioonkaebuse esitamise tähtaja möödumisel või kui selle tähtaja jooksul on otsus edasi kaevatud, siis selle kaebuse läbivaatamata jätmise kuupäevast.

Seega määrused, millega külmutatakse nimetatud isikute või üksuste rahalised vahendid, sarnanevad ühtaegu üldkohaldatavatele aktidele, sest need keelavad muu hulgas üldiselt ja abstraktselt kindlaks määratud adressaatide kategoorial anda rahalisi vahendeid ja majandusressursse nende isikute või üksuste käsutusse, kelle nimed on ära toodud nende õigusaktide lisades olevates loeteludes, kui ka neile isikutele ja üksustele suunatud üksikotsuste kogumile.

Nende aktide üksikakti olemus avab vastavalt ELTL artikli 275 teisele lõigule ja ELTL artikli 263 neljandale lõigule füüsilistele ja juriidilistele isikutele õiguse pöörduda liidu kohtusse.

Kuid asjaolu, et vaidlusaluse määrusega kehtestatud piiravate meetmete adressaadiks olevad isikud ja üksused on nimeliselt nimetatud, nii et tundub, et see puudutab neid ELTL artikli 263 neljanda lõigu tähenduses otseselt ja isiklikult, ei tähenda, et see õigusakt ei oleks üldiselt kohaldatav ELTL artikli 288 teise lõigu tähenduses ega seda, et nimetatud õigusakti ei saaks kvalifitseerida määruseks.

Määrus nr 267/2012, milles käsitletakse Iraani vastu suunatud piiravaid meetmeid, ning sealhulgas selle IX lisa on aga oma olemuse poolest määrus, kuna selle artikli 51 teine lõik näeb ette, et see on tervikuna siduv ja vahetult kohaldatav kõikides liikmesriikides, ning see vastab määruse õigusmõjule, nii nagu see on ette nähtud ELTL artiklis 288.

(vt punktid 118–121)
ELTL artikli 275 teise lõigu alusel esitatud hagi raames võib iga füüsiline isik või üksus väita, et rikutud on tema kaitseõigusi või õigust tõhusale kohtulikule kaitsele, ning väita, et rikutud on olulist menetlusnormi, näiteks akti põhjendamise kohustust. Seevastu ilmset hindamisviga ja proportsionaalsuse üldpõhimõtte rikkumist käsitlevate väidete puhul on riikliku üksuse võimalus neile tugineda küsimus, mis puudutab vaidluse sisu.

Mis puudutab õigusakti, millega kehtestatakse piiravad meetmed, siis minemata nii kaugele, et nõuda puudutatud isiku esitatud märkustele üksikasjalikku vastamist, eeldab ELTL artiklis 296 sätestatud põhjendamiskohustus igal juhul – ka siis, kui liidu akti põhjendus vastab rahvusvahelise organi esitatud põhjendustele –, et akti põhjenduses on esitatud individuaalsed, spetsiifilised ja konkreetsed põhjused, miks pädevad asutused leiavad, et puudutatud isiku suhtes tuleb kohaldada piiravaid meetmeid. Seetõttu peab liidu kohus eelkõige kontrollima, kas põhjendused, millele on tuginetud, on piisavalt täpsed ja konkreetsed.

Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikliga 47 tagatud kohtuliku kontrolli tõhusus nõuab eelkõige, et liidu kohus kontrolliks, kas otsus, mis puudutab asjaomast isikut või üksust isiklikult, põhineb piisavalt kindlal faktilisel alusel. See hõlmab otsuse aluseks olevates põhjendustes väidetud asjaolude kontrollimist, nii et kohtulik kontroll ei ole piiratud esitatud põhjuste abstraktse tõepärasuse hindamisega, vaid see käsitleb küsimust, kas need põhjused või vähemalt üks neist, mida on peetud iseenesest selle otsuse argumenteerimiseks piisavaks, on tõendatud. Selleks peab liidu kohus niisugusel kontrollimisel nõudma vajaduse korral liidu pädevalt asutuselt selle kontrolli jaoks asjakohaste konfidentsiaalsete või mittekonfidentsiaalsete andmete või tõendite esitamist. Kui liidu pädeval asutusel ei ole võimalik täita liidu kohtu palvet, peab kohus võtma aluseks ainult need tõendid, mis talle on edastatud.

Kui pädev asutus ei esita ühtegi tõendit, mis võimaldaks liidu kohtul hinnata põhjenduse põhjendatust, ei ole liidu kohtul – kelle ülesanne on kontrollida loetellu kandmise põhjenduste tegelikku põhjendatust, võttes arvesse puudutatud isiku märkusi ja õigustavaid tõendeid, kui ta on neid esitanud, ning liidu pädeva asutuse vastust neile märkustele – võimalik nende põhjenduste põhjendatust tuvastada, mistõttu need ei saa olla vaidlustatud kande tegemise otsuse aluseks. Seoses sellega ei ole ÜRO julgeolekunõukogu resolutsioonis asjaomase isiku või üksuse pelk mainimine piisavaks õigustuseks tema loetellu kandmisele liidu poolt.

(vt punktid 109–112 ja 114)
Kui liidu kohus rikub Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 47 teisest lõigust tulenevat kohustust lahendada talle esitatud asjad mõistliku aja jooksul, siis on sanktsioon sellise rikkumise eest Üldkohtule esitatav kahju hüvitamise nõue, mis kujutab endast tõhusat õiguskaitsevahendit.

Järelikult ei saa nõuet hüvitada kahju, mis on tekkinud seetõttu, et Üldkohus ei ole teinud lahendit mõistliku aja jooksul, esitada apellatsioonkaebuse raames otse Euroopa Kohtule, vaid see tuleb esitada Üldkohtule endale. Siiski, kui on ilmne, ilma et pooled peaksid selle kohta täiendavaid tõendeid esitama, et Üldkohus rikkus piisavalt selgelt oma kohustust lahendada kohtuasi mõistliku aja jooksul, võib Euroopa Kohus selle asjaolu apellatsioonimenetluses tuvastada.

Seetõttu, ilma et see mõjutaks apellantide kohustust esitada Üldkohtule kahju hüvitamise hagi, tuleb kõnealuse põhimõtte rikkumine tuvastada juhul, kui Üldkohtu menetluse kestus ehk ligikaudu viis aastat ja üheksa kuud, mis täpsemalt sisaldab nelja aasta ja ühe kuu pikkust ajavahemikku, mis ilma ühegi menetlustoiminguta kulus kirjaliku menetluse lõpust kohtuistungini, ei saa olla seletatav ei kohtuasja laadi ega keerukuse ega ka selle kontekstiga. Nimelt, esiteks ei olnud Üldkohtule lahendamiseks esitatud vaidlus eriti keeruline. Selline on olukord eriti juhul, kui ei vaidlustatud kohtuotsusest ega poolte esitatud asjaoludest ei nähtu, et tegevusetuse periood oleks objektiivselt põhjendatud või et apellandid oleksid selle pikenemisele kaasa aidanud.

(vt punktid 55–59)
Kohtuasi C‑454/13

Proximus SA

versus

Commune d’Etterbeek

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal de première instance de Bruxelles)

„Eelotsusetaotlus — Elektroonilised sidevõrgud ja ‑teenused — Direktiiv 2002/20/EÜ — Artiklid 12 ja 13 — Haldustasud — Tasu seadmete paigaldamise õiguse eest — Kohaldamisala — Kohaliku omavalitsuse õigusnormid — Mobiilsideantennidelt tasumisele kuuluv maks”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 17. detsembri 2015

Õigusaktide ühtlustamine — Telekommunikatsioonisektor — Elektroonilised sidevõrgud ja -teenused — Luba — Direktiiv 2002/20 — Maksud ja tasud, mida kohaldatakse ettevõtjatele, kes pakuvad elektroonilise side võrke või teenuseid — Mõiste — Isikutele, kellel on asjaõigus mobiilsideantennile või selle käitamise õigus, kehtestatud maks — Hõlmatus — Tingimused

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2002/20, artiklid 12 ja 13)

Direktiivi 2002/20 elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenustega seotud lubade andmise kohta (loadirektiiv) artikleid 12 ja 13 tuleb tõlgendada selliselt, et nendega ei ole vastuolus, kui füüsilisele või juriidilisele isikule, kellel on asjaõigus mobiilsideantennile või selle käitamise õigus, kehtestatakse selline maks nagu põhikohtuasjas.

Nimelt, kuigi selline maks kehtestatakse füüsilisele või juriidilisele isikule, kellel on asjaõigus sellisele mobiilsideantennile, mis on osa füüsilisest infrastruktuurist, mis võimaldab pakkuda elektroonilise side võrke ja teenuseid, või selle käitamise õigus, ei selgu, et nimetatud maksul oleks sellised tunnused nagu tasul, mis kehtestatakse vastutasuna seadmete paigaldamise õiguse eest ettevõtjatele, kes pakuvad elektroonilise side võrke ja teenuseid. Lisaks ei tundu sellise tasu maksustatav teokoosseis olevat seotud elektrooniliste sidevõrkude ja -teenuste turule sisenemist lubava üldloa andmise menetlusega; selle asjaolu kontrollimine on siiski eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne.

(vt punktid 26, 28, 29 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑517/13

Proximus SA

versus

Province de Namur

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Tribunal de première instance de Namur)

„Eelotsusetaotlus — Elektroonilised sidevõrgud ja ‑teenused — Direktiiv 97/13/EÜ — Artiklid 4 ja 11 — Direktiiv 2002/20/EÜ — Artikkel 6 — Üldloa ning raadiosageduste ja numbrite kasutamise õigustega seotud tingimused ja erikohustused — Artikkel 13 — Tasu kasutamisõiguste ja seadmete paigaldamise õiguse eest — Kohaldamisala — Kohaliku omavalitsuse õigusnormid — Mobiilsidevõrgu sidemastidelt ning/või saate- ja vastuvõtuseadmetelt tasumisele kuuluv maks”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 17. detsember 2015

Õigusaktide ühtlustamine — Telekommunikatsioonisektor — Elektroonilised sidevõrgud ja -teenused — Luba — Direktiiv 2002/20 — Tasu kasutamisõiguste ja seadmete paigaldamise õiguse eest — Mõiste — Mobiilsidevõrgu sidemastidelt ning/või saate- ja vastuvõtuseadmetelt tasumisele kuuluv maks — Välistamine

(Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2002/20, artiklid 6 ja 13)

Direktiivi 2002/20/EÜ elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenustega seotud lubade andmise kohta (loadirektiiv) artikleid 6 ja 13 tuleb tõlgendada selliselt, et nendega ei ole vastuolus, kui mobiilsidevõrgu sidemaste ning/või saate- ja vastuvõtuseadmeid käitavale füüsilisele või juriidilisele isikule kehtestatakse maks.

Kuigi selline maks kehtestatakse füüsilisele või juriidilisele isikule, kes käitab mobiilsidevõrgu sidemasti ning/või saate‑ ja vastuvõtuseadmeid, mis on elektrooniliste sidevõrkude ja ‑teenuste pakkumist võimaldava füüsilise infrastruktuuri osa, ei selgu, et nimetatud maksul on sellised tunnused nagu tasul, mis kehtestatakse elektroonilisi sidevõrke ja -teenuseid pakkuvatele ettevõtjatele vastutasuna seadmete paigaldamise õiguse eest.

(vt punktid 35, 36 ja resolutsioon)
Kuuenda direktiivi 77/388 kumuleeruvate käibemaksudega seotud liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (muudetud direktiiviga 91/680) artikli 13 B osa punkti d alapunkti 6 tuleb tõlgendada nii, et selliseid investeerimisühinguid, milles kapitali koguvad mitmed investorid, kes kõik kannavad riske, mis on seotud kinnisasjade ostmiseks, valdamiseks, haldamiseks ja müügiks kaasatud vara valitsemisega, eesmärgiga teenida investeeringutelt tulu, millest saavad dividendide väljamaksmise ja osaluse väärtuse suurenemise kaudu osa kõik osakuomanikud, saab käsitada „eriotstarbeliste investeerimisfondidena” selle sätte mõttes, tingimusel, et asjaomane liikmesriik teostab selliste äriühingute üle erilist riiklikku järelevalvet.

Kui investeerimisfondide suhtes kohaldatakse sarnast erilist riiklikku järelevalvet olenemata sellest, kas nad investeerivad väärtpaberitesse või kinnisasjadesse, valitseb nende kahe investeerimisfondi liigi vahel ka otsene konkurents. Seda seetõttu, et investorid lähtuvad mõlemal juhul kokkuvõttes ainult tulust, mida nad oma kapitalilt saavad. Neutraalse maksustamise põhimõttega on vastuolus omavahel konkureerivate sarnaste teenuste osutamise erinev kohtlemine käibemaksu seisukohast.

(vt punktid 63 ja 64 ning resolutsiooni punkt 1)