ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Määrust nr 1308/2013, millega kehtestatakse põllumajandustoodete ühine turukorraldus ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrused nr 922/72, nr 234/79, nr 1037/2001 ja nr 1234/2007, tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus niisugune siseriiklik meede nagu see, mis näeb veinide jaemüügiks ette minimaalse ühikuhinna, tingimusel et see meede on inimeste tervise ja elu kaitseks tõesti sobiv ning et, võttes arvesse ühise põllumajanduspoliitika ja põllumajandustoodete ühise turukorralduse ladusa toimimise eesmärke, ei lähe see kaugemale, kui on inimeste tervise ja elu kaitse eesmärgi saavutamiseks vaja.

Määrus nr 1308/2013 ei sisalda sätteid, mis lubaksid kindlaks määrata veinide jaemüügihindu, olgu see siis riiklikul või liidu tasandil, ega ka sätteid, mis keelaksid liikmesriikidel võtta siseriiklikke meetmeid niisuguste hindade kindlaksmääramiseks. Järelikult jääb liikmesriikidele põhimõtteliselt pädevus võtta teatavaid meetmeid, mida ei ole nimetatud määruses ette nähtud, kui need meetmed ei kaldu sellest määrusest kõrvale, ei kahjusta turukorraldust ega takista turu ladusat toimimist. Mis selles osas puudutab alkoholiühiku miinimumhinna kehtestamist, siis see võib määruse nr 1308/2013 eesmärki kahjustada, kuna selline meede on vastuolus põhimõttega – millel see määrus põhineb –, et põllumajandustoodete hinnad kujunevad vabas konkurentsis vabalt. Siiski, kuna põllumajandusturu ühise korralduse kehtestamine ei takista liikmesriikide kohaldamast oma eeskirju, millel on muu üldise huviga seotud eesmärk kui ühise turukorralduse omad, siis võib liikmesriik viidata inimeste elu ja tervise kaitse eesmärgile, põhjendamaks sellist meedet, mis kahjustab hindade vaba kujunemise süsteemi tõhusa konkurentsi tingimustes, millel põhineb määrus nr 1308/2013.

Selline piirav meede peab vastama proportsionaalsuse põhimõttele, see tähendab, et piirang peab olema taotletava eesmärgi täitmise tagamiseks sobiv ega tohi minna kaugemale sellest, mis on selle eesmärgi saavutamiseks vajalik. Proportsionaalsuse analüüs tuleb läbi viia, võttes konkreetselt arvesse ühise põllumajanduspoliitika eesmärke ja ühise turukorralduse ladusat toimimist, mis eeldab seda, et kaalutakse omavahel neid eesmärke ja siseriiklike õigusnormide eesmärki, milleks on inimeste tervise kaitse.

(vt punktid 17, 19, 24, 26–29 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2006/54 meeste ja naiste võrdsete võimaluste ja võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta tööhõive ja elukutse küsimustes artiklit 18 tuleb tõlgendada nii, et soolise diskrimineerimisega tekitatud kahju tegelikuks ja tõhusaks heastamiseks või hüvitamiseks viisil, mis on hoiatav ja proportsionaalne, kohustab see artikkel liikmesriike, kes valivad rahalise hüvitamise, võtma oma siseriiklikus õiguskorras vastavalt nende poolt kindlaks määratud tingimustele meetmed, millega nähakse ette kannatanule kahjuhüvitise maksmine, mis hõlmab kogu tekitatud kahju.

Esiteks tuleneb nii direktiivi 76/207 meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõtte rakendamise kohta seoses töö saamise, kutseõppe ja edutamisega ning töötingimustega artikli 6 algredaktsioonist kui ka muudetud redaktsioonist ning Euroopa Kohtu praktikast, et tegelik hoiatav mõju ei eelda, et soolise diskrimineerimise tõttu kannatanud isikule määratakse karistuslik kahjuhüvitis, mis läheb tegelikult tekitatud kahju täielikust heastamisest kaugemale ja kujutab endast karistusmeedet. Teiseks ei ole liidu õiguses toimunud mingit sisulist muutust selleks, et direktiivi 2006/54 artikli 18 tõlgendus erineks direktiivi 76/207 artikli 6 tõlgendusest.

(vt punktid 34, 36, 45 ja resolutsioon)
Liidetud kohtuasjad C‑132/14–C‑136/14

Euroopa Parlament ja Euroopa Komisjon

versus

Euroopa Liidu Nõukogu

„Tühistamishagi — Määrus (EL) nr 1385/2013 — Direktiiv 2013/62/EL — Direktiiv 2013/64/EL — Õiguslik alus — ELTL artikkel 349 — Euroopa Liidu äärepoolseimad piirkonnad — Mayotte’i staatuse muutumine Euroopa Liidu suhtes”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (suurkoda), 15. detsember 2015

Liidu aluslepingud — Territoriaalne kohaldamisala — Äärepoolseimad piirkonnad — Nõukogu pädevus sätestada aluslepingute kohaldamise tingimused — Piirid — Teisese õiguse aktide kohaldamisega seotud tingimuste sätestamine — Lubatavus — Liidu õigusnormide kohaldatavuse ajaline edasilükkamine — Lubatavus

(ELL artikkel 52; ELTL artiklid 349 ja 355; nõukogu otsus 2012/419, artikkel 2)

ELTL artikli 349 sõnastusest tuleneb, et see artikkel lubab nõukogul võtta erimeetmeid, mille eesmärk on võtta arvesse äärepoolseimate piirkondade struktuurilist ühiskondlikku ja majanduslikku olukorda. Nõukogul peab olema siiski vastavalt selle artikli kolmandale lõigule võimalus esitada asjaolud, mis näitavad seose olemasolu kavandatud erimeetme ja asjassepuutuva äärepoolseima piirkonna eriliste iseärasuste ja piirangute vahel. Seoses asjaoluga, et ELTL artikli 349 esimene lõik, mida on muudetud otsuse 2012/419 (millega muudetakse Mayotte'i staatust Euroopa Liidu suhtes) artikliga 2, sätestab, et nõukogu võtab erimeetmed, mis on suunatud eriti aluslepingute kohaldamise tingimuste sätestamisele äärepoolseimates piirkondades, kaasa arvatud ühine poliitika, tuleb selle sätte tähenduses „aluslepingute kohaldamise tingimusi” mõista nii, et need hõlmavad ühtaegu nii liidu esmase õiguse kohaldamisega seotud tingimusi kui ka esmase õiguse alusel vastu võetud teisese õiguse aktide kohaldamisega seotud tingimusi. Kui sellistel asjaoludel puudub teisese õiguse akti territoriaalset kohaldamisala puudutav täpsustus, siis tuleb see kohaldamisala kindlaks määrata ELL artikli 52 ja ELTL artikli 355 kohaselt. Seega tuleneb ELTL artikli 349 sõnastusest ja eesmärkidest ning aluslepingute ülesehitusest, et liidu äärepoolseimaid piirkondi puudutavas osas on liidu kogu õigustiku territoriaalne kohaldamisala kindlaks määratud eelkõige ELL artikliga 52 koostoimes ELTL artikli 355 lõikega 1 ning ELTL artikli 349 alusel võetud meetmetega.

Peale selle ei piira ELTL artikkel 349 nõukogu otsustusõigust konkreetse meetmete kategooriaga. Lisaks sellele, et mõiste „meede” hõlmab igat liiki tegevust, mida nõukogu võib ette võtta, tähendab mõiste „eriti” kasutamine ELTL artiklis 349, et EL toimimise lepingu autorid ei tahtnud ammendavalt kindlaks määrata nende meetmete liike, mida selle artikli alusel võib võtta. Nõukogu võimaluse piiramine lükata ajaliselt edasi meetme kohaldatavust oleks vastuolus ELTL artikliga 349 taotletud eesmärkidega, kuivõrd ei saa välistada, et liidu sätte täiemahulise kohaldatavuse ajaline edasilükkamine võib osutuda kõige sobivamaks meetmeks, et võtta arvesse äärepoolseima piirkonna struktuurilist ühiskondlikku ja majanduslikku olukorda.

(vt punktid 66, 69, 71, 72, 75, 76, 78, 81, 82 ja 84)
Sellest tuleneb, et kui vaidlustatud õigusakti toime on kohtumenetluse ajal lõppenud, tuleb Euroopa Kohtul hageja põhjendatud huvi säilimist hinnata konkreetsest üksikjuhtumist lähtuvalt, võttes arvesse eelkõige väidetava õigusvastasuse tagajärgi ja väidetavalt kantud kahju olemust.

Vaidlustatud õigusakti tühistamishagi raames kehtetuks tunnistamine, mis leidis aset pärast hagi esitamist, ei too iseenesest kaasa liidu kohtu kohustust jätta asjas kohtuotsus tegemata ainuüksi seetõttu, et kohtuotsuse kuulutamise päeval ese ja menetluse algatamise huvi puuduvad. Hageja põhjendatud huvi peab hagi eseme seisukohalt esinema hagi esitamise staadiumis, vastasel juhul on hagi vastuvõetamatu. Vaidluse ese – nagu ka põhjendatud huvi – peavad säilima kuni kohtuotsuse tegemiseni, vastasel juhul langeb otsuse tegemise vajadus ära; see eeldab, et hagi tulemusel võib selle esitanud pool saada mingit kasu.

Euroopa Parlamendi kui ka liikmesriikide ELTL artikli 263 teises lõigus ette nähtud hagi esitamise õiguse eeltingimus ei ole aga põhjendatud huvi tõendamine. Seetõttu ei sõltu Euroopa Kohtu otsus – kohtuasi lahendada või kohtuasi vastupidi otsust tegemata lõpetada – loogiliselt selle kontrollimisest, kas parlamendi põhjendatud huvi vaidlustatud otsuse suhtes säilib. Nii on Euroopa Kohtul alust nentida, et liikmesriigi esitatud hagi kohta on otsuse tegemise vajadus ära langenud, kui pärast vaidlustatud õigusakti tühistamist või tagasivõtmist on liikmesriik saavutanud hagiga soovitud tulemuse.

Seega on vastuvõetav otsuse 2014/688 teatavate psühhoaktiivsete ainete suhtes kontrollimeetmete kehtestamise kohta peale esitatud hagi niivõrd, kuivõrd selle otsuse asendamisega otsusega 2015/1875 kontrollimeetmete võtmise kohta teatavate psühhoaktiivsete ainete suhtes on jäänud kehtima vaidlustatud otsuse varasem toime ning rakendusotsusega 2015/1875 ei ole seega kaasnenud toimet, mis oleks võrdväärne vaidlustatud otsuse tühistamisega põhimõtteliselt kaasnenud toimega. Otsuse 2015/1875 põhjendusest 35 ja artiklist 2 nähtub, et see otsus ei piirata kohustusi, mis tulenevad otsusest 2014/688 seoses kõnealuste psühhoaktiivsete ainete suhtes kontrollimeetmete ja kriminaalkaristuste kehtestamise tähtajaga, mis on 2. oktoober 2015. Sellest tuleneb, et nõukogu ei ole soovinud seada kahtluse alla nende kohustuste kehtivust, nagu need tulenevad otsusest 2014/688, ega tunnistanud tagantjärele, et nimetatud kohustused on otsuse 2015/1875 alusel kehtivad.

(vt punktid 20–23, 26)
Määruse nr 2913/92, millega kehtestatakse ühenduse tolliseadustik, muudetud määrusega nr 2700/2000, artikli 78 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik õigusnorm, mis piirab tolli võimalust viia läbi uus tollivormistusjärgne kontroll ja teha sellest järeldused, määrates kindlaks uue tollivõla, kui see piirang puudutab kolmeaastast ajavahemikku alates esialgse tollivõla tekkimisest, mida peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

Kuna kolmeaastase tähtaja möödumisel alates tollivõla tekkimise kuupäevast ei ole uut tollivõlga enam võimalik teatavaks teha ja niisiis tollivormistusjärgsest kontrollist tolliseadustiku artikli 78 lõike 3 tähenduses järeldusi teha, siis ei saa õiguskindluse põhimõttest lähtudes liikmesriike takistada seadmast pärast seda, kui esialgse tollivõla tekkimise kuupäevast on möödunud kolm aastat, tollivormistusjärgsele kontrollile piirangut muu hulgas sellega, et nähakse ette aegumistähtaeg. Seevastu selle kolme aasta jooksul peab liikmesriigi õigus võimaldama tollil võtta uuesti meetmeid, et olukord vastavalt tolliseadustiku artikli 78 lõikele 3 tollivormistusjärgse kontrolli abil – muu hulgas tollivõla summat muutes – lahendada. Lisaks peab selline meede olema võimalik isegi pärast nimetatud ajavahemiku möödumist olukorras, kus tollivõlg on tolliseadustiku artikli 221 lõike 4 tähenduses tekkinud toimingu tagajärjel, mis selle tegemise ajal oleks võinud kaasa tuua kriminaalmenetluse, kuid seda asjaolu peab kontrollima eelotsusetaotluse esitanud kohus.

Õiguspärase ootuse põhimõttega ei ole vastuolus see, kui toll teostab hilisemaid tollivormistusjärgseid kontrolle ja teeb nendest tolliseadustiku artikli 78 lõike 3 tähenduses järeldused. Kolmeaastase ajavahemiku jooksul alates esialgse tollivõla tekkimisest peab maksukohustuslane võtma riski ja võtma kasutusele vajalikud abinõud juhuks, kui toll kontrollimiste käigus saadud uusi võimalikke andmeid arvesse võttes oma otsust tollivõla suhtes muudab.

(vt punktid 36, 37, 41, 42, 46 ja resolutsioon)
Kuna määruse nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 8 lõike 1 punkti b ja artikli 8 lõike5 sõnastusest ega Euroopa Kohtu praktikast ei tulene, et mõistel „sarnasus” oleks neis lõigetes erinev tähendus, siis järeldub sellest, et kui Üldkohus nimetatud määruse artikli 8 lõike 1 punkti b kohaldamise tingimuste hindamisel tuvastab vastandatud tähiste sarnasuse puudumise, siis paratamatult ei kuulu kõnealusel juhul kohaldamisele ka nimetatud artikli lõige 5. Kui Üldkohus seevastu järeldab sellesama hindamise käigus, et vastandatud tähiste vahel on teatud sarnasus, siis on see tuvastus asjakohane nii nimetatud määruse artikli 8 lõike 1 punkti b kui ka lõike 5 kohaldamise osas.

Sellegipoolest ei saa olukorras, kus asjaomane sarnasus ei osutu määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 punkti b kohaldamiseks piisavaks, sellest tuletada, et kõnealuse artikli lõike 5 kohaldamine on tingimata välistatud.

Nimelt on vastandatud tähiste sarnasuse aste, mida selle sätte üks või teine lõige nõuab, erinev. Kuigi määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 punkti b kohaldamine sõltub vastandatud tähiste sellise sarnasuse aste tuvastamisest, mis võib asjaomase avalikkuse silmis tekitada nende segiajamise tõenäosuse, siis sellise võimaluse olemasolu ei ole siiski sama artikli lõike 5 kohaldamise tingimus.

Kuna määruse nr 207/2009 artikli 8 lõige 5 piirdub nõudega, et esinev sarnasus ei pruugi panna asjaomast avalikkust vastandatud tähiseid segi ajama, kuid võib jätta mulje, et nad on omavahel seotud, see tähendab luua nende vahelise seose, siis tuleb sellest järeldada, et nimetatud sättega mainekatele kaubamärkidele antud kaitset võib kohaldada ka siis, kui vastandatud tähised on omavahel vähesel määral sarnased.

Sellest tuleneb, et juhul kui määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 1 punkti b kohaldamise tingimuste hindamisel ilmneb, et vastandatud tähised on teatud määral sarnased, siis peab Üldkohus selle kindlaksmääramiseks, kas sellisel juhul on täidetud määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 5 kohaldamise tingimused, kontrollima, kas muude asjaomaste asjaolude – nagu varasema kaubamärgi maine või tuntus – esinemise tõttu võib asjaomane avalikkus neid tähiseid omavahel seostada.

Lõpuks olgu märgitud, et isegi kui oletada, et Üldkohus tegi pärast vastandatud tähiste võimaliku omavahelise seose hindamist järelduse, et määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 5 kohaldamise tingimused ei ole täidetud, kuna nimetatud artikli lõike 1 punkti b kohaldamise tingimuste hindamisel ilmnes, et asjaomased tarbijad ei suuda vastandatud tähiseid vahetult kontseptuaalselt samastada, siis on selline põhjendus vastuolus õigusnormiga. Nimelt ei eelda nimetatud määruse artikli 8 lõikes 5 silmas peetud kahjustamine, et tarbijad peaksid vahetult suutma luua vastandatud tähiste vahel seose.

(vt punktid 39–43 ja 50)
Määruse (EÜ) nr 1346/2000 maksejõuetusmenetluse kohta artiklit 4 tuleb tõlgendada nii, et selle kohaldamisalasse kuulub liikmesriigi õiguse alusel asutatud sellise äriühingu juhataja vastu, mille suhtes on teises liikmesriigis algatatud maksejõuetusmenetlus, selle teise riigi kohtusse saabunud hagi, milles äriühingu pankrotihaldur nõuab selle liikmesriigi õigusnormi alusel nende väljamaksete hüvitamist, mille juhataja tegi enne maksejõuetusmenetluse algatamist, kuid pärast kuupäeva, millest alates loeti äriühing maksejõuetuks.

Sellist liikmesriigi õigusnormi, mille kohaselt võlgnikuks oleva äriühingu juhatuse liige on kohustatud hüvitama väljamaksed, mis on tehtud äriühingu arvelt pärast äriühingu maksejõuetuks muutumist, tuleb nimelt lugeda osaks maksejõuetusmenetlusele ja selle mõjudele kohaldatavast õigusest nimetatud määruse artikli 4 lõike 1 tähenduses. Pealegi aitab selline õigusnorm saavutada eesmärki, mis on mutatis mutandis lahutamatult seotud iga maksejõuetusmenetlusega, nimelt takistada pankrotivara võimalikku vähenemist enne maksejõuetusmenetluse algatamist, et tagada võlausaldajate nõuete rahuldamine võrdsetel alustel.

(vt punktid 16, 17, 20, 21 ja resolutsiooni punkt 1)
ELTL artiklit 49 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus liikmesriigi selline maksustamissüsteem, mille kohaselt juhul, kui residendist äriühing võõrandab teises liikmesriigis asuva püsiva tegevuskoha mitteresidendist äriühingule, mis kuulub esimesena nimetatud äriühinguga samasse kontserni, arvestatakse võõrandatud tegevuskoha eelnevalt maha arvatud kahjum tagantjärele võõrandajast äriühingu maksustatava tulemi hulka, samas kui topeltmaksustamise vältimise lepingu alusel on sellise püsiva tegevuskoha tulu maksust vabastatud liikmesriigis, kus on selle äriühingu asukoht, kellele tegevuskoht kuulus.

Siiski juhul, kui võõrandajaks olev residendist äriühing tõendab, et kahjum, millega tagantjärele arvestati, on lõplik kahjum kohtuotsuse C-446/03: Marks & Spencer tähenduses, on see, et välistatakse selle äriühingu võimalus arvata oma asukohariigis maksustatavast kasumist maha mitteresidendist tegevuskoha saadud kahjum, vastuolus ELTL artikliga 49.

(vt punktid 53, 58 ja resolutsiooni punkt 1)
Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades artikli 22 lõike 1 esimest lõiku tuleb tõlgendada selliselt, et nõue kinnisasja jagamata kaasomandi lõpetamiseks müügi teel, mille läbiviimine on tehtud volitatud isiku ülesandeks, kuulub selle sätte tähenduses „kinnisvaraga seotud in rem õigusi käsitleva“ menetluse alla.

Nimelt esiteks nõue kinnisasja kaasomandi lõpetamiseks, mille eesmärk on kinnisasja omandiõiguse ülekandmine, puudutab kinnisvaraga seotud in rem õigusi, mis tekitavad igaühe jaoks õiguslikke tagajärgi ja kujutab endast nõuet, mille eesmärk on tagada nende õiguste omanikele nende õigusliku seisundiga seotud õiguste kaitse.

Teiseks, nimetatud määruse artikli 22 lõike 1 esimese lõigu aluseks võetud hea õigusemõistmise kaalutlused toetavad samuti sellist erandlikku kohtualluvust. Nimelt viitab kinnisasjade omandiõiguse ülekandmine sellele, et arvesse tuleb võtta seose kriteeriumiga seotud faktilised ja õiguslikud asjaolud, mis on nimetatud selles sättes, milleks on nende kinnisasjade asukoht. See kehtib eelkõige selle asjaolu suhtes, et nimetatud kinnisasjadega seotud omandiõiguste kohta, sealhulgas neid õigusi koormavad kasutusõigused, on tehtud kanne selle liikmesriigi kinnistusraamatusse, kus need asuvad, vastavalt selle riigi õigusele, või asjaolu, et nende kinnisasjade müügi või vastaval juhul enampakkumise suhtes kohaldatakse selle liikmesriigi menetlust, kus need kinnisasjad asuvad, või asjaolu, et vaidlustamise korral neis menetlustes on tõendite kogumine selle asukoha läheduse tõttu lihtsustatud.

(vt punktid 29–31, 33 ja resolutsioon)
Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades artikli 15 lõike 1 punkti c – kuivõrd selles on silmas peetud äri‑ või kutsetegevust, mis on niisuguse tegevuse raames tegutseva isiku poolt „suunatud” tarbija alalise elukoha liikmesriiki – koostoimes nimetatud määruse artikli 16 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et seda võib kohaldada tarbija ja äri‑ või kutsetegevuse raames tegutseva isiku vahel sõlmitud lepingule, mis ei kuulu niisugusena äri‑ või kutsetegevuse raames tegutseva isiku sellise äri‑ või kutsetegevuse raamesse, mis on „suunatud” tarbija alalise elukoha liikmesriiki, aga millel on ikkagi tihe seos samade poolte vahel sellise tegevuse raames varem sõlmitud lepinguga. Liikmesriigi kohtu ülesanne on teha kindlaks, kas on olemas selle seose olulised komponendid, täpsemalt kas nende kahe lepingu pooled on õiguslikust ja faktilisest vaatenurgast identsed; kas nende lepingutega taotletav majanduslik eesmärk, mis puudutab sama konkreetset lepingueset, on sama, ja kas käsundusleping täiendab vahenduslepingut nii, et selle eesmärk on saavutada vahenduslepingu majanduslik eesmärk.

Nii on see eelkõige käsunduslepingu puhul, mis sõlmiti vahetult äri‑ või kutsetegevust jätkates ja mis täiendab vahenduslepingut, mille samad pooled on varem sõlminud selleks, et ühes liikmesriigis elavad ostjad saaksid omandada vahendaja elukoha liikmesriigis asuva korteri, kuivõrd sellega sooviti saavutada vahenduslepinguga taotletavat majanduslikku eesmärki – nimelt korteri tegeliku kasutamise võimaldamist. Isegi kui on tõsi, et vahendusleping ja käsundusleping ei ole õiguslikult omavahel seotud, tuleb tõdeda, et esimese ja teise lepingu vahel on majanduslik side.

(vt punktid 35–37, 40 ja resolutsioon)
Kohtuasi C‑402/14

Viamar – Elliniki Aftokiniton kai Genikon Epicheiriseon AE

versus

Elliniko Dimosio

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Dioikitiko Efeteio Athinon)

„Eelotsusetaotlus — Kaupade vaba liikumine — Maksusätted — Riigimaks — Fiskaalsed tollimaksud — Samaväärse toimega maksud — Piiriületamisega seotud formaalsused — ELTL artikkel 30 — ELTL artikkel 110 — Direktiiv 92/12/EMÜ — Artikli 3 lõige 3 — Direktiiv 2008/118/EÜ — Artikli 1 lõige 3 — Siseriiklikku õigusesse ülevõtmata jätmine — Vahetu õigusmõju — Sõiduautode maksustamine liikmesriigi territooriumile importimise hetkel — Sõiduki registreerimise ja võimaliku kasutuselevõtuga seotud maks — Maksu tagastamisest keeldumine sõiduki registreerimata jätmise korral”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (kolmas koda), 17. detsember 2015

Vt otsuse tekst. (vt punkt 25)

Direktiivi 2008/118, mis käsitleb aktsiisi üldist korda ja millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 92/12, artikli 1 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et see vastab tingimustele vahetu õigusmõju tekkimiseks, mis võimaldab üksikisikutel sellele tugineda liikmesriigi kohtus vaidluses, mille teine pool on liikmesriik. Nimelt on see artikkel tingimusteta ja piisavalt selge selles osas, milles see tingimusi seadmata ja täiendavate meetmete võtmise vajaduseta üheselt mõistetavalt kohustab liikmesriike tagama seda, et kui nad maksustavad maksuga tooteid, mis ei ole aktsiisikaup, ja teenuste osutamist, ei too selline maksustamine kaasa piiriületamisega seotud formaalsusi liikmesriikidevahelises kaubanduses. (vt punktid 27, 28 ja resolutsiooni punkt 1)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 29–32)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 33–35)

Vt otsuse tekst. (vt punktid 36–38)

Sõiduautod ei kuulu nende kaupade kategooriasse, mis on aktsiisikaup kõikides liikmesriikides direktiivi 92/12 aktsiisiga maksustatava kauba üldise korralduse ja selle kauba valdamise, liikumise ning järelevalve kohta artikli 3 lõike 1 ja direktiivi 2008/118, mis käsitleb aktsiisi üldist korda ja millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 92/12, artikli 1 lõike 1 tähenduses, ega kuulu järelikult ühtlustatud aktsiisi süsteemi. Kuigi liikmesriikidel on õigus neile toodetele makse kehtestada või säilitada, peavad nad selles valdkonnas oma pädevust teostades järgima liidu õigust. Täpsemalt peavad liikmesriigid järgima mitte ainult EL toimimise lepingu sätteid, eelkõige ELTL artikleid 30 ja 110, vaid ka direktiivi 92/12 artikli 3 lõikes 3 ja direktiivi 2008/118 artikli 1 lõikes 3 sisalduvaid sätteid, kusjuures viimati nimetatud sätted keelavad selle, et maksu kohaldamine toob liikmesriikidevahelises kaubanduses kaasa formaalsusi piiriületamisel. (vt punktid 39–40)