KOHTUJURISTI ETTEPANEK

MELCHIOR WATHELET

esitatud 16. juunil 2016 ( 1 )

Kohtuasi C‑428/15

Child and Family Agency

versus

J. D.

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Supreme Court (Iirimaa kõrgeim kohus))

„Eelotsusetaotlus — Õigusalane koostöö tsiviilasjades — Kohtualluvus ning kohtuotsuste tunnustamine ja täitmine kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega — Määrus (EÜ) nr 2201/2003 — Artikkel 15 — Kohtuasja üleviimine teise kohtusse — Kohaldamisala — Kohaldamise tingimused — Kohus, kus on asja arutamiseks paremad võimalused — Lapse parimad huvid”

I. Sissejuhatus

1. Eelotsusetaotlus on esitatud Child and Family Agency (laste- ja perekonna kaitse amet, Iirimaa, edaspidi „amet“) ja J. D. vahelises kohtuvaidluses, mis käsitleb tema teist last, alaealist väikelast R‑i.

2. Eelotsusetaotlus käsitleb nõukogu 27. novembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000, ( 2 ) artikli 15 tõlgendamist.

3. See säte lubab kohtul, kelle kohtualluvuses on asja sisuline arutamine (edaspidi „üldjuhul pädev kohus“), viia kohtuasi üle teise liikmesriigi kohtusse, „kus on asja arutamiseks paremad võimalused“, kui see „on lapse parimates huvides“. Eelotsusetaotluse esitanud kohus palub oma erinevate eelotsuse küsimustega Euroopa Kohtul täpsustada neid kahte konkreetset kohaldamise tingimust.

II. Õiguslik raamistik

4. Määruse nr 2201/2003 põhjenduses 5 on märgitud: „Kõigi laste võrdsuse tagamiseks hõlmab käesolev määrus kõiki vanemlikku vastutust reguleerivaid otsuseid, sealhulgas meetmeid lapse kaitseks, sõltumatult nende seostest abieluõigusliku menetlusega.“

5. Lisaks on määruse nr 2201/2003 põhjendustes 12 ja 13 täpsustatud: „(12) Käesoleva määrusega kehtestatud kohtualluvuse alused vanemliku vastutuse küsimustes kujundatakse lapse huve silmas pidades, eeskätt läheduskriteeriumi põhjal. See tähendab, et jurisdiktsioon peaks esimeses järjekorras olema lapse alalise elukoha liikmesriigil, välja arvatud teatavatel lapse elukoha vahetamise juhtudel või vastavalt kokkuleppele vanemliku vastutuse kandjate vahel. (13) Lapse huvides võimaldab käesolev määrus erandina ja teatavatel tingimustel pädeval kohtul anda asi edasi teise liikmesriigi kohtule, kui sellel kohtul on asja arutamiseks paremad võimalused. Sel juhul ei tohiks teisel kohtul lubada anda asja edasi kolmandale kohtule.“

6. Lõpetuseks näeb määruse nr 2201/2003 põhjendus 33 ette: „Käesolevas määruses tunnustatakse põhiõigusi ja peetakse kinni Euroopa Liidu põhiõiguste harta põhimõtetest. Eeskätt püütakse sellega tagada lapse põhiõiguste austamist, mis on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 24.“

7. Üldine kohtualluvus vanemliku vastutuse asjus on reguleeritud sama määruse artikliga 8. Selle artikli lõige 1 näeb ette: „Liikmesriigi kohtutel on vanemliku vastutuse asjus pädevus lapse suhtes, kelle alaline elukoht on hagi esitamise ajal selles liikmesriigis.“

8. Määruse nr 2201/2003 artikli 12 lõike 3 punktid a ja b näevad ette, et vanemliku vastutuse asjus on lepinguline kohtualluvus kohtul, millel on pädevus lahutuse, lahuselu või abielu tühistamise taotluse suhtes, kui: „a) lapsel on oluline side selle [kohtu] liikmesriigiga, eeskätt seetõttu, et üks vanemliku vastutuse kandjatest elab alaliselt selles liikmesriigis või et laps on selle liikmesriigi kodanik; ning b) kõik menetluse osapooled on kohtusse pöördumise ajal sõnaselgelt või muul viisil ühehäälselt [selle kohtu] pädevust tunnistanud ning see on lapse parimates huvides.“

9. Lisaks on määruse nr 2201/2003 artiklis 15 ette nähtud erand selle määruse artiklis 8 sätestatud üldisest kohtualluvusest. See artikkel 15 „Kohtuasja üleviimine kohtusse, kus on asja arutamiseks paremad võimalused“ näeb ette: „1. Erandina võivad selle liikmesriigi kohtud, kelle kohtualluvuses on asja sisuline arutamine, kui nad leiavad, et teise liikmesriigi kohtus, millega lapsel on eriline side, oleks asja või selle konkreetse osa arutamiseks paremad võimalused ja kui see on lapse parimates huvides: a) peatada kõnealuse menetluse või selle osa ja kutsuda osapooli esitama taotlust kõnealuse teise liikmesriigi kohtule vastavalt lõikele 4; või b) taotleda, et teise liikmesriigi kohus saaks pädevuse vastavalt lõikele 5. 2. Lõiget 1 kohaldatakse: a) ühe osapoole taotluse alusel või b) kohtu omal algatusel või c) teise liikmesriigi kohtu taotluse põhjal, millega lapsel on eriline side vastavalt lõikele 3. Kohtu omal algatusel või teise liikmesriigi kohtu taotluse põhjal toimunud üleviimisega peab nõustuma vähemalt üks osapool. 3. Lapsel loetakse olevat lõikes 1 nimetatud eriline side liikmesriigiga, kui see liikmesriik: a) on saanud lapse alaliseks elukohaks pärast lõikes 1 nimetatud kohtusse pöördumist või b) on lapse varasem alaline elukoht või c) on andnud lapsele kodakondsuse või d) on vanemliku vastutuse kandja alaline elukoht või e) on koht, kus asub lapse vara, kui kohtuasi käsitleb lapse kaitseks võetavaid meetmeid, mis on seotud tema vara haldamise, säilitamise või käsutamisega. 4. Asja sisuliseks arutamiseks pädev liikmesriigi kohus kehtestab tähtaja, mille jooksul tuleb vastavalt lõikele 1 pöörduda kõnealuse teise liikmesriigi kohtutesse. Kui selleks ajaks ei ole kohtutesse pöördutud, jätkab kohus, kuhu pöörduti, pädevuse teostamist vastavalt artiklitele 8–14. 5. Juhul, kui see on kohtuasja konkreetsete asjaolude tõttu lapse parimates huvides, võivad kõnealuse teise liikmesriigi kohtud võtta pädevuse kuue nädala jooksul pärast nende poole pöördumist vastavalt lõike 1 punktile a või b. Sel juhul loobub kohus, kuhu esimesena pöörduti, pädevusest. Muul juhul jätkab kohus, kuhu esimesena pöörduti, pädevuse teostamist vastavalt artiklitele 8–14. 6. Käesoleva artikli eesmärgil teevad kohtud koostööd kas otseselt või siis vastavalt artiklile 53 määratud keskasutuste kaudu.“

III. Põhikohtuasja asjaolud

10. Ühendkuningriigi kodanik J. D. on sündinud 15. novembril 1977. Ta saabus Iirimaale 29. septembril 2014 rasedana, oodates oma teist last.

11. Tema vanem poeg S. paigutati 2010. aastal Ühendkuningriigis hooldeasutusse, pärast seda, kui tuvastati esiteks, et J. D.‑l oli düssotsiaalne isiksushäire, ja teiseks, et ta oli seda last füüsiliselt väärkohelnud.

12. Kui J. D. elas veel Ühendkuningriigis, viisid tema elukoha lastekaitseasutused enne tema teise lapse R. sündi tema suhtes läbi vanemliku vastutuse hindamise, tulenevalt eelnevatest terviseprobleemidest ja perekondlikest probleemidest. Sellest hindamisest nähtus eelkõige, et J. D. oli näidanud üles kiindumust oma esimesse lapsesse, suhtub teise lapse sündi positiivselt ning on teinud selleks ettevalmistusi. Ta oli väljendanud tahet koostööks sotsiaaltöötajatega ning näidanud, et ta on võimeline hoidma oma eluaset pikemat aega. Pädevad ametiasutused asusid aga seisukohale, et teine laps tuleb paigutada kasuperekonda, oodates menetluse algatamist tema lapsendamiseks kolmanda isiku poolt.

13. J. D. lõpetas siis oma üürilepingu, müüs oma Ühendkuningriigis oleva vara, et asuda elama Iirimaale. Tema teine laps R. sündis selles teises liikmesriigis kuu aega hiljem, 25. oktoobril 2014. Sellest ajast saadik elavad mõlemad selles riigis.

14. Natuke aega pärast R.‑i sündi esitas amet pädevale District Courtile (piirkonnakohus, Iirimaa) taotluse, milles ta palus nimetatud kohtul määrata, et see laps paigutataks asendushooldusele. See taotlus aga jäeti rahuldamata põhjendusel, et tõendid, millele amet tugines, olid Ühendkuningriigist pärit kuulujutud ja sellised tõendid on vastuvõetamatud.

15. Ameti esitatud apellatsioonkaebuse tulemusel määras pädev Circuit Court (ringkonnakohus, Iirimaa) R.‑i ajutise paigutamise kasuperekonda. Seda meedet on sellest ajast peale korrapäraselt pikendatud. J. D. sai siiski õiguse oma lapsega korrapäraselt kohtuda ja ta kasutab seda õigust.

16. Lisaks taotles amet High Courtilt (kõrge kohus, Iirimaa), et sisuline kohtuasi viidaks üle High Court of Justice’isse (England & Wales) (kõrge kohus (Inglismaa ja Wales), Ühendkuningriik), vastavalt määruse nr 2201/2003 artiklile 15. Seda taotlust toetas kohtu poolt määratud R.‑i eestkostja (edaspidi „eestkostja“).

17. High Court (kõrge kohus) lubas 26. märtsi 2015. aasta kohtuotsusega ametil taotleda, et High Court of Justice (England & Wales) (kõrge kohus (Inglismaa ja Wales)) saaks kõnealuses asjas pädevuse. High Court (kõrge kohus) ei otsustanud aga eelotsusetaotluse andmetel, et R võetakse tema kasuperekonnalt ära.

18. J. D. esitas taotluse selle kohtuotsuse edasikaebamiseks otse Supreme Courti (Iirimaa kõrgeim kohus), kes pärast poolte ärakuulamist rahuldas tema taotluse.

19. Eelotsusetaotluses tunnistab Supreme Court (kõrgeim kohus), et kohtuasi kuulub ainuüksi Iiri lastekaitseasutuste ja kohtute pädevusse, ning väljendab mitmeid kahtlusi määruse nr 2201/2003 artikli 15 kohaldamistingimuste kohta.

20. See kohus küsib kõigepealt, kas see säte on kohaldatav niisuguse avaliku õiguse alla kuuluva kohtuasja suhtes nagu põhikohtuasjas, vaatamata asjaolule, et Ühendkuningriigis ei ole pooleli ühtegi R.‑i puudutavat menetlust, ning selle liikmesriigi kohtute pädevuse tunnustamine eeldab seega, et järgnevalt nõustuvad nimetatud liikmesriigi lastekaitseasutused ise R.‑i juhtumiga tegelema.

21. Seejärel arutles Supreme Court (kõrgeim kohus) selle üle, kuidas tõlgendada määruse nr 2201/2003 artikli 15 lõikes 1 sätestatud mõistet „lapse parimad huvid“. See kohus on arvamusel, et seda tuleb käsitada lähtuvalt eesmärgist määrata kiiresti kindlaks kohus, kelle alluvuses on selle määruse kohaldamisalasse kuuluva asja arutamine. Supreme Court (kõrgeim kohus) järeldab sellest, et selle sätte rakendamine ei nõua, et üldjuhul pädev kohus, kui see kavatseb saata kõnealuse asja teise liikmesriigi kohtusse, kellel on tema hinnangul selle arutamiseks paremad võimalused, peab teostama lapse parimate huvide „täieliku sisulise analüüsi“. Ta järeldab, et pädev kohus peab seda küsimust hindama pigem lühidalt, lähtudes „põhimõttest, et lapse parimates huvides on see, kui olukorra hindamine toimub kohtus, kus on selleks parimad võimalused“, jättes teise liikmesriigi kohtule ülesande teostada põhjalikum analüüs.

22. Viimasena arutleb eelotsusetaotluse esitanud kohus selle üle, milliseid tegureid niisuguse lühida hindamise käigus arvesse võtta. Selles osas leiab ta, et ei tohi heaks kiita seda, et Iirimaale asuvad elama Ühendkuningriigi kodanikud, kes soovivad viia oma lapsed välja pädevate lastekaitseasutuste järelevalve alt, ega laiemalt luua ega lasta tekkida meelepärase kohtualluvuse valimise olukordi. Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsib siiski, millisel määral võib selliseid kaalutlusi arvesse võtta määruse nr 2201/2003 artikli 15 rakendamisel.

23. Neil asjaoludel otsustaski Supreme Court (kõrgeim kohus) menetluse peatada ja esitada Euroopa Kohtule kuus eelotsuse küsimust.

IV. Eelotsusetaotlus ja menetlus Euroopa Kohtus

24. Supreme Court (kõrgeim kohus) esitas 31. juuli 2015. aasta otsusega, mis saabus Euroopa Kohtusse 4. augustil 2015, seega järgmised eelotsuse küsimused: „1. Kas määruse 2201/2003 artikkel 15 on kohaldatav liikmesriikide kohalike asutuste poolt esitatud avalik-õiguslike lastekaitset käsitlevate taotluste suhtes, kui olukorras, kus asja arutamise võtab üle mõne teise liikmesriigi kohus, tingib see eraldi menetluse, mille algatab mõni muu asutus teise õiguse alusel ning arvatavasti, kui mitte tõenäoliselt, teistsuguste faktilise asjaolude põhjal? 2. Kui vastus esimesele küsimusele on jaatav, siis kas ja kui, siis mil määral peaks kohus kaaluma artikli 15 alusel esitatud taotluse tõenäolist mõju asjaomaste isikute vaba liikumise õigusele, kui see taotlus rahuldatakse? 3. Kui määruse 2201/2003 artikli 15 lõikes 1 osutatud „lapse parimad huvid“ on seotud üksnes otsusega kohtumenetluse koha kohta, siis milliseid tegureid võib kohus sellel teemal kaaluda, mida ei ole juba kaalutud küsimuse puhul, kas teises kohtus on „asja arutamiseks paremad võimalused“? 4. Kas kohus võib määruse 2201/2003 artikli 15 kohaldamisel võtta arvesse asjaomase liikmesriigi materiaalõigust, menetlusnorme või kohtupraktikat? 5. Mil määral peab siseriiklik kohus määruse 2201/2003 artikli 15 puhul arvesse võtma asja konkreetseid asjaolusid, nagu näiteks ema soov lahkuda oma kodumaa sotsiaalhoolekandeasutuste pädevuse alt ja sünnitada oma laps teises riigis, mille sotsiaalhoolekandesüsteemi ta peab soodsamaks? 6. Mida täpselt peab siseriiklik kohus kaaluma küsimuse lahendamisel, millises kohtus on asja arutamiseks paremad võimalused?“

25. Lisaks palus eelotsusetaotluse esitanud kohus menetleda asja Euroopa Liidu Kohtu põhikirja artiklis 23a ja Euroopa Kohtu kodukorra artiklis 107 ette nähtud eelotsuse kiirmenetluses.

26. Euroopa Kohtu neljas koda otsustas 14. augusti 2015. aasta haldusistungil pärast kohtujuristi ärakuulamist jätta see taotlus rahuldamata, leides, et selle põhjenduseks esitatud asjaolud ei tõendanud nimetatud menetluse kohaldamise õigustamiseks nõutavat kiireloomulisust.

27. Siiski otsustati kohtuasja menetleda eelisjärjekorras, vastavalt kodukorra artikli 53 lõikele 3.

28. Kirjalikud seisukohad esitasid amet, J. D., eestkostja, Iirimaa, Tšehhi ja Slovaki valitsus ning Euroopa Komisjon. Kõik menetlusosalised peale Tšehhi ja Slovaki valitsuse esitasid ka oma suulised seisukohad 12. mai 2016. aasta kohtuistungil.

V. Analüüs

29. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimene küsimus on ülejäänud viiest küsimusest erinev. See käsitleb nimelt teatud mõttes määruse nr 2201/2003 artikli 15 kohaldamise „eeltingimust“. Seevastu järgmiste küsimuste puhul tuleb täpsustada määruse nr 2201/2003 sama sätte rakendamistingimusi ja neid võib analüüsida koos.

A. Esimene eelotsuse küsimus

30. Esimese küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas määruse nr 2201/2003 artiklit 15 võib kohaldada avalikul õigusel põhineva lastekaitse alase kaebuse suhtes, mille esitab esimese liikmesriigi kohalik ametiasutus, samas kui teise liikmesriigi ametiasutus peab algatama eraldi menetluse erineva õiguse alusel ning arvatavasti, kui mitte tõenäoliselt, teistsuguste faktilise asjaolude põhjal, juhul kui selle teise liikmesriigi kohus võtab asja arutamise üle.

31. Minu arvates nõuab see küsimus kolme eraldi probleemi uurimist. Esimene puudutab seda, milline mõju võib olla menetluse kvalifitseerimisel riigi õiguses tsiviil- või avalik-õiguslikuks menetluseks. Teine puudutab võimalust kohaldada määruse nr 2201/2003 artiklit 15, samas kui liikmesriigis, mille kohtusse kavatsetakse kohtuasi üle viia, ei ole pooleli ühtegi haldus- või kohtumenetlust. Kolmas probleem puudutab teise liikmesriigi kohtusse pöördumist. Euroopa Kohtul on juba olnud võimalus vastata esimesele selle eelotsuse küsimusega tõstatatud probleemile, kuid kaks ülejäänud probleemi on tõstatatud esimest korda.

1. Menetluse tsiviilmenetluseks või avalik-õiguslikuks menetluseks kvalifitseerimise mõju

32. Määruse nr 2201/2003 artikli 1 lõike 1 kohaselt piirdub selle määruse kohaldamisala „tsiviilasjadega“.

33. Euroopa Kohus on juba otsustanud, et seda mõistet tuleb tõlgendada autonoomselt, ( 3 ) ja tulenevalt asjaolust, et määrust nr 2201/2003 on vaja tõlgendada ühetaoliselt, peavad kõik vanemlikku vastutust käsitlevad otsused kuuluma selle kohaldamisalasse. ( 4 )

34. Nende kaalutluste põhjal leiab Euroopa Kohus, et mõiste „tsiviilasjad“, mis piiritleb määruse nr 2201/2003 kohaldamisala, tuleb tõlgendada nii, et see võib hõlmata meetmeid, mis ühe liikmesriigi õiguse seisukohast kuuluvad avaliku õiguse valdkonda. ( 5 )

35. Konkreetsemalt leidis Euroopa Kohus seega määruse nr 2201/2003 artikli 1 lõike 2 punktile d ( 6 ) ja selle põhjendusele 5 tuginedes, et laste hooldust puudutavad otsused „on olemuselt avalik-õiguslikud meetmed, mille eesmärk on rahuldada alaealiste kaitsmise ja abistamise vajadust“. ( 7 ) Euroopa Kohus täpsustas samuti, et „liikmesriikide kohtukorraldus ja haldusasutustele pädevuse andmine ei mõjuta määruse kohaldamisala ega mõiste „tsiviilasjad“ tõlgendamist“. ( 8 )

36. Kokkuvõtteks, kuigi määruses nr 2201/2003 käsitletud vanemlik vastutus puudutab seega vormiliselt „tsiviilasju“, ei ole liikmesriikide õiguses kasutatud määratlusel tähtsust. ( 9 )

2. Kas teises liikmesriigis peab olema pooleli haldus- või kohtumenetlus?

37. Vastavalt määruse nr 2201/2003 artikli 8 lõikele 1 on vanemliku vastutuse asjus pädevus põhimõtteliselt selle riigi kohtul, kus on lapse alaline elukoht hagi esitamise ajal. Määruse nr 2201/2003 artikkel 15 võimaldab teha sellest üldisest kohtualluvuse eeskirjast erandi.

38. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt tuleb liidu õiguse sätte tõlgendamisel arvesse võtta mitte üksnes sätte sõnastust, vaid ka selle konteksti ning selle õigusaktiga taotletavaid eesmärke, mille osa see säte on. Määruse nr 2201/2003 sätete tõlgendamisel ei saa nendest põhimõtetest kõrvale kalduda. ( 10 )

39. Määruse nr 2201/2003 artikli 15 sõnastuse kohta tuleb nentida, et see ei nõua sõnaselgelt, et haldus- või kohtumenetlus oleks juba algatatud teises liikmesriigis kui selle määruse artikli 8 põhjal pädeva kohtu liikmesriigis selleks, et see kohus saaks kohaldada artiklit 15.

40. Vastupidi, määruse nr 2201/2003 artikli 15 lõige 1 näeb ette, et kui kohus, kelle alluvuses on asja sisuline arutamine, leiab, et niisuguse teise liikmesriigi kohtus, millega lapsel on eriline side, oleks asja arutamiseks paremad võimalused ja kui see on lapse parimates huvides, võib see kohus kas taotleda, et selle teise liikmesriigi kohus saaks pädevuse, või siis peatada menetluse ja „kutsuda osapooli esitama taotlust kõnealuse teise liikmesriigi kohtule“. ( 11 )

41. Kui säte näeb ette, et osapooli kutsutakse „esitama taotlust“ teise liikmesriigi kohtule, tähendab see, et selles teises kohtus ei ole eeldatavalt pooleli ühtegi sarnase taotluse menetlust.

42. See tõlgendus, mille kohaselt ei ole määruse nr 2201/2003 artikli 15 kohaldamiseks vaja, et teises liikmesriigis oleks juba pooleli haldus- või kohtumenetlus, vastab minu arvates ka selle määrusega taotletavatele eesmärkidele.

43. Nimelt on määrusega nr 2201/2003 kehtestatud kohtualluvuse alused selle määruse põhjenduse 12 kohaselt kujundatud lapse huve silmas pidades, eeskätt läheduskriteeriumi põhjal. ( 12 ) Järelikult lähtub see määrus seisukohast, et lapse parimad huvid peavad olema esikohal. ( 13 )

44. Nende kaalutluste põhjal leidis Euroopa Kohus, et määruse nr 2201/2003 artikli 12 lõikes 3 ette nähtud lepingulise kohtualluvuse eeskirja – mis on samuti erand üldisest kohtualluvuse eeskirjast – võib kohaldada ilma, et oleks vaja, et vanemliku vastutuse asi oleks seotud mõne muu juba poolelioleva menetlusega selles kohtus, kelle kasuks kohtualluvuse kokkulepe soovitakse sõlmida. ( 14 ) Euroopa Kohus leidis nimelt, et vastupidise tõlgenduse tulemusena kaoks selle sätte kasulik mõju. ( 15 ) Peale selle läheks see vastuollu määrusega nr 2201/2003 taotletavate eesmärkidega, sest selle tagajärjel välistataks võimalus sellist lepingulist kohtualluvust kohaldada arvukates olukordades, samas kui selline lepinguline kohtualluvus võiks olla asjaomase lapse parimates huvides. ( 16 )

45. Mulle tundub, et sama järelduse võib teha määruse nr 2201/2003 artiklis 15 kehtestatud kohtualluvuse erandi kohta. Selles sättes silmas peetud juhtumi puhul on samuti tegemist kohtualluvuse andmisega kohtule, kes on kõige sobivam teenima lapse parimaid huve, seda enam, et määruse nr 2201/2003 artikkel 15 täpsustab sõnaselgelt, et seda erandit saab kasutada üksnes juhul, kui see teenib neid huve.

46. Nii määruse nr 2201/2003 artikli 15 sõnastusest kui ka selle määrusega taotletud eesmärkidest tulenevalt peab seega õigeks lugema tõlgendust, mille kohaselt seda artiklit võib kohaldada ka siis, kui liikmesriigis, kuhu üldjuhul pädev kohus kavatseb kohtuasja üle viia, ei ole antud hetkel pooleli ühtegi haldus- ega kohtumenetlust.

3. Teise liikmesriigi kohtusse pöördumine

47. Vastavalt sellele määruse nr 2201/2003 artikli 15 tõlgendusele, mille ma välja pakun, ei ole vaja, et haldus- või kohtumenetlus oleks juba pooleli liikmesriigis, kuhu üldjuhul pädev kohus kavatseb kohtuasja üle viia. Tulenevalt eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimesest küsimusest pean siiski täpsustama, millisel viisil võib anda asja arutamiseks teise liikmesriigi kohtule.

48. Eelotsusetaotluse esitanud kohus märgib nimelt, et „olukorras, kus asja arutamise võtab üle mõne teise liikmesriigi kohus, tingib see eraldi menetluse, mille algatab mõni muu asutus teise õiguse alusel ning arvatavasti, kui mitte tõenäoliselt, teistsuguste faktilise asjaolude põhjal“.

49. Kõigepealt on küsimuses vastuolu: kuidas kohus saaks asja arutamise üle võtta, kui on vaja, et selleks algatataks hiljem eraldi menetlus?

50. Määruse nr 2201/2003 artikkel 15 kehtestab erandi selles määruses ette nähtud üldisest kohtupädevuse süsteemist. Sellest tulenevalt tuleb seda tõlgendada kitsalt. ( 17 )

51. Ma märkisin aga juba, et kui kohus, kelle alluvuses on asja sisuline arutamine, leiab, et sellise teise liikmesriigi kohtus, millega lapsel on eriline side, on asja arutamiseks paremad võimalused ja kui see on lapse parimates huvides, on määruse nr 2201/2003 artiklis 15 ette nähtud vaid kaks võimalust.

52. Määruse nr 2201/2003 artikli 15 lõike 1 kohaselt võib üldjuhul pädev kohus „peatada kõnealuse menetluse või selle osa ja kutsuda osapooli esitama taotlust kõnealuse teise liikmesriigi kohtule [tema määratud tähtaja jooksul]“ ( 18 ) või „taotleda, et teise liikmesriigi kohus saaks pädevuse“ ( 19 ).

53. Määruse nr 2201/2003 artikli 15 lõige 4 nõuab samuti, et „vastavalt lõikele 1 [tuleb] pöörduda kõnealuse teise liikmesriigi kohtutesse,“ ( 20 ) ja artikli 15 lõige 5 täpsustab veel, et „kui see on kohtuasja konkreetsete asjaolude tõttu lapse parimates huvides, võivad kõnealuse teise liikmesriigi kohtud võtta pädevuse kuue nädala jooksul pärast nende poole pöördumist vastavalt lõike 1 punktile a või b“. ( 21 ) Seega on kõnealused kaks võimalust üksnes järgmised: kohtusse pöörduvad selles kohtus, kelle alluvuses on asja sisuline arutamine, poolelioleva vaidluse pooled, või siis see kohus taotleb, et teine kohus võtaks endale pädevuse.

54. Eelotsusetaotluse esitanud kohus aga märgib, et teise liikmesriigi kohus saab menetleda toimikut, mille suhtes esimese liikmesriigi kohus palub tal teostada oma pädevust vastavalt määruse nr 2201/2003 artiklile 15, üksnes juhul, kui Ühendkuningriigi kohalikud asutused algatavad selles kohtus teise liikmesriigi õiguse alusel eraldi menetluse. ( 22 )

55. Teise liikmesriigi kohtu pädevuse tekkimise tingimuseks oleks seega see, et selle teise liikmesriigi asutus, mis ei ole esimeses kohtus pooleli oleva menetluse pool, esitab uue taotluse.

56. Tuleb nentida, et seda olukorda ei ole määruse nr 2201/2003 artiklis 15 sõnaselgelt ette nähtud. Järelikult, kuna seda artiklit tuleb tõlgendada kitsalt, ei saa minu arvates seda sellises olukorras kasutada.

57. Täpsustan veel, et määruse nr 2201/2003 artikkel 55 „Koostöö vanemlikku vastutust käsitlevates asjades“ ei saa minu arvates seda analüüsi muuta. Kuigi selles sättes on viidatud määruse artiklile 15, on seda nimelt tehtud vaid seoses eesmärgiga „hõlbustada suhtlemist kohtute vahel“. ( 23 )

4. Vaheettepanek

58. Eeltoodud kaalutlusi arvestades teen ettepaneku vastata eelotsusetaotluse esitanud kohtu esimesele küsimusele, et määruse nr 2201/2003 artiklit 15 võib kohaldada liikmesriigi õiguse kohaselt avalik-õiguslikuks kvalifitseeritud lastekaitse alase kaebuse puhul, isegi kui liikmesriigis, kuhu kohus, mille alluvuses on asja sisuline arutamine, kavatseb kohtuasja üle viia, ei ole juba pooleli ühtegi haldus- või kohtumenetlust. Seevastu ei ole see säte kohaldatav juhul, kui selle kohtu, kuhu kavatsetakse kohtuasi üle viia, alluvuse tingimuseks on see, et kaebaja, kes ei ole üldjuhul pädevas kohtus pooleli oleva menetluse pool, algatab menetluse.

B. Teine kuni kuues eelotsuse küsimus

59. Teise kuni kuuenda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus saada täpsustusi määruse nr 2201/2003 artikli 15 rakendamistingimuste kohta. Nagu ma juba eespool märkisin, vastan nendele üldiselt. Eelnevalt tuleb siiski täpsustada määruse nr 2201/2003 artikliga 15 kehtestatud tingimused ja nende ulatus.

1. Määruse nr 2201/2003 artikli 15 lõikega 1 kehtestatud tingimused (kolmas eelotsuse küsimus)

60. Vormiliselt sätestab määruse nr 2201/2003 artikkel 15 kolm tingimust selleks, et kohus, kelle alluvuses on asja sisuline arutamine, saaks viia kohtuasja üle teise kohtusse. Lapsel peab olema teise liikmesriigiga eriline side, selle teise liikmesriigi kohtus peavad olema asja arutamiseks paremad võimalused ja see peab olema lapse parimates huvides.

61. Esimese tingimuse üksikasjad on esitatud määruse nr 2201/2003 artikli 15 lõikes 3. Selle üle ei ole mingit vaidlust. Esiteks on selles sättes kehtestatud loetelu imperatiivne. Sellele ei ole lisatud ühtegi sõna, mis viitaks sellele, et tegemist on näitliku loeteluga, nagu määrsõna „eelkõige“ või sõna „näiteks“. Teiseks täpsustab see üht artikli 15 lõikega 1 lubatud erandi tingimust. Nõnda saab seda tõlgendada üksnes kitsalt. ( 24 )

62. Määruse nr 2201/2003 artikli 15 lõikes 3 esitatud loetelu tuleb seega käsitada nende olukordade ammendava loendina, mille puhul eeldatakse, et selle artikli lõikes 1 nõutud eriline side on tõendatud. ( 25 )

63. Kahe ülejäänud tingimuse – kohtu, kus on asja arutamiseks kõige paremad võimalused, ja lapse parimad huvid – tõlgendamine on keerulisem, sest Euroopa Liidu seadusandja ei ole neid määratlenud ega esitanud ka hindamise aluseid.

64. Kõigepealt tuleb kindlaks teha, kas tegemist on kahe kumulatiivse tingimusega, mida tuleb hinnata eraldi, või võivad liikmesriikide kohtud neid kaht tingimust koos hinnata.

65. Oma kirjalikes seisukohtades leiab komisjon, et need tingimused on teineteisest lahutamatud, ja „parimate huvide“ kriteerium on lihtsalt kohtule määruse nr 2201/2003 artikli 15 lõikega 1 antud hindamispädevuse tingimuseks. ( 26 ) Sellest vaatepunktist lähtudes saaks selle kohtu, kus on asja arutamiseks kõige paremad võimalused, kindlaks määrata üksnes lapse parimaid huve järgides. Need kaks kriteeriumi oleksid seega osa ühest ja samast hindamisprotsessist.

66. Nõustun määruse nr 2201/2003 artikli 15 lõike 1 sellise tõlgendusega, mis vastab minu arvates määrusega taotletavatele eesmärkidele.

67. On küll tõsi, et sidesõna „ja“ kasutamine viitab kahe tingimuse teineteisest eristamisele. Täpsustus lapse parimate huvide kohta ei moodusta minu arvates siiski iseseisvat tingimust, vaid sellega korratakse üldeesmärki, millest juhinduvad kohtualluvuse eeskirjad vanemliku vastutuse asjades. Nagu ma juba meenutasin, on need eeskirjad kujundatud lapse huve silmas pidades, eeskätt läheduskriteeriumi põhjal. ( 27 )

68. Määruse nr 2201/2003 artikli 15 lõike 1 kahe kriteeriumi selline koostoimes tõlgendamine vastab seadusandja kavatsustele, mis ilmnevad kõnealuse määruse põhjendustes 12 ja 13. Nimelt on põhjenduses 12 märgitud: „Käesoleva määrusega kehtestatud kohtualluvuse alused vanemliku vastutuse küsimustes kujundatakse lapse huve silmas pidades, eeskätt läheduskriteeriumi põhjal.“ Põhjendus 13 aga täpsustab, et „[l]apse huvides võimaldab käesolev määrus erandina ja teatavatel tingimustel pädeval kohtul anda asi edasi teise liikmesriigi kohtule, kui sellel kohtul on asja arutamiseks paremad võimalused.“ ( 28 )

69. Seda analüüsi kinnitab veelgi määruse nr 2201/2003 põhjendus 33. Selle põhjenduse kohaselt tunnustatakse määruses põhiõigusi ja peetakse kinni Euroopa Liidu põhiõiguste harta põhimõtetest. Selleks „püütakse sellega [eeskätt] tagada lapse põhiõiguste austamist, mis on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 24“. Selle artikli lõikes 2 on aga sätestatud, et „[k]õikides lastega seotud toimingutes, mida teevad avalik-õiguslikud asutused või eraõiguslikud institutsioonid, tuleb esikohale seada lapse huvid“.

70. Nendest põhjendustest nähtub selgelt, et erandit üldisest kohtualluvusest saab kasutada üksnes kohtu suhtes, kus on lapse huve silmas pidades paremad võimalused, ja sellest seisukohast lähtudes ei ole lapse parimad huvid mitte erandi kohaldamise tingimus, mida peaks analüüsima eraldi, vaid üldine kriteerium, millest peab juhinduma iga otsus, mis puudutab kohtualluvust vanemliku vastutuse asjades, olenemata sellest, kas see kohtualluvus on üldine või erandlik. Põhjendusest 12 ilmneb nimelt, et lapse huvid on üldine hindamistegur, ning neid on meenutatud põhjenduses 13 erandi sissejuhatusena. Nendest põhjendustest tuleneb, et „kohtualluvus vanemliku vastutusega seotud asjades tuleb eelkõige määrata lapse parimaid huve silmas pidades“. ( 29 )

71. Määruse nr 2201/2003 artikli 15 lõike 1 raames nimetas liidu seadusandja asjaoluna, millest tulenevalt võib teha läheduskriteeriumist erandi, „erilist sidet“, mis lapsel võib olla mõne teise liikmesriigiga. Lõikes 3 sätestatud asjaoludest ei tulene aga tingimata, et teise liikmesriigi kohtus on asja arutamiseks paremad võimalused. Seetõttu peab üldjuhul pädev kohus hindama lapse huve silmas pidades sellist võimalust. ( 30 )

72. Leian sellest tulenevalt, et määruse nr 2201/2003 artikli 15 lõige 1 kehtestab kohustuse kontrollida, et kohtus, kuhu üldjuhul pädev kohus kavatseb kohtuasja üle viia, on temast paremad võimalused teha vanemlikku vastutust käsitlev lahend, mis on rohkem lapse parimates huvides. See on ka ainus kriteerium, millest lähtuvalt kohus, kuhu kohtuasi tahetakse üle viia, võtab endale määruse nr 2201/2003 artikli 15 lõike 5 alusel pädevuse või mitte. Küsimus ei ole seega mitte selles, kas kohtuvaidluses tehtav lahend on lapse huvide seisukohast soodsam, vaid selles, kas kohtualluvuse üleviimine on nendes huvides.

73. Teisisõnu on lapse parimad huvid tingimuseks ja aluseks, millest lähtuvalt üldjuhul pädev kohus otsustab viia asja üle teise kohtusse (artikli 15 lõige 1) ja asja üleviimise taotluse saanud kohus otsustab selle vastu võtta (artikli 15 lõige 5). ( 31 )

74. Kokkuvõtteks lisan, et määruse nr 2201/2003 artikli 15 lõikes 1 kehtestatud teise ja kolmanda tingimuse eraldi või koos analüüsimisel ei ole minu arvates konkreetset mõju, sest igal juhul peavad olema täidetud selle sätte kõik kolm tingimust.

75. Kuna aga tõstatatud probleem puudutab üksnes kohtualluvust ja mitte sisulisi küsimusi, ei näe ma, kuidas üks kohus saaks otsustada, et teises kohtus on vanemlikku vastutust puudutava asja arutamiseks paremad võimalused, ilma et see oleks lapse huvides. Niisamuti ei kujuta ma ette, et kohtualluvuse üleviimine võiks olla lapse huvides, samas kui kohtus, kuhu asi üle viiakse, ei oleks selle asja arutamiseks kõige paremad võimalused. Mulle tundub, et kohtu, „kus on asja arutamiseks [kõige] paremad võimalused“, ja „lapse parimate huvide“ tingimuste analüüsimisel kattuvad need kaks tingimust paratamatult omavahel.

2. Asjaolud, mida võib arvesse võtta kohtu, kus on asja arutamiseks kõige paremad võimalused, hindamisel

a. Märkused Euroopa Kohtu pädevuse piiride kohta (kuues eelotsuse küsimus)

76. Kõigepealt tuletan meelde, et vastavalt ELL artikli 13 lõikele 2 peab Euroopa Kohus tegutsema talle aluslepingutega antud volituste piires. ELTL artikli 267 raames on Euroopa Kohus seega pädev tegema otsuseid, mis käsitlevad institutsioonide õigusaktide kehtivust ja tõlgendamist.

77. Vastates kuuendale eelotsuse küsimusele, leian seega, et Euroopa Kohus ei saa ette näha täpsete punktide loetelu, mida liikmesriigi kohus peaks uurima selleks, et määrata kindlaks kohus, kus on asja lahendamiseks kõige paremad võimalused, samas kui liidu seadusandja ise ei pidanud vajalikuks seda teha. ( 32 )

78. Seevastu tuleb Euroopa Kohtul anda liikmesriigi kohtule tarvilikud tõlgendamise juhtnöörid tema menetluses oleva kohtuasja lahendamiseks.

b. Vajadus võtta arvesse selle liikmesriigi kohtute, mille alluvusse võib asi minna, materiaalõigust, menetlusnorme või kohtupraktikat (neljas eelotsuse küsimus)

79. Neljanda küsimusega soovib eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas kohus, kes kavatseb kohaldada määruse nr 2201/2003 artikli 15 lõiget 1, peab arvesse võtma teise liikmesriigi materiaalõigust, menetlusnorme või selle kohtu praktikat, mille alluvusse võib asi minna.

80. Iirimaa väidab, et kohus ei pea sellist menetlusnormide, neid norme käsitlevate materiaalõigusnormide või kohtupraktika võrdlevat hindamist läbi viima. ( 33 ) Komisjon ei ole nii kategooriline. Ta leiab, et kohus ei peaks „süstemaatiliselt“ läbi viima kohaldatavate menetlusnormide, kollisiooninormide ja materiaalõigusnormide analüüsi. ( 34 )

81. Arvan, et määruse nr 2201/2003 artikli 15 kohaldamise materiaalõiguse analüüsi välistamine vastab vastastikuse usalduse põhimõttele, mis on terve selle määruse aluseks.

82. Nagu Euroopa Kohtul on juba olnud võimalus täpsustada, võimaldas just see vastastikune usaldus kehtestada kohtualluvuse kindlaksmääramise kohustusliku korra, mida kõik määruse nr 2201/2003 kohaldamisalas tegutsevad kohtud peavad järgima. ( 35 )

83. See usaldus on niisugune, et see võimaldas lausa kehtestada erikorra, et lihtsustada suhtlusõiguse kohta tehtud otsuste täitmist, mida peetakse esmatähtsaks, et kaitsta Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 24 lõikes 3 ette nähtud lapse põhiõigust säilitada suhted ja otsene kontakt mõlema vanemaga.

84. Euroopa Kohus leidis nimelt, et „see kord põhineb liikmesriikidevahelise vastastikuse usalduse põhimõttel seoses asjaoluga, et nende vastavad siseriiklikud õiguskorrad on võimelised tagama liidu tasandil tunnustatud ning eeskätt Euroopa Liidu põhiõiguste hartas ette nähtud põhiõiguste võrdväärse ja tõhusa kaitse (kohtuotsus Aguirre Zarraga, C‑491/10 PPU, EU:C:2010:828, punkt 70), ning välistab kohtuotsuse tegemise riigi kohtu lahendi mis tahes läbivaatamise“. ( 36 )

85. Seega tulebki kohtul, kelle alluvuses asi algselt on, hinnata ainuüksi, milline kohtualluvus on lapse huvide jaoks kõige sobivam. ( 37 ) Selleks arvestab see kohus, et „kohtualluvus vanemliku vastutusega seotud asjades tuleb eelkõige määrata lapse parimaid huve silmas pidades“. ( 38 )

86. Seega ei tule mitte määrata kindlaks koht, kus saavutataks parim sisuline lahendus, vaid määratleda kohus, kus on selle lahendi tegemiseks parimad võimalused. Selleks võib osutuda vajalikuks teise kohtu pädevuse teostamist või praktikat reguleerivate menetlusnormide uurimine. Nimelt „reguleerivad“ just need normid nende määratlusest tulenevalt pädevuse teostamist.

87. Kuivõrd analüüsi üldine raamistik on nüüd paremini paika pandud, üritan järgnevalt tuvastada teatud konkreetsed tegurid, mida võib eelkõige menetlusnormide hulgas arvesse võtta, et määrata kindlaks kohus, kus on asja arutamiseks parimad võimalused.

c. Tegurid, mida võib arvesse võtta (teine, kolmas ja viies eelotsuse küsimus)

88. Nagu ma juba korduvalt täpsustasin, kinnitab väljakujunenud kohtupraktika, et määruse nr 2201/2003 kohtualluvuse eeskirjad on kujundatud läheduskriteeriumi põhjal, eesmärgiga tagada, et kohalik kohus, mis on lapsega kõige tihedamalt seotud, lahendaks asja lapse parimatest huvidest lähtudes. ( 39 )

89. Nagu ma samuti juba märkisin käesoleva ettepaneku punktis 70, nähtub nimetatud määruse põhjendustest 12 ja 13 selgelt, et lapse parimad huvid on üldine kriteerium, millest peab juhinduma iga otsus, mis puudutab kohtualluvust vanemliku vastutuse asjades, olenemata sellest, kas see kohtualluvus on üldine või erandlik.

90. Kui üldjuhul pädev kohus soovib kohaldada määruse nr 2201/2003 artikli 15 lõiget 1, peab ta seega leidma tegureid, mis võivad rääkida vastu tugevale eeldusele, mille kohaselt tuleb eelistada lapse alalise elukoha riiki. Selle uurimise peab läbi viima konkreetse analüüsi põhjal ( 40 ), mis tähendab, et kohus peab analüüsima, miks konkreetselt on need tegurid kaalukamad kui tema pädevus.

91. Lõppkokkuvõttes peab üldjuhul pädev kohus veenduma, et vanemlikku vastutust käsitleva lahendi teeks kohus, millel on kõnealuse asja asjaoludega kõige tihedamad seosed.

92. Selle kohtu kindlaksmääramiseks jagan kohtujurist Cruz Villalón’i arvamust lapse alalise elukoha kindlakstegemise kohta, mille kohaselt „see [uurimine peab] toimuma lapse, mitte vanemate seisukohast, kui tahes legitiimne nende nõue lapse suhtes ka poleks“. ( 41 )

93. Niisiis, kui korrata näidet, mille eelotsusetaotluse esitanud kohus tõi oma viiendas eelotsuse küsimuses, tundub mulle, et ema soov lahkuda oma kodumaa sotsiaalhoolekandeasutuste tegevuspiirkonnast, minnes teise liikmesriiki, mille sotsiaalhoolekandesüsteemi ta peab soodsamaks, ei ole iseenesest asjakohane selleks, et määrata kindlaks kohus, kus on asja arutamiseks parimad võimalused. Teisisõnu saab seda asjaolu arvesse võtta üksnes siis, kui see võib mõjutada kohtu võimet arutada asja lapse huvidest lähtuvalt.

94. Sama loogikat järgides on asjaomaste isikute vaba liikumise käsitlemisel mõtet üksnes siis, kui see võib mõjutada kindlakstegemist, kas kohus on võimeline asja arutama lapse parimatest huvidest lähtudes.

95. Seevastu sellised asjaolud nagu menetluskeel, selliste asjakohaste tõendite kättesaadavus, mis puudutavad näiteks vanema või vanemate võimet tagada haridust ja ülalpidamist, võimalus kutsuda kohtusse tarvilikke tunnistajaid ja tõenäosus, et need tunnistajad kohtusse ilmuvad, meditsiiniliste ja sotsiaalsete aruannete kättesaadavus ning võimalus neid vajaduse korral uuendada, või siis lahendi tegemise tähtaeg ( 42 ) võivad avaldada otsest mõju kohtu võimele hinnata kohtuasja lapse huvidest lähtuvalt. Neid asjaolusid võib seega arvesse võtta.

96. Nende asjaolude või mõne sellise asjaolu esinemine teises liikmesriigis kui üldjuhul pädeva kohtu liikmesriigis, ei tohi varjutada last ümbritseva keskkonna – st tema alalise elukoha – tähtsust ning mõju, mida võib avaldada tema füüsilisele ja vaimsele heaolule reisimine, mis kaasneb asja üleviimisega teises liikmesriigis asuvasse kohtusse.

97. Selle kohta näib mulle, et teatud dokumendid, mis on kohtuasja hindamiseks tarvilikud, võiks näiteks hõlpsalt kätte saada lihtsalt määruse nr 2201/2003 artikli 15 lõikes 5 ette nähtud koostöökohustust rakendades.

3. Vaheettepanek

98. Eeltoodud kaalutlusi arvesse võttes leian seega, et määruse nr 2201/2003 artikli 15 lõige 1 seab üldjuhul pädevale kohtule kohustuse kontrollida, et kohtus, kuhu ta kavatseb asja üle viia, on temast paremad võimalused teha vanemlikku vastutust käsitlev lahend, mis on rohkem lapse parimates huvides.

99. Selleks peab ta tagama, et vanemlikku vastutust käsitleva lahendi teeb kohus, millel on kõige tihedamad seosed kõnealuse juhtumi asjaoludega. Uurimine peab toimuma lapse seisukohast, et kaitsta tema huve ning üldjuhul pädev kohus ei pea läbi viima teise liikmesriigi kohtutes kohaldatava materiaalõiguse võrdlevat analüüsi. Seevastu võib olla tarvilik selle teise liikmesriigi kohtute poolt kohaldatavate menetlusnormide või üldiselt järgitava kohtupraktika analüüs. Võidakse arvesse võtta niisuguseid asjaolusid nagu menetluskeel, asjakohaste tõendite kättesaadavus, võimalus kutsuda kohtusse tarvilikke tunnistajaid ja tõenäosus, et need tunnistajad kohtusse ilmuvad, meditsiiniliste ja sotsiaalsete aruannete kättesaadavus ning võimalus neid vajaduse korral uuendada ning lahendi tegemise tähtaeg.

100. Kõikide või osa nende tegurite ilmnemine muu kui tavaliselt pädeva kohtu liikmesriigi territooriumil ei tohi jätta varju selle keskkonna tähtsust, milles lapsel on hea kasvada, ning seda, kuidas tema teise kohta viimine tänu kohtuasja üleviimisega teise kohtusse, mis asub teises liikmesriigis, võib mõjutada tema füüsilist ja vaimset heaolu.

VI. Ettepanek

101. Esitatud kaalutlustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku vastata Supreme Courti (Iirimaa kõrgeim kohus) esitatud eelotsuse küsimustele järgmiselt: 1. Nõukogu 27. novembri 2003. aasta määruse (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000, artiklit 15 võib kohaldada liikmesriigi õiguse kohaselt avalik-õiguslikuks kvalifitseeritud lastekaitse alase kaebuse puhul, isegi kui liikmesriigis, kuhu kohus, mille alluvuses on asja sisuline arutamine, kavatseb kohtuasja üle viia, ei ole juba pooleli ühtegi haldus- või kohtumenetlust. Seevastu ei ole see säte kohaldatav juhul, kui selle kohtu, kuhu kavatsetakse kohtuasi üle viia, kohtualluvuse tingimuseks on see, et kaebaja, kes ei ole üldjuhul pädevas kohtus pooleli oleva menetluse pool, algatab menetluse. 2. Määruse nr 2201/2003 artikli 15 lõige 1 seab kohtule, kelle alluvuses on asja sisuline arutamine, kohustuse kontrollida, et kohtus, kuhu ta kavatseb asja üle viia, on temast paremad võimalused teha vanemlikku vastutust käsitlev lahend, mis on rohkem lapse parimates huvides. Selleks peab ta tagama, et vanemlikku vastutust käsitleva lahendi teeb kohus, millel on kõige tihedamad seosed kõnealuse juhtumi asjaoludega. Uurimine peab toimuma lapse seisukohast, et kaitsta tema huve ning kohus, mille alluvuses on asja sisuline arutamine, ei pea läbi viima teise liikmesriigi kohtutes kohaldatava materiaalõiguse võrdlevat analüüsi. Seevastu võib olla tarvilik selle teise liikmesriigi kohtute poolt kohaldatavate menetlusnormide või üldiselt järgitava kohtupraktika analüüs. Võidakse arvesse võtta niisuguseid asjaolusid nagu menetluse keel, asjakohaste tõendite kättesaadavus, võimalus kutsuda kohtusse tarvilikke tunnistajaid ja tõenäosus, et need tunnistajad kohtusse ilmuvad, meditsiiniliste ja sotsiaalsete aruannete kättesaadavus ning võimalus neid vajaduse korral uuendada ning lahendi tegemise tähtaeg. Kõikide või osa nende tegurite ilmnemine muu kui tavaliselt pädeva kohtu liikmesriigi territooriumil ei tohi jätta varju selle keskkonna tähtsust, milles lapsel on hea kasvada, ning seda, kuidas tema teise kohta viimine tänu kohtuasja üleviimisega teise kohtusse, mis asub teises liikmesriigis, võib mõjutada tema füüsilist ja vaimset heaolu.

( 1 ) Algkeel: prantsuse.

( 2 ) ELT 2003, L 338, lk 1; ELT eriväljaanne 19/06, lk 243.

( 3 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 27.11.2007, C (C‑435/06, EU:C:2007:714, punkt 46).

( 4 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 27.11.2007, C (C‑435/06, EU:C:2007:714, punktid 47 ja 48).

( 5 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 27.11.2007, C (C‑435/06, EU:C:2007:714, punkt 51) ning 2.4.2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, punkt 27). Iiri õigusnormide kohta vt kohtuotsus, 26.4.2012, Health Service Executive (C‑92/12 PPU, EU:C:2012:255, punkt 60).

( 6 ) Määruse nr 2201/2003 artikli 1 lõike 2 punkti d kohaselt kuulub lapse paigutamine kasuperekonda või hooldeasutusse vanemlikku vastutust puudutavate asjade hulka.

( 7 ) Kohtuotsus, 2.4.2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, punkt 26).

( 8 ) Kohtuotsus, 27.11.2007, C (C‑435/06, EU:C:2007:714, punkt 45).

( 9 ) Vt eelkõige Dutta, A., ja Schulz, A., „First Cornerstones of the EU Rules on Cross-border Child Cases: the Jurisprudence of the Court of Justice of the European Union on the Brussels IIA Regulation from C to Health Service Executive‟, Journal of Private International Law, 2014, lk 1‑40, eriti lk 5‑7; Gallant, E., „Règlement (CE) no 2201/2003 du 27 novembre 2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement no 1347/2000“, in Torck, St., Cadiet, L., ja Jeuland, E., (juh)., Droit processuel civil de l’Union européenne, LexisNexis, 2011, lk 59–98, eriti nr 177.

( 10 ) Näitena, kuidas neid põhimõtteid kohaldatakse määruse nr 2201/2003 sätte tõlgendamisel vt muu hulgas kohtuotsus, 12.11.2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364).

( 11 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 12 ) Vt selle kohta kohtuotsused, 2.4.2009, A (C‑523/07, EU:C:2009:225, punkt 35), 23.12.2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, punkt 35), 22.12.2010, Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:829, punkt 46), 1.10.2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, punkt 44) ning 12.11.2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, punkt 48). Vt ka kohtuotsus, 15.7.2010, Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, punkt 91).

( 13 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 12.11.2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, punkt 48).

( 14 ) Kohtuotsus, 12.11.2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, punkt 45).

( 15 ) Kohtuotsus, 12.11.2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, punkt 46).

( 16 ) Kohtuotsus, 12.11.2014, L (C‑656/13, EU:C:2014:2364, punkt 48).

( 17 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 23.12.2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, punkt 38).

( 18 ) Määruse nr 2201/2003 artikli 15 lõike 1 punkt a.

( 19 ) Määruse nr 2201/2003 artikli 15 lõike 1 punkt b.

( 20 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 21 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 22 ) Eelotsusetaotluse punkt 17.

( 23 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 24 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 23.12.2009, Detiček (C‑403/09 PPU, EU:C:2009:810, punkt 38).

( 25 ) Vaadeldud õigusteooria tundub olevat selles osas üksmeelsel seisukohal. Vt eelkõige Franck, St., „La responsabilité parentale en droit international privé. Entrée en vigueur du règlement Bruxelles II bis et du Code de droit international privé“, Revue trimestrielle de droit familial, 2005, lk 700; Gallant, E., „Règlement (CE) no 2201/2003 du 27 novembre 2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement no 1347/2000“, in Torck, St., Cadiet, L., ja Jeuland, E., (juh), Droit processuel civil de l’Union européenne, LexisNexis, 2011, lk 5998, eriti nr 177; Ancel, B. ja Muir Watt, H., „L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis“, Revue critique de droit international privé, 2005, lk 569 jj, eriti nr 29.

( 26 ) Vt komisjoni kirjalike seisukohtade punkt 33.

( 27 ) Vt käesoleva ettepaneku punkt 43 ja 12. joonealuses märkuses viidatud kohtupraktika.

( 28 ) Kohtujuristi kursiiv.

( 29 ) Kohtuotsus, 1.10.2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, punkt 45). Kohtujuristi kursiiv.

( 30 ) Vt selle kohta Dutta, A., ja Schulz, A., „First Cornerstones of the EU Rules on Cross-border Child Cases: the Jurisprudence of the Court of Justice of the European Union on the Brussels II A Regulation from C to Health Service Executive“, Journal of Private International Law, 2014, lk 1–40, eriti lk 8; Gallant, E., „Règlement (CE) no 2201/2003 du 27 novembre 2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement no 1347/2000“, in Torck, St., Cadiet, L., ja Jeuland, E., (juh)., Droit processuel civil de l’Union européenne, LexisNexis, 2011, lk 59–98, eriti nr 217.

( 31 ) Vt selle kohta Ancel, B. ja Muir Watt, H., „L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis“, Revue critique de droit international privé, 2005, lk 569 jj, eriti nr 29.

( 32 ) Vt selle kohta kohtujuristi ettepanek, Sharpston, liidetud kohtuasjad Sturgeon jt (C‑402/07 ja C‑432/07, EU:C:2009:416, punkt 94).

( 33 ) Vt Iirimaa kirjalike seisukohtade punkt 46.

( 34 ) Vt komisjoni kirjalike seisukohtade punkt 28.

( 35 ) Vt selle kohta kohtuotsus, 15.7.2010, Purrucker (C‑256/09, EU:C:2010:437, punkt 72).

( 36 ) Kohtuotsus, 9.9.2015, Bohez (C‑4/14, EU:C:2015:563, punkt 58).

( 37 ) Vt selle kohta Henricot, C., „Le mécanisme de renvoi dans l’article 15 du règlement Bruxelles II bis“, Revue trimestrielle de droit familial, 2008, lk 526–533, eriti lk 529, ning Ancel, B. ja Muir Watt, H., „L’intérêt supérieur de l’enfant dans le concert des juridictions: le Règlement Bruxelles II bis“, Revue critique de droit international privé, 2005, lk 569 jj, eriti nr 28.

( 38 ) Kohtuotsus, 1.10.2014, E. (C‑436/13, EU:C:2014:2246, punkt 45). Kohtujuristi kursiiv.

( 39 ) Vt käesoleva ettepaneku punktid 43 ja 67 ning 12. joonelauses märkuses viidatud kohtupraktika.

( 40 ) Vt selle kohta Henricot, C., „Le mécanisme de renvoi dans l’article 15 du règlement Bruxelles II bis“, Revue trimestrielle de droit familial, 2008, lk 526–533, eriti lk 530.

( 41 ) Kohtujuristi seisukoht, Cruz Villalón, kohtuasi Mercredi (C‑497/10 PPU, EU:C:2010:738, punkt 93).

( 42 ) Mõned autorid on väljendanud kahtlusi selle kriteeriumi asjakohasuse kohta, arvestades „ebakindlaid“ prognoose, mida võib teha selle kohta, kas teise liikmesriigi kohus peab kinni mõistlikust ajast (vt selle kohta Wautelet, P., „Règlement (CE) no 2201/2003 relatif à la compétence, la reconnaissance et l’exécution des décisions en matière matrimoniale et en matière de responsabilité parentale abrogeant le règlement (CE) no 1347/2000 (dit „Bruxelles II bis“)“, Droit judiciaire européen et international, La jurisprudence du code judiciaire commentée, kd 5. La Charte, 2012, lk 363–482, eriti lk 424). Kiire otsustamise tähtsus last puudutavates vaidlustes on minu arvates siiski ülekaalukam kui sellise tähtaja hindamise raskus. Nimelt, nagu märgivad sissejuhatuseks A. Dutta ja A. Schultz, „it is a commonplace that in child matters the time factor plays an important role: cross border child dispute are a race against the clock […]“ (Dutta, A., ja Schulz, A., „First Cornerstones of the EU Rules on Cross-border Child Cases: the Jurisprudence of the Court of Justice of the European Union on the Brussels IIA Regulation from C to Health Service Executive“, Journal of Private International Law, 2014, lk 1–40, eriti lk 2).