ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Direktiivi 1999/70/EÜ, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta lisa 4. klausli punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et sellele võib otseselt tugineda täielikult riigile kuuluva ja selle kontrolli all oleva üksuse vastu.

Määrav kriteerium selle kindlaks tegemiseks, kas tingimus kuulub „töötingimuste” alla asjaomase raamkokkuleppe 4. klausli tähenduses, on töötamine, st töösuhe töötaja ja tööandja vahel. On selge, et kõnealust hüvitist makstakse töötajale teda tööandjaga siduva töösuhte olemasolu tõttu. Kuna seda makstakse töötamise tõttu, siis kuulub see mõiste „töötingimused” alla.

Direktiivi 1999/70/EÜ, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta lisas esitatud raamkokkuleppe tähtajalise töö kohta 4. klausli punkti 1 tuleb tõlgendada nii, et mõiste „töötingimused” hõlmab hüvitist, mida tööandja on kohustatud töötajale maksma töölepingusse õigusvastaselt tähtaja lisamise eest.

Direktiivi 1999/70/EÜ, milles käsitletakse Euroopa Ametiühingute Konföderatsiooni (ETUC), Euroopa Tööandjate Föderatsiooni (UNICE) ja Euroopa Riigiosalusega Ettevõtete Keskuse (CEEP) sõlmitud raamkokkulepet tähtajalise töö kohta lisas esitatud raamkokkulepe ei keela seda, et liikmesriigid kehtestavad tähtajalise lepinguga töötavate töötajate suhtes soodsama kohtlemise kui see, mis on raamkokkuleppes sätestatud tähtajalise lepinguga töötavate töötajate suhtes, siis tuleb selle raamkokkuleppe klausli 4 punkti 1 tõlgendada nii, et see ei kohusta käsitlema ühtmoodi hüvitist, mida makstakse töölepingusse õigusvastaselt tähtaja lisamise eest, ja hüvitist, mida makstakse tähtajatu lepingu õigusvastase ülesütlemise eest.

Neist hüvitistest üht makstakse teise hüvitise maksmise asjaoludest märgatavalt erinevas olukorras. Esimene hüvitis puudutab töötajaid, kelle leping sõlmiti õigusvastaselt, samas kui teine käsitleb töölt vabastatud töötajaid. Esimene puudutab töötajaid, kelle leping sõlmiti õigusvastaselt, samas kui teine käsitleb töölt vabastatud töötajaid.

Kui raamkokkuleppe 4. klausli punktis 1 sätestatu ei anna alust järeldada, et töölepingule õigusvastase tähtaja lisamist sanktsioneeriv hüvitis ja tähtajatu töölepingu ülesütlemisega kaasnev hüvitis puudutavad võrreldavates olukordades olevaid töötajaid, siis raamkokkuleppe 4. klausli punkti 1 ja 8. klausli punkti 1 koos lugemisest nähtub aga, et nendes võimaldatakse liikmesriikidel, kes seda soovivad, kehtestada tähtajalise lepinguga töötavatele töötajatele soodsamad sätted ning seega muutma teatavas olukorras üksteise sarnaseks rahalisi tagajärgi, mis kaasnevad tähtajalise töölepingu õigusvastase sõlmimise ning tähtajatu töölepingu õigusvastase ülesütlemisega.

(vt punktid 44, 47, 48 ja resolutsiooni punkt 3)
Määruse nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta artikli 42 sõnastuse kohaselt on selle artikli lõige 2 kohaldatav varasematele ühenduse kaubamärkidele, samas kui lõige 3 puudutab varasemaid siseriiklikke kaubamärke.

Need kaks lõiget ei erista siseriiklikke kaubamärke rahvusvahelistest kaubamärkidest. Siiski tuleb määruse nr 207/2009 artikli 42 lõikes 3 nimetatud „varasemaid siseriiklikke kaubamärke” käsitada nii, et need on kaubamärgid, mis kehtivad liikmesriigis, sõltumata nende registreeringust siseriiklikul või rahvusvahelisel tasandil.

Nimetatud artikli lõige 3 näeb ette, et selle eeskirjad on kohaldatavad määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 2 punktis a nimetatud „varasematele siseriiklikele kaubamärkidele”, ilma et selles oleks eristatud kõnealuses sättes nimetatud nelja „varasema kaubamärgi” liiki, mille hulka kuuluvad ka kaubamärgid, mis on registreeritud liikmesriigis kehtivate rahvusvaheliste kokkulepete alusel.

Siiski soovitakse määruse nr 207/2009 artikli 42 lõikega 3 üksnes kohaldada nõuet – et varasemat ühenduse kaubamärki peab olema ühenduse territooriumil kohaldatud, nagu see tuleneb määruse artikli 42 lõikest 2 – varasematele siseriiklikele kaubamärkidele, mille kohta on täpsustatud, et neid peab olema kasutatud liikmesriigi territooriumil.

Nii võib vastulause aluseks oleva varasema rahvusvahelise kaubamärgi suhtes määruse nr 207/2009 artikli 42 lõiget 3 kohaldada.

(vt punktid 35–39)
Määruse nr 469/2009 (ravimite täiendava kaitse tunnistuse kohta) artikli 3 punkti a tuleb tõlgendada nii, et selleks, et oleks võimalik asuda seisukohale, et „toodet kaitseb kehtiv aluspatent” nimetatud sätte tähenduses, ei ole vaja, et toimeaine oleks patendinõudlustes kirjeldatud strukturaalse mudeli abil. Kui see toimeaine on hõlmatud Euroopa Patendiameti antud patendi nõudlustes sisalduvas funktsionaalses mudelis, ei ole sellele toimeainele täiendava kaitse tunnistuse andmine nimetatud artikli 3 punktiga a vastuolus, ent seda siiski tingimusel, et nende nõudluste alusel, tõlgendades neid eelkõige leiutiskirjeldust arvestades, nagu on ette nähtud Euroopa Patendikonventsiooni artiklis 69 ja selle tõlgendamise protokollis, on võimalik järeldada, et nimetatud nõudlustes on kaudselt, aga tingimata silmas peetud konkreetselt seda toimeainet, mis tuleb kindlaks teha eelotsusetaotluse esitanud kohtul.

Euroopa patendikonventsioonist tulenevate nõuete osas olgu siiski täpsustatud, et Euroopa Kohus ei ole pädev tõlgendama selle konventsiooni sätteid, arvestades, et erinevalt liikmesriikidest ei ole Euroopa Liit selle konventsiooni osaline. Järelikult ei saa Euroopa Kohus anda eelotsusetaotluse esitanud kohtule muid juhiseid küsimuses, kuidas ta peaks Euroopa Patendiameti antud patendi nõudluste ulatust hindama.

(vt punkt 40, 44 ja resolutsioon)
Direktiivi 2000/78, millega kehtestatakse üldine raamistik võrdseks kohtlemiseks töö saamisel ja kutsealale pääsemisel, artikli 2 lõike 2 punkti a tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus kollektiivlepingu tingimus, mille kohaselt töötajal, kes sõlmib samasoolise isikuga tsiviilpartnerluslepingu, ei ole õigust töötajatele abiellumisel antavatele eelistele, nt lisapuhkusepäevadele ja toetusele, kui asjaomase liikmesriigi õigus ei võimalda samasoolistel isikutel abielluda, kuivõrd nende eeliste andmise eesmärki ja tingimusi arvesse võttes on nad võrreldavas olukorras töötajatega, kes saavad abielluda.

Töötajate erinev kohtlemine perekonnaseisu ja mitte sõnaselgelt nende seksuaalse sättumuse alusel on ikkagi otsene diskrimineerimine, kuivõrd olukorras, kus abielluda võivad ainult vastassoost isikud, on homoseksuaalsetel isikutel võimatu täita taotletava eelise saamiseks vajalikku tingimust. Pealegi, kuivõrd tegemist on otsese diskrimineerimisega, ei saa selle põhjenduseks olla õigustatud eesmärk direktiivi 2000/78 artikli 2 lõike 2 punkti b tähenduses, kuna see säte puudutab üksnes kaudset diskrimineerimist, vaid üksnes direktiivi artikli 2 lõikes 5 toodud põhjendused, milleks on avaliku julgeoleku ja korra tagamine, kuritegude ennetamine, tervise ning teiste inimeste õiguste ja vabaduste kaitse. Seda viimast sätet, mis näeb ette erandi diskrimineerimiskeelu põhimõttest, tuleb tõlgendada kitsalt.

(vt punktid 44–47 ja resolutsioon)
Direktiivi 2001/29 autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste teatavate aspektide ühtlustamise kohta infoühiskonnas artikli 1 lõikest 1 tuleneb, et see direktiiv käsitleb autoriõiguse ja sellega kaasnevate õiguste, sh autori ainuõigus oma teosele, õiguskaitset. Niisuguseid teoseid nagu arvutiprogrammid kaitstakse autoriõigusega tingimusel, et need on algupärased, see tähendab, tegemist on autori enese intellektuaalse loominguga. Mis puutub teose osadesse, siis ei viita direktiiv 2001/29 sellele, et nende osade suhtes kohaldatakse teistsugust korda kui tervikteose suhtes. Sellest järeldub, et osad on autoriõigusega kaitstud, kuna nad moodustavad osa tervikteose algupärasusest.

Seda järeldust ei lükka ümber asjaolu, et direktiiv 2009/24 arvutiprogrammide õiguskaitse kohta on direktiivi 2001/29 suhtes erinorm. Vastavalt direktiivi 2009/24 artikli 1 lõikele 1 piirdub selle direktiiviga antav kaitse arvutiprogrammidega. Videomängud aga kujutavad endast eri materjali kogumit, mis hõlmab mitte üksnes arvutiprogrammi, vaid ka graafilist ja helilist elementi, millel on – olgugi et informaatilisse keelde kodeeritult – omaette loominguline väärtus, mida ei saa taandada asjaomasele koodile. Kuivõrd videomängu osad, käesoleval juhul selle graafilised ja helilised elemendid, moodustavad osa tervikteose algupärasusest, on direktiiviga 2001/29 kehtestatud korra kohaselt need osad koos tervikteosega autoriõigusega kaitstud.

(vt punktid 21–23)
Kui hagi tunnistatakse vastuvõetamatuse vastuväite rahuldamata jätmise raames vastuvõetavaks või kui nimetatud vastuväide liidetakse põhikohtuasjaga, siis peab teises faasis järgnema hagi sisuline arutamine. Euroopa Kohtu kodukorra artiklitest 40 ja 91 koostoimes nähtub, et hagi saab sisuliselt arutama hakata üksnes osas, mida käsitleb vastuvõetamatuse vastuväide, kui kostja ei ole esitanud artiklis 40 nimetatud ühekuulise tähtaja jooksul täiendavat vastust.

Isegi kui hagi üht osa puudutav vastuvõetavuse vastuväide on põhjendatud, ei too see kaasa hagi kui terviku läbivaatamata jätmist ja seega puudub kostjal õigustus jätta kodukorra artiklis 40 nimetatud tähtaja jooksul esitamata oma kaitseargumendid hagi selle osa kohta, mida vastuväide ei hõlma.

Seetõttu peab kostja, kui ta leiab, et vaid üks hagi osa on vastuvõetamatu, selle vastuvõetavuse vaidlustama kostja vastuses või esitama hagiavaldusele vastamiseks määratud tähtaja jooksul osalise vastuvõetamatuse vastuväite ning kostja vastuse hagi sisulistes küsimustes seoses hagi selle osaga, mida vastuvõetamatuse vastuväide ei hõlma, vastasel korral see õigus tal lõppeb.

(vt punktid 25–28)
—

„olulise tasakaalustamatuse” olemasolu ei nõua tingimata, et lepingutingimuse alusel tarbija kanda jäetud kulul on tarbijale tehingu kogusummat arvestades oluline majanduslik mõju, vaid see võib tuleneda ka üksnes asjaolust, et õiguslikku olukorda, millesse kohaldatavad siseriikliku õiguse sätted tarbija kui lepingu poole asetavad, on piisavalt rängalt riivatud kas sellega, et on piiratud tarbijale nende sätete alusel nimetatud lepingust tulenevate õiguste sisu või siis nende õiguste kasutamise piiramisega või siis sellega, et tarbija kanda on pandud täiendav kohustus, mis ei ole ette nähtud siseriiklikes sätetes;
Direktiivi 2004/38, mis käsitleb Euroopa Liidu kodanike ja nende pereliikmete õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil, artikli 2 punkti 2 alapunkti c tuleb tõlgendada nii, et liikmesriik ei või sellises olukorras, kus liidu kodanik kannab regulaarselt ning arvestatava ajavahemiku vältel vähemalt 21‑aastasele alanejale lähisugulasele üle summasid, mis on viimasele vajalikud oma esmavajaduste rahuldamiseks päritoluriigis, nõuda, et selleks, et nimetatud alanejat lähisugulast saaks pidada ülalpeetavaks ja seega nimetatud sättes määratletud pereliikmeks, peab ta tõendama, et ta on tööd otsinud, taotlenud abi toimetulekuks oma päritoluriigi ametiasutustelt ja/või püüdnud muudmoodi toime tulla, kuid see on osutunud võimatuks.

Nimelt võib sellise tõendamise nõue, mida ei ole tegelikkuses sugugi mitte hõlbus täita, muuta sellise alaneja sugulase jaoks äärmiselt raskeks elamisõiguse saamise vastuvõtvas liikmesriigis. Selline nõue võib seetõttu jätta direktiivi 2004/38 artikli 2 punkti 2 alapunkti c ja artikli 7 ilma nende kasulikust mõjust.

(vt punktid 22, 24, 26 ja 28 ning resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 2002/14, millega kehtestatakse töötajate teavitamise ja nõustamise üldraamistik Euroopa Ühenduses, artikli 3 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus niisugune siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt ei võeta töötajate esindusorganite loomiseks seaduses ette nähtud künniste kindaksmääramise raames ettevõtte töötajate arvu arvutamisel arvesse neid töötajaid, kellega on sõlmitud tööhõive edendamise lepingud.

Siiski ei saa isegi direktiivi selget, täpset ja tingimusteta sätet, mille eesmärk on anda isikutele õigusi või panna neile kohustusi, sellisena kohaldada menetluses, mille pooled on üksnes eraõiguslikud isikud.

Direktiivi 2002/14, millega kehtestatakse töötajate teavitamise ja nõustamise üldraamistik Euroopa Ühenduses, artikli 3 lõige 1 täidab nõutud tingimused, et omada vahetut õigusmõju. Nimelt, kuigi direktiivi jätab liikmesriikidele direktiivi teatava kaalutlusruumi, kuivõrd direktiiv ei kirjuta liikmesriikidele ette, mil viisil nad peavad selle direktiivi kohaldamisalasse kuuluvaid töötajaid töötavate töötajate arvu künnise arvutamisel arvesse võtma, ei muuda see asjaolu täpset ja tingimusteta olemust, mis iseloomustab kõnealuse artikliga ette nähtud kohustust mitte jätta arvutusest välja teatavat esialgu selles hõlmatud isikute kategooriat.

Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 27 tuleb eraldi või koosmõjus direktiivi 2002/14, millega kehtestatakse töötajate teavitamise ja nõustamise üldraamistik Euroopa Ühenduses, sätetega tõlgendada nii, et kui ilmneb, et direktiivi üle võttev siseriiklik on liidu õigusega vastuolus, ei saa harta sellele artiklile tugineda eraõiguslike isikute vahelises vaidluses, et jätta liidu õigusega vastuolus olev siseriiklik õigusnorm kohaldamata.

Harta artikli 27 sõnastusest nähtub nimelt selgelt, et selleks, et kõnealuse artikli mõju oleks täielik, tuleb seda sisustada liidu õiguse või siseriikliku õiguse sätetega. Liikmesriikidele direktiivi 2002/14 artikli 3 lõikes 1 ette nähtud keeldu jätta ettevõtte töötajate arvu arvutamisel välja teatavate töötajate kategooria, kes esialgu sellesse arvutamisel arvessevõetavate isikute rühma kuuluvad, ei saa tuletada vahetult kohaldatava õigusliku normina harta artikli 27 sõnastusest ega seda artiklit puudutavatest selgitustest. Järelikult ei saa harta artiklile 27 kui sellisele tugineda eraõiguslike isikute vahelises vaidluses, et järeldada, et direktiiviga 2002/14 vastuolus olev siseriiklik õigusnorm tuleb jätta kohaldamata. Seda järeldust ei lükka ümber harta artikli 27 käsitlemine koosmõjus direktiivi 2002/14 sätetega, kuna arvestades asjaolu, et see artikkel ei ole iseenesest piisav, et anda isikutele subjektiivne õigus, millele sellisena saaks tugineda, ei saa see olla teisiti juhul, kui seda artiklit kohaldada koosmõjus nimetatud direktiivi sätetega.

Isik, kelle huve on kahjustatud sellega, et siseriiklik õigus ei ole liidu õigusega kooskõlas, võib siiski tugineda kohtupraktikale, mis lähtub 19. novembri 1991. aasta otsusest liidetud kohtuasjades C‑6/90 ja C‑9/90: Francovich jt, et võimaluse korral saada talle tekitatud kahju eest hüvitist.

(vt punktid 45, 46, 48–50 ja resolutsioon)
Mõistet „üldkohaldatav akt, mis ei sisalda rakendusmeetmeid” ELTL artikli 263 neljanda lõigu lõpuosa tähenduses tuleb tõlgendada kooskõlas selle sätte eesmärgiga, mis seisneb selles – nagu nähtub ka sätte tekkeloost –, et vältida olukorda, kus isik peab käituma õigusvastaselt, et saada seejärel võimalus kohtusse pöörduda. Kui üldkohaldatav akt mõjutab otseselt füüsilise või juriidilise isiku õiguslikku olukorda, ilma selleks rakendusmeetmeid vajamata, võib isikult võtta tõhusa kohtuliku kaitse see, kui tal puudub võimalus esitada hagi otse liidu kohtule, et vaidlustada selle üldkohaldatava akti õiguspärasus.

Esiteks, kui üldkohaldatav akt sisaldab rakendusmeetmeid, on liidu õiguskorra säilitamise kohtulik kontroll tagatud sõltumatult küsimusest, kas need meetmed kehtestab liit või liikmesriigid. Füüsilised või juriidilised isikud, kes ei saa ELTL artikli 263 neljandas lõigus ette nähtud vastuvõetavuse tingimustest tulenevalt vaidlustada otse liidu kohtus liidu üldkohaldatavaid akte, on nende suhtes nimetatud aktide kohaldamise eest kaitstud võimalusega vaidlustada nendes aktides sisalduvaid rakendusmeetmeid. Kui selliste aktide rakendamine kuulub liidu institutsioonide, organite või asutuste pädevusse, võivad füüsilised või juriidilised isikud esitada ELTL artikli 263 neljandas lõigus toodud tingimustel nende rakendusaktide peale hagi otse liidu kohtutele ning nad võivad hagi põhjendamisel tugineda ELTL artikli 277 kohaselt asjaomase alusakti ebaseaduslikkusele. Kui nende õigusaktide kohaldamine kuulub liikmesriikide pädevusse, võivad need isikud tugineda asjaomase alusakti kehtetusele siseriiklikus kohtus ning paluda viimasel pöörduda ELTL artikli 267 alusel Euroopa Kohtu poole eelotsuse küsimustega.

Teiseks tuleb selleks, et hinnata, kas üldkohaldatav akt sisaldab rakendusmeetmeid, võtta aluseks sellise isiku seisund, kes tugineb õigusele esitada hagi ELTL artikli 263 neljanda lõigu lõpuosa alusel. Seega ei ole oluline, kas vaidlusalune akt sisaldab rakendusmeetmeid teiste õigussubjektide suhtes.

Kolmandaks tuleb seda hinnates, kas vaidlustatud õigusakt sisaldab rakendusmeetmeid, juhinduda üksnes hagi esemest, ja juhul kui hageja palub akti tühistada vaid osaliselt, tuleb arvesse võtta üksnes rakendusmeetmed, mida see osa aktist sisaldab.

(vt punktid 27–31 ja 56–58)
Kohtuasi C‑84/12

Rahmanian Koushkaki

versus

Saksamaa Liitvabariik

(eelotsusetaotlus, mille on esitanud Verwaltungsgericht Berlin)

„Vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanev ala — Määrus (EÜ) nr 810/2009 — Artikli 21 lõige 1, artikli 32 lõige 1 ja artikli 35 lõige 6 — Ühtsete viisade andmise kord ja tingimused — Viisa andmise kohustus — Ebaseadusliku sisserände ohu hindamine — Taotleja kavatsus lahkuda liikmesriikide territooriumilt enne taotletava viisa kehtivusaja lõppu — Põhjendatud kahtlus — Pädevate ametiasutuste kaalutlusruum”

Kokkuvõte – Euroopa Kohtu otsus (suurkoda), 19. detsember 2013

Määruse nr 810/2009, millega kehtestatakse ühenduse viisaeeskiri, artikli 23 lõiget 4, artikli 32 lõiget 1 ja artikli 35 lõiget 6 tuleb tõlgendada nii, et riigi pädevad ametiasutused võivad keelduda pärast ühtse viisa taotluse läbivaatamise lõppu sellise viisa andmisest taotlejale üksnes juhul, kui taotleja suhtes saab kohaldada mõnda nendes sätetes loetletud viisa andmisest keeldumise põhjustest. Nimetatud asutustel on selle taotluse läbivaatamisel kõnealuste sätete kohaldamise tingimuste ja asjakohaste faktide hindamise osas lai kaalutlusruum, et teha kindlaks, kas mõnda neist keeldumise põhjustest saab taotleja suhtes kohaldada. (vt punktid 55, 63 ja resolutsiooni punkt 1)

Määruse nr 810/2009, millega kehtestatakse ühenduse viisaeeskiri, artikli 32 lõiget 1 koosmõjus artikli 21 lõikega 1 tuleb tõlgendada nii, et liikmesriigi pädevate asutuste ühtse viisa andmise kohustuse eelduseks on tingimus, et võttes arvesse taotleja elukohariigi üldist olukorda ja taotlejale endale omaseid tunnuseid, mis on kindlaks tehtud tema esitatud teabe alusel, ei ole põhjendatult alust kahelda taotleja kavatsuses lahkuda liikmesriikide territooriumilt enne taotletava viisa kehtivusaja lõppu. (vt punkt 73 ja resolutsiooni punkt 2)
Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades artiklit 71 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus see, kui rahvusvahelist konventsiooni tõlgendatakse viisil, mis ei taga – tingimustel, mis on vähemalt sama soodsad kui need, mis on ette nähtud selles määruses – määruse eesmärkide ja selle aluseks olevate põhimõtete järgimist.

Kõnealuse määruse artikkel 71 näeb nimelt ette, et erikonventsioonidega reguleeritud valdkondades kuuluvad kohaldamisele erikonventsioonide sätted. Siiski ei saa sellel artiklil olla ulatust, mis läheb vastuollu põhimõtetega, mis on aluseks õigusaktile, millesse see kuulub. Seega ei või seda artiklit tõlgendada nii, et määrusega hõlmatud valdkonnas võiks erikonventsiooni kohaldamine viia tulemusteni, mis on siseturu nõuetekohase toimimise seisukohalt vähem soodsad kui need, mille toob kaasa mainitud määruse sätete kohaldamine.

(vt punktid 36, 37, 39 ja resolutsiooni punkt 1)
ELTL artikli 107 lõiget 1 tuleb tõlgendada nii, et ettevõtjatele tekkivate lisakulude täieliku hüvitamise mehhanism, mis on kehtestatud seetõttu, et ettevõtjatel on kohustus osta tuuleenergiast toodetud elektrit kõrgema hinnaga kui turuhind, ning mille rahastamise tagavad lõpptarbijad, on sekkumine riigi ressursside kaudu, kui iga elektrienergia lõpptarbija poolt maksmisele kuuluva tasusumma määrab igal aastal kindlaks asjaomase liikmesriigi avalik-õiguslik asutus, selle asutuse antava määruse puudumise korral suureneb tasusumma igal aastal automaatselt ning selle tasu maksmata jätmise korral on nähtud ette halduskaristus.

Liikmesriigi õigusnormidega kehtestatud kohustuslikest maksetest tulenevaid summasid, mida hallatakse ja jaotatakse vastavalt samadele õigusnormidele, tuleb käsitada riigi vahenditena ELTL artikli 107 lõike 1 tähenduses isegi siis, kui neid haldavad üksused, mis ei ole riigi organid. Sellega on tegemist sellise üksuse nagu Caisse des dépôts et consignations puhul, mis on asjaomase riigi volitatud asutus, kes kogub tasutud summad kokku erikontole, enne kui ta need asjaomastele ettevõtjatele välja maksab, tegutsedes seega nende ressursside haldamisel vahendajana, kes lisaks võib lõpptarbijatelt kogutud tasud investeerida, täpsustades, et nendest investeeringutest tulenev kasu lahutatakse igal aastal järgmisel aastal maksmisele kuuluvate tasude summast ja kes ei saa sellest tegevusest mingit kasu ning tema halduskulud kaetakse elektrienergia lõpptarbijate poolt makstud tasudest. Neil tingimustel on selliselt hallatavad nimetatud summad riikliku kontrolli all.

(vt punktid 23–25, 28, 30–33, 37 ja resolutsioon)
Määruse nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil‑ ja kaubandusasjades artiklit 2 tuleb tõlgendada nii, et kui kostja elu‑ või asukoht on muus liikmesriigis kui see liikmesriik, kus asub kohus, kellele on esitatud hagi, on sellega vastuolus sellise siseriikliku kohtualluvuse eeskirja kohaldamine, mis puudutab edasimüügiõiguse lepingute ühepoolset lõpetamist ja millega nähakse ette siseriiklik kohtualluvus, kui edasimüüja asukoht on selle riigi territooriumil ja kui edasimüügileping kehtib kas tervikuna või osaliselt selle territooriumi suhtes.

Kui välismaise elemendiga kohtuvaidlus kuulub määruse esemelisesse kohaldamisalasse ja kostja elukoht või asukoht on ühes liikmesriigis, tuleb põhimõtteliselt kohaldada määruses ette nähtud kohtualluvuse eeskirju ja need on ülimuslikud siseriikliku kohtualluvuse eeskirjade suhtes.

(vt punktid 22, 23 ja resolutsiooni punkt 1)
Direktiivi 90/619 otsese elukindlustusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta, millega nähakse ette sätted teenuste osutamise vabaduse tegeliku kasutamise hõlbustamiseks (teine elukindlustusdirektiiv), mida on muudetud direktiiviga 92/96 (kolmas elukindlustusdirektiiv), artikli 15 lõiget 1 tuleb koosmõjus selle direktiivi artikliga 31 tõlgendada nii, et sellega on vastuolus selline siseriiklik säte, mille kohaselt lõpeb kindlustusvõtja taganemisõigus hiljemalt üks aasta pärast esimese kindlustusmakse tasumist, kui teda ei ole taganemisõigusest teavitatud.

Nimelt, selline siseriiklik õigusnorm, mis näeb ette kindlustusvõtja lepingust taganemise õiguse lõppemise ajal, mil teda ei olnud teavitatud selle õiguse olemasolust, läheb vastuollu teise ja kolmanda elukindlustusdirektiiviga järgitava põhieesmärgiga ja järelikult ka nende direktiivide kasuliku mõjuga. Arvestades, et kindlustuslepingud on õiguslikult keerukad finantsinstrumendid, mis erinevad üksteisest suurel määral, olenevalt sellest, kes on neid pakkuv kindlustusandja, ja toovad endaga olulisi rahalisi kohustusi, mis kestavad potentsiaalselt väga kaua, on kindlustusvõtja võrreldes kindlustusandjaga nõrgemas olukorras ja see on analoogiline olukorraga, milles on tarbija väljaspool äriruume lepingut sõlmides. Järelikult ei saa kindlustusandja veenvalt tugineda õiguskindlusest tulenevatele põhjendustele, et lahendada olukord, mille ta ise on põhjustanud sellega, et ei ole täitnud liidu õigusest tulenevat kohustust edastada kindel loetelu teavet, mille hulgas oleks eelkõige teave kindlustusvõtja õiguse kohta lepingust taganeda.

(vt punktid 26, 29, 30, 32 ja resolutsioon)