ET Euroopa Liidu Teataja C 335/28

Kenzo Tsujimoto 12. veebruaril 2016 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (esimene koda) 2. detsembri 2015. aasta otsuse peale kohtuasjas T-522/13: Kenzo Tsujimoto versus Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet

(Kohtuasi C-86/16 P)

(2016/C 335/37)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Kenzo Tsujimoto (esindajad: Rechtsanwältin A. Wenninger-Lenz, Rechtsanwältin M. Ring, Rechtsanwalt W. von der Osten-Sacken)

Teised menetlusosalised: Euroopa Liidu Intellektuaalomandi Amet (EUIPO), Kenzo

Apellandi nõuded

— tühistada Üldkohtu (esimene koda) 2. detsembri 2015. aasta otsus asjas T-414/13;

— teha asjas lõplik otsus;

— mõista kohtukulud ja apellatsioonikoja menetluse kulud välja EUIPO-lt ja Kenzo S.A.-lt.

Väited ja peamised argumendid

Kenzo S.A. mõlemad vastulaused põhinevad määruse nr 207/2009 (1) artikli 8 lõikel 5. Mõlemal juhul võttis apellatsioonikoda arvesse selliseid kaubamärgi mainet käsitlevaid dokumente, mille vastustaja esitas vastulause osakonnale selleks, et tõendada, et kaubamärki on tegelikult kasutatud. Vaidlust ei ole selle üle, et asjaomased dokumendid esitati pärast määruse nr 2868/95 (2) eeskirja 19 lõikes 1 varasema õiguse olemasolu, kehtivuse ja ulatuse kohta tõendite esitamiseks ette nähtud tähtaega. Vastavalt määruse nr 2868/95 eeskirja 19 lõigetele 1 ja 2 ning eeskirja 20 lõikele 1 tuleb määruse nr 207/2009 artikli 8 lõikel 5 põhinev vastulause tagasi lükata, kui vastustaja ei tõenda varasema kaubamärgi mainekust EUIPO poolt selleks ette nähtud tähtaja jooksul. Sellele vaatamata on Üldkohus jõudnud järeldusele, et apellatsioonikojal oli kaalutlusõigus küsimuses, kas asjaomaseid tõendeid tuleb väidetava maine toetuseks arvesse võtta, et apellatsioonikoda nõustus selle kaalutulusõiguse olemasoluga ja kasutas seda ning esitas enda põhjendused nende tõendite arvesse võtmiseks. Apellant seevastu leiab, et Üldkohtu järeldus apellatsioonikojal kaalutlusõiguse olemasolu kohta on õiguslikult vale ja sellega rikutakse määruse nr 2868/95 eeskirja 19 lõikeid 1 ja 2 ning eeskirja 20 lõiget 1.

Apellandile on teada, et teiste menetlusosaliste väitel reguleerib mainekuse väite toetuseks esitatud tegeliku kasutamise tõendamiseks esitatud dokumentide vastuvõetavust mitte määruse nr 2868/95 eeskirja 20 lõige 1, vaid määruse nr 2868/95 eeskirja 50 lõike 1 kolmas lõik kui apellatsioonikoja menetlust reguleeriv erinorm.

Isegi kui apellatsioonikoja kaalutlusõigust tuleks käsitada kooskõlas määruse nr 2868/95 eeskirja 50 lõike 1 kolmanda lõiguga, siis kohaldas apellatsioonikoda seda kaalutlusõigust valesti ning Üldkohus kohaldas valesti määruse nr 207/2009 artikli 76 lõiget 2, nõustudes apellatsioonikoja järeldusega selle kohta, et kasutamise kohta esitatud tõendid ja maine kohta esitatud tõendid on omavahel lahutamatult seotud kui viimase kaalutlusõiguse teostamise aluseks kohasega. Tegelikult apellatsioonikoda ei määranud isegi kindlaks oma kaalutlusõiguse ulatust, st ei otsustanud, kas asjaomasel juhul on kaalutlusõigus piiratud või mitte. Kui apellatsioonikoda oleks kasutanud oma kaalutlusõigust õigesti, siis oleks ta pidanud tuvastama, et kooskõlas 3. oktoobri 2013. aasta kohtuotsusega Rintisch vs. Siseturu Ühtlustamise Amet, (C-120/12 P, EU:C:2013:638) on tema kaalutlusõigus piiratud. Juhtumi asjaolusid arvestades oleks ainus õige viis kaalutlusõiguse teostamiseks tähendanud mainekuse väite toetuseks esitatud dokumentidega arvestamata jätmist. Üldkohus jättis tähelepanuta asjaolu, et apellatsioonikoda ei määratlenud oma kaalutlusõiguse ulatust õigesti ja ei kasutanud seda seega õigesti, rikkudes nõnda määruse nr 207/2009 artikli 76 lõiget 2.

2. Määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 5 rikkumine Apellandi väitel ei võrrelnud Üldkohus kaubamärke „KENZO” ja „KENZO ESTATE” tervikuna, rikkudes nii määruse nr 207/2009 artikli 8 lõiget 5. Lisaks väidab apellant, et Üldkohus nõustus mainekuse väitega tõendite alusel, mida ei oleks õigusnormi õige kohaldamise ja apellatsioonikoja poolt oma kaalutlusõiguse nõuetekohase teostamise korral tulnud arvesse võtta. Veel väidab hageja, et Üldkohus ei viinud läbi nõutavat igakülgset hindamist kui ta otsustas, et vaidlusalust kaubamärki võib seostada varasema kaubamärgiga ja sellega kasutataks ära viimase mainet. Viimaseks väidab hageja, et apellatsioonikoda ja Üldkohus tegid vea, otsustades, et apellant oli jätnud tõendamata määruse nr 207/2009 artikli 8 lõike 5 tähenduses „tungiva põhjuse” esinemise.

(1) Nõukogu 26. veebruari 2009. aasta määrus (EÜ) nr 207/2009 ühenduse kaubamärgi kohta (ELT L 78, lk 1).

(2) Komisjoni 13. detsembri 1995. aasta määrus (EÜ) nr 2868/95, millega rakendatakse nõukogu määrus (EÜ) 40/94 ühenduse kaubamärgi kohta (EÜT L 303, lk 1; ELT eriväljaanne 17/1, lk 189).