KOHTUJURISTI ETTEPANEK

CHRISTINE STIX-HACKL

esitatud 20. novembril 2003( )

Kohtuasi C-164/01 P

G. van den Berg

versus

Euroopa Liidu Nõukogu

ja

Euroopa Ühenduste Komisjon

Apellatsioonkaebus – Kahju hüvitamise hagi – Lepinguväline vastutus –Tingimused – Piimakvoodid – Määrus (EÜ) nr 857/84 – Kvoot – Turustamata jätmise kohustuse võtnud tootjad – Põhjuslik seos – Ettevõtte üleminek – Kvoodi ülekandmine – Aegumine – Katkemine – Peatumine

Sisukord

I. Sissejuhatus

II. Õiguslik raamistik

A. Sätted, mis on asjakohased põllumajandusettevõtte üleminekuga seotud kvootide määramisel

B. Nõukogu ja komisjoni õigusaktid, mis on seotud SLOM-tootjate hüvitustega

III. Asjaolud

IV. Menetlus Esimese Astme Kohtus ja vaidlustatud kohtuotsus

V. Apellatsioonkaebus

VI. Õiguslik hinnang

A. Ühenduse vastutus pärast esialgse SLOM-põllumajandusettevõtte müüki (esimene apellatsioonkaebuse väide)

1. Poolte peamised argumendid

2. Hinnang

B. Kahjutasunõuete aegumine (teine ja kolmas apellatsioonkaebuse väide)

1. Poolte peamised argumendid

2. Hinnang

VII. Kohtukulud

VIII. Ettepanek

I. Sissejuhatus

1. Käesolev apellatsioonkaebus on esitatud Esimese Astme Kohtu 31. jaanuari 2001. aasta otsuse peale kohtuasjas T‑143/97( ) (edaspidi „vaidlustatud kohtuotsus”), millega jäeti vastuvõetamatuse tõttu rahuldamata Hollandi piimatootja Gerhardus van den Bergi esitatud kahju hüvitamise hagi nõukogu ja komisjoni vastu.

2. See menetlus kuulub tervesse kohtuvaidluste kogumisse, milles kokkuvõtlikult käsitletakse niinimetatud SLOM-tootjate( ) asendit piimakvootide süsteemis, st nende piimatootjate kohustusi, kes võtsid määruse (EMÜ) nr 1078/77( ) alusel viieks aastaks kohustuse piima või piimatoodete turustamata jätmiseks (edaspidi „turustamata jätmise kohustus”) või lüpsikarja ümberkorraldamiseks lihakarjaks (edaspidi „ümberkorraldamiskohustus”).

3. Need probleemid algasid sellest, et piimakvootide süsteemi sisseviimisel 1. aprillil 1984 – kui kehtestati piimatootmise piiramiseks teatud kvoodid ning nende kvootide ületamisel võetav maks – ei arvestatud SLOM-tootjatega. Kvootide arvestamist täpsustava nõukogu 31. märtsi 1984. aasta määruse (EMÜ) nr 857/84 esialgse versiooni( ) kohaselt tuli kvoodid määrata võrdlusaasta piimatarnete alusel, mis – nagu selgus – kattus tervikuna või osaliselt SLOM-tootjate piimatoodete turustamata jätmise kohustuse ajaga. Seetõttu jäeti nimetatud piimatootjad võrdlusaastal puuduva piimatoodangu tõttu kvootide jagamisel arvesse võtmata ja nad ei saanud toota piima või täpsemalt toota piima, mis on maksudest vabastatud.

4. SLOM-tootjatele sellest tulenevat ebasoodsat olukorda, mis osaliselt pikenes ühenduse seadusandja hilisemate „korrektsioonimeetmete” tõttu ja mida veelgi „rikastati” täiendavate õiguslike nüanssidega, on ühenduse kohtud nüüdseks üle aastakümne käsitlenud erinevatest aspektidest ja see on kaasa toonud rea teisese õiguse akte. Need kohtuotsused ja teisese õiguse meetmed, milles käsitletakse osaliselt kvootide määramist (kehtivust) ja osaliselt SLOM-tootjatele nende õigusaktide tõttu tekkinud kahjude hüvitamist, moodustavad käesoleva kohtuvaidluse õigusliku raamistiku, mida järgnevalt kirjeldan.

5. Olen juba esitanud seisukoha SLOM-tootjaid puudutavate vastutusküsimuste kohta oma 18. septembri 2003. aasta ettepanekus liidetud kohtuasjades C‑162/01 P ja C‑163/01 P( ), kus oli küsimus eelkõige selles, kas ühenduse vastutus sõltub asjaolust, et SLOM-tootja on pärast piimatoodete turustamata jätmise kohustuse lõppemist alustanud piimatootmist või on ta teinud teatavaks vastava kavatsuse.

6. Käesolevas apellatsioonkaebuses on võrreldavatel õiguslikel ja faktilistel alustel tõusetunud eelkõige kaks küsimust: esiteks, kas Esimese Astme Kohus on vaidlusaluses kohtuotsuses õigesti lähtunud sellest, et ühenduse vastutus kvoodi andmata jätmisest põhjustatud kahju eest lõpeb SLOM-tootja põllumajandusettevõtte [varasem termin „talumajapidamine”, nüüd ja edaspidi on kasutatud ajakohastatud terminit „põllumajandusettevõte”] üleminekul ja teiseks, kas Esimese Astme Kohus on õigesti tuvastanud vaidlusaluste kahju hüvitamise nõuete aegumise, kuna aegumine ei ole ei katkenud ega peatunud.

II. Õiguslik raamistik

7. Järgnevalt esitan ainult apellatsioonkaebuse väiteid silmas pidades asjaomased ühenduse õigusaktid. Käesoleva kohtuasja laiema õigustausta avamiseks viitan ma õiguslikule raamistikule, mille ma esitasin oma 18. septembri 2003. aasta ettepanekus liidetud kohtuasjades Bouma ja Beusmans.( )

A. Sätted, mis on asjakohased põllumajandusettevõtte üleminekuga seotud kvootide määramisel

8. Määruse (EMÜ) nr 857/84 artikli 3a lõike 1 alusel, mis lisati nimetatud määruse muutmisel nõukogu 20. märtsi 1989. aasta määrusega (EMÜ) nr 764/89( ), antakse tootjatele, kes seda eelnevalt taotlevad, erikvoot muu hulgas järgnevatel tingimustel:

„a) […] ei ole enne piimatoodete turustamata jätmise või ümberkorraldamise kohustuse lõppemist täielikult lõpetanud piimatootmist;

b) […] esitavad taotlusega koos tõendid selle kohta, et nad suudavad oma põllumajandusettevõttes toota taotletava kvoodi ulatuses …” [mitteametlik tõlge]

9. Määruse (EMÜ) nr 1546/88, mis sätestab määruse (EMÜ) nr 804/68 artiklis 5c märgitud lisamaksu kohaldamise eeskirjad( ), mida on muudetud komisjoni 20. aprilli 1989. aasta määrusega (EMÜ) nr 1033/89,( ) artikli 3a lõike 1 kohaselt, peab tootja erikvoodi taotluses „liikmesriigi määratud pädevale ametiasutusele [….] tõendama, et taotluse esitamise kuupäeval haldab ta täielikult või osaliselt […] põllumajandusettevõtet”.

10. Selles suhtes tuleb viidata määruse nr 857/84 (muudetud nõukogu 26. veebruari 1985. aasta määrusega (EMÜ) nr 590/85( )) artiklile 7, mis kõlab järgnevalt:

„1. Põllumajandusettevõtte müügil, rentimisel või pärimise käigus üleminekul läheb vastav kvoot ostjale, rentnikule või pärijale üle täielikult või osaliselt vastavalt kehtestatavatele eeskirjadele.

Maa üleminekul riigiasutusele ja/või avalikuks kasutamiseks võivad liikmesriigid, ilma et see piiraks artikli 3 teise lõigu kohaldamist, sätestada, et kogu või osa üleminevale põllumajandusettevõttele või põllumajandusettevõtte osale vastavast kvoodist antakse üleandva tootja käsutusse juhul, kui ta kavatseb jätkata piimatoodete tootmist.

[…]

4. Juhul kui põllumajanduslik rent lõpeb ja rentnikul ei ole õigust rendilepingut samadel tingimustel pikendada, võivad liikmesriigid sätestada, et kogu või osa renditava põllumajandusettevõtte vastavast koodist antakse lepingu lõpetanud rentniku käsutusse juhul, kui ta kavatseb jätkata piimatoodete tootmist.” [mitteametlik tõlge]

11. Selles osas sisaldab määruse nr 1546/88 artikkel 7 järgmisi kohaldamistingimusi:

„Selleks, et kohaldada määruse (EMÜ) nr 857/84 artiklit 7 ja ilma et see piiraks nimetatud artikli lõike 3 kohaldamist, lähevad tootjate ja ostjate kvoodid valemi A ja B raames ning otse tarbijatele müüvate tootjate kvoodid üle järgmistel tingimustel:

1. kogu põllumajandusettevõtte müügil ja rentimisel või pärimise käigus üleminekul, läheb vastav kvoot üle tootmist jätkavale tootjale;

2. põllumajandusettevõtte osa müügil, rentimisel või pärimise käigus üleminekul läheb kvoot üle vastavalt piimatootmiseks kasutatavale maa-alale või vastavalt liikmesriigi kehtestatud muudele ülevõtva ettevõtte objektiivsetele kriteeriumidele. Arvesse ei võeta ettevõtte loovutatavat osa, kus piima tootmiseks kasutatav ala on väiksem kui liikmesriigi määratud miinimumala. Nimetatud maa-alale vastav osa kvoodist lisatakse riigi reservi;

3. punktide 1 ja 2 ning neljanda lõigu sätteid kohaldatakse vastavalt erinevatele siseriiklikele õigusnormidele analoogselt muude üleminekujuhtumitega, millel on tootjatele võrreldavad juriidilised tagajärjed;

4. kui kohaldatakse määruse (EMÜ) nr 857/84 artikli 7 lõike 1 teist lõiku ja lõiget 4, mis käsitlevad maa üleminekut riigiasutusele ja/või avalikuks kasutamiseks ja juhtumeid, kui põllumajanduslik rent lõpeb ja rendilepingut samadel tingimustel ei pikendata, antakse kogu või osa põllumajandusettevõtte kvoodist või põllumajandusettevõtte selle osa kvoodist, mis antakse üle või mille rendilepingut ei pikendata, asjaomase tootja käsutusse, kui ta kavatseb jätkata piimatootmist tingimusel, et kogu kvoot, mis tal juba oli, ja kvoot, mille ta sai ülevõetavale põllumajandusettevõttele või sellele, milles ta tootmist jätkas, ei oleks suurem kui kvoot, mis tal oli enne üleminekut või rendilepingu lõppemist.

Liikmesriigid võivad kasutada punktides 1, 2 ja 4 sätestatut üleminekute osas, mis toimuvad alates võrdlusperioodi algusest või võrdlusperioodi jooksul.

[…]” [mitteametlik tõlge]

B. Nõukogu ja komisjoni õigusaktid, mis on seotud SLOM-tootjate hüvitustega

12. Pärast 19. mai 1992. aasta otsuse vastuvõtmist liidetud kohtuasjades Mulder jt v. nõukogu ja komisjon( ) (edaspidi „otsus Mulder II”) avaldasid nõukogu ja komisjon 5. augustil 1992 teatise 92/C 198/04.( )

13. Teatise punktis 1 viidatakse sellele, et ühendus vastutab kõigi tootjate ees, kes vastavad otsusest Mulder II tulenevatele tingimustele ja nõuetele. Teatise ülejäänud punktid kõlavad katkenditena järgmiselt:

„2. Institutsioonid võtavad endale kohustuseks kõigi punktis 1 nimetatud tootjate puhul loobuda kuni punktis 3 nimetatud tähtaja möödumiseni aegumise vaide esitamisest, mis tuleneb Euroopa Kohtu põhikirja artiklist 43, niivõrd, kuivõrd õigus kahju hüvitamisele ei olnud veel aegunud käesoleva teatise Euroopa Ühenduste Teatajas avaldamise kuupäevaks või kuupäevaks, mil tootja juba pöördus mõne institutsiooni poole.

3. Selleks, et tagada Euroopa Kohtu 19. mai 1992. aasta otsuse täielik toime, võtavad institutsioonid vastu rakenduseeskirjad asjaomastele isikutele kahju hüvitamiseks, k.a viiviste küsimuses […]” [mitteametlik tõlge]

14. Seejärel võttis nõukogu otsuse Mulder II täitmiseks 22. juulil 1993 vastu määruse (EMÜ) nr 2187/93 hüvitise andmise kohta teatavatele piima või piimatoodete tootjale, kelle tegevus oli ajutiselt takistatud.( ) Selle määrusega pakutakse tootjatele, kellele määrati lõplikult erikvoot( ), koguhüvitust kõigi kahjude eest, mis neil oli tekkinud otsuses Mulder II käsitletud õigusaktide tulemusena.

15. Nimetatud määruse artikli 8 lõike 1 kohaselt pakutakse hüvitist ajavahemiku eest, mille osas kahju hüvitamise nõue ei ole veel aegunud. Selle ajavahemiku määramise osas näeb artikli 8 lõige 2 ette:

„a) Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 43 määratud viieaastase aegumistähtaja katkemise kuupäevaks on ühenduse institutsioonile nõude esitamise kuupäev või Euroopa Kohtus menetluse algatamise puhul hagiavalduse registreerimise kuupäev, kuid hiljemalt institutsioonide poolt Euroopa Ühenduste Teatajas nr C 198 avaldatud teatise kuupäev 5. august 1992.

b) Hüvitamisel arvesse võetav ajavahemik algab viis aastat enne aegumise katkemise tähtaega, kõige varem siiski 2. aprillil 1984, või turustamata jätmise või ümberkorraldamise kohustuse lõppemisega.

c) Hüvitamisel arvesse võetav ajavahemik lõpeb nendele tootjatele, kes on saanud oma erikvoodi määruse (EMÜ) nr 764/89 alusel, 29. märtsil 1989 ja tootjatele, kes on saanud oma erikvoodi määruse (EMÜ) nr 1639/91 alusel, 15. juunil 1991.” [mitteametlik tõlge]

16. Hüvitamistaotluse esitamise kohta sätestab määruse nr 2187/93 artikkel 10 lõige 2 järgmist:

„Tootja esitab oma taotluse pädevale asutusele. Tootja taotlus peab pädevale asutusele olema esitatud hiljemalt 30. septembriks 1993, vastasel korral jäetakse see läbi vaatamata..

Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 43 nimetatud aegumistähtaeg algab kõigi tootjate jaoks uuesti esimeses lõigus näidatud kuupäevast, kui selles lõigus nimetatud nõuet ei ole esitatud enne seda kuupäeva, kui aegumine ei ole katkenud hagiavalduse esitamisega Euroopa Kohtule vastavalt põhikirja artiklile 43.” [mitteametlik tõlge]

III. Asjaolud

17. Vaidlustatud kohtuotsuses( ) esitati menetlust puudutavad faktilised asjaolud järgmiselt:

„14 Hageja on piimatootja Madalmaades. Kuna ta võttis määruse nr 1078/77 alusel turustamata jätmise kohustuse, mis lõppes 23. veebruaril 1985, ei tootnud ta määruse nr 857/84 alusel määratud võrdlusaastal üldse piima. Seetõttu ei saadud talle pärast selle määruse jõustumist anda kvooti.

15 Hageja omandas 1. mail 1985 põllumajandusettevõtte Dalfsenis (Madalmaad), mida ta haldas ühe aasta koos oma esialgse põllumajandusettevõttega, mis asus Wijhes (Madalmaad). Oma Wijhes asuva põllumajandusettevõtte müüs ta 13. mail 1986.

16 Hageja ning veel 351 kirja lisas toodud piimatootjat, kes vastavalt määrusele nr 1078/77 võetud kohustusele ei turustanud võrdlusaastal piima ja keda tuntakse SLOM-tootjatena, teatasid kirjaga, mis nende advokaat 31. märtsil 1989 nõukogule ja komisjonile oli saatnud, et nad peavad ühendust vastutavaks kahju eest, mis oli tekkinud määruse nr 857/84 kehtetuks tunnistamise tõttu Euroopa Kohtu otsusega kohtuasjas Mulder I. Sellele kirjale institutsioonid ei vastanud.

17 Otsusest Mulder I ja määrusest nr 764/89 lähtudes taotles hageja 1989. aasta juunis uuesti kvooti. See taotlus jäeti 30. augustil 1989 rahuldamata põhjendusel, et hageja ei hallanud enam sama põllumajapidamisettevõtet, mida ta haldas ajal, kui ta turustamata jätmise kohustuse endale võttis.

18 Hageja vaidlustas otsuse, millega tema taotlus rahuldamata jäeti, edutult siseriiklikes kohtutes. Nimetatud otsus muutus seetõttu jõustunud kohtulahendiks.

19 Hageja esindaja nõudis 14. juuli 1992. aasta kirjas hageja ja 31. märtsi 1989. aasta kirja lisas nimetatud tootjate nimel aegumistähtaja katkestamist nimetatud kirja kuupäeval. Nõukogu õigustalituse peadirektor vastas 22. juuli 1992. aasta kirjaga, et aegumistähtaja kulgemine jätkus hagi esitamata jätnud 348 tootja, k.a hageja osas. Siiski nõustus ta, et 14. juuli 1992. aasta kirja võib nende suhtes pidada uueks esialgseks avalduseks Euroopa Kohtu põhikirja artikli 43 mõttes. Lisaks väitis ta, et nõukogu ei tugine tähtaja aegumisele alates sellest kuupäevast kuni 17. septembrini 1992, kui asjaomaste isikute hüvitise nõuded ei olnud 1992. aasta 14. juuliks aegunud. Lõpuks täpsustas ta: „Institutsioonid püüavad koos tegutsedes võtta selle tähtaja jooksul vastu hüvitamist puudutavad rakenduseeskirjad vastavalt Euroopa Kohtu otsusele. Järelikult ei ole aegumistähtaja peatumise säilitamiseks tarvis vahepeal esitada hagi Euroopa Kohtule. Kui neid tingimusi ei määrata kindlaks 17. septembriks, teavitab nõukogu teid, kuidas te peaksite edasi käituma.”

20 10. septembri 1993. aasta kirjaga, mis käsitles määruse nr 2187/93 kohase hüvitise maksmist teatavatele tootjatele, teatas komisjon Hollandi asutustele järgmist:

„Käesolevale kirjale on lisatud nimekiri SLOM-tootjatest taotluse esitajate kohta, kes ühenduste institutsioonide 5. augusti 1992. aasta üldise teatise alusel katkestasid oma hüvitise nõuetele kohaldatava aegumistähtaja, esitades nõude komisjonile, nõukogule või Euroopa Kohtule.”

21 Selles nimekirjas esines hageja nimi ning tema puhul nimetati aegumistähtaja katkemise kuupäevaks vastavalt 5. augusti 1992. aasta teatisele 31. märts 1989.”

IV. Menetlus Esimese Astme Kohtus ja vaidlustatud kohtuotsus

18. Tuginedes neile asjaoludele, esitas van der Berg (edaspidi „hageja”) Euroopa Kohtule 29. aprillil 1997 hagi nõukogu ja komisjoni vastu (edaspidi „kostjad”) EÜ asutamislepingu artiklite 178 ja 215 lõike 2 alusel (nüüd EÜ artiklid 235 ja 288 lõige 2) talle määruse nr 857/84, muudetud määrusega nr 1371/84, tagajärjel piima turustamise takistamise tõttu tekkinud kahju hüvitamiseks.

19. Hageja taotleb 606 315 Hollandi kuldna suurust hüvitist, koos 8% viivisega aastas alates hagi esitamisest, kvoodi õigusvastasest andmata jätmisest tingitud kahjude eest, mis tekkisid hagejale alates turustamata jätmise kohustuse võtmisest 23. veebruaril 1985, st päevast, kui tema suhtes kohaldati maksustamiseeskirju.( )

20. Kostjad vaidlesid vastu hagejate seisukohale, mille kohaselt on täidetud ühenduse vastutuse eeldused neile tekitatud kahju korvamiseks, ja kuna esitatud nõuded on aegunud, esitasid nad vastuvõetamatuse vastuväite.( )

21. Esimese Astme Kohus peatas 24. juuni 1997. aasta määrusega menetluse kuni kohtuasjas Mulder III otsuse tegemiseni.

22. 11. märtsi 1999. aasta määrusega otsustas Esimese Astme Kohus menetlust jätkata.

23. Vaidlustatud otsusega lükkas Esimese Astme Kohus hagi vastuvõetamatuse tõttu tagasi. Kohtuotsuse põhjendused olid põhiliselt järgmised.

24. Esimese Astme Kohus käsitleb oma kohtuotsuses esiteks küsimust, kas ühendus vastutab EÜ asutamislepingu artikli 215 (nüüd EÜ artikkel 288) alusel ja juhul kui vastus on jaatav, siis millise ajahetkeni vastutus vältab. Lõpuks kontrollib ta, kas esitatud nõuded on aegunud.( )

Kohtuotsuse põhjendused seoses ühenduse vastutusega

25. Pärast ühenduse võimaliku lepinguvälise vastutuse põhimõtete analüüsimist seoses SLOM-tootjatega, tulenevalt õiguspärase ootuse põhimõtte rikkumisest, asus Esimese Astme Kohus seisukohale, et selles osas, mis puudutab kahju hüvitamise nõuet ajavahemiku eest 23. veebruarist 1985 kuni 13. maini 1986, kuupäevani, millal hageja müüs oma SLOM-põllumajandusettevõtte, on selge, et vastavalt määrusele nr 857/84 ei saanud hageja turustada piima ning et sellest tuleneva kahju eest vastutab ühendus. ( )

26. Esimese Astme Kohus analüüsis alates 13. maist 1986 tekkida võinud kahjuga seoses, millises ulatuses tulenes see kahju keeldumisest anda hagejale esimest korda kvoot 1985. aastal. Selles osas on Esimese Astme Kohus esitanud järgnevat. ( )

„44 Tuleb meenutada, et hageja andis 1986. aastal majandusliku tõhususe põhjusel oma SLOM-põllumajandusettevõtte üle ja kandis oma tootmistegevuse üle teise ettevõttesse. See hageja vabatahtlik otsus ei olnud ilmselgelt seotud temale kvoodi andmata jätmisega tema turustamata jätmise kohustuse lõppemise tõttu 1985. aastal.

45 Lisaks nähtub määruse nr 857/84, mida on muudetud nõukogu 26. veebruari 1985. aasta määrusega nr 590/85 (EÜT L 68, lk 1), artikli 7 lõikest 1 koostoimes määruse nr 1546/88 artikliga 7, et isegi olukorras, kus piimatootja ei ole võtnud turustamata jätmise või ümberkorraldamise kohustust, olid võimalused ühe põllumajandusettevõtte kvoodi üleandmiseks teisele piiratud olukordadega, mil kas maa läks üle riigiasutusele ja/või avalikuks kasutamiseks (artikli 7 lõige 1) või mil põllumajanduslik rent lõppes ja seda ei saanud pikendada (artikli 7 lõige 4).

46 Seetõttu, isegi oletades, et aastatel 1985/1986 võisid kvooti omavad tootjad seda tõepoolest üle anda vastavalt Hollandi haldustavale, oli tegemist ühenduse seadusandjale tundmatu olukorraga ning Hollandi ametiasutused oleksid vajadusel pidanud võimaldama hagejale mittediskrimineerivat kohtlemist.

47 Pärast määruse nr 764/89 jõustumist jäeti rahuldamata hageja taotlus nimetatud määruse alusel kvoodi saamiseks määruse nr 1546/88 (vt eespool punkt 7) artikli 3a lõike 1 alusel, mille kohaselt erikvoodi andmisel peab tootja tõendama, et taotluse esitamise kuupäeval haldab ta täielikult või osaliselt SLOM-põllumajandusettevõtet.

48 Vastupidiselt hageja väidetele ja nagu Euroopa Kohus on mitmel puhul juba öelnud (vt 27. jaanuari 1994. aasta otsus kohtuasjas C-98/91: Herbrink, EKL 1994, lk I-223), kehtib see nõue vaid määruse nr 857/84 artikli 7 lõikes 1 sätestatud erikvootide põhimõtte kohta, et kvoot antakse üle koos maaga, mille alusel see eraldati (punkt 13). Sellises olukorras ei saa hageja tugineda sellele, et vastava nõude kohaldamine kujutaks tema suhtes õiguspärase ootuse põhimõtte rikkumist, kuna ta ei võinud oma SLOM-põllumajandusettevõtte üleandmisel ette näha, et selline tingimus tulevikus kehtestatakse.

49 Kuna hageja SLOM-põllumajandusettevõtte müümine ei olnud 1985. aastal kvoodi ebaseadusliku andmata jätmise tagajärg ning kuna müügi tingimused ei olnud sellised, et need oleksid kattunud määruses nr 857/84 sätestatud ülemineku võimalustega, ei saa ühendust pidada vastutavaks määruse nr 764/89 kohase kvoodi saamata jäämise põhjuste eest ega selle tagajärjel talle tekkinud kahju eest.”

27. Seetõttu järeldab Esimese Astme Kohus, et kvoodist ilmajätmise tõttu saadud kahjuks võib lugeda vaid seda kahju, mis ilmnes kuni 13. maini 1986( ), ja hindab lõpuks, kas hageja sellekohane nõue on aegunud.

Kohtuotsuse põhjendused seoses aegumisega

28. Aegumise osas leiab Esimese Astme Kohus, et asjaomase kohtumenetluse aegumistähtaeg algas 23. veebruaril 1985, kui määrus nr 857/84 hakkas hageja suhtes kehtima. Kahju hüvitamise nõude esitamise õigus puudutab järjestikusi ajavahemikke alates nendest päevadest, mil tooteid ei saanud turustada.( )

29. Esimese Astme Kohtu arvates ei olnud hagejal, kuna ta müüs oma SLOM-põllumajandusettevõtte 13. mail 1986, sel ajal enam õigust kvoodile. Aegumistähtaeg oli seega, „arvestades otsustusest tulenevat, et hageja väidetava müügi järgselt tekkinud kahju ja määruse nr 857/84 kohaldamise vahel ei ole mitte mingit seost, […] lõppenud viis aastat pärast 13. maid 1986, st […] 13. mail 1991, juhul kui see ei olnud katkenud enne seda kuupäeva.( )

30. Kohus lükkab seejärel hageja aegumise kohaldamise vastu esitatud väited tagasi järgmistel põhjustel.( )

„62 Euroopa Kohtu põhikirja artikli 43 kohaselt katkeb aegumistähtaeg ainult siis, kui Euroopa Kohtus algatatakse menetlus või kui enne sellist menetlust esitab kannatanud pool avalduse asjakohasele ühenduse institutsioonile, viimasel juhul katkeb aegumine siiski, kui seejärel esitatakse hagi EÜ asutamislepingu artiklis 173 (muudetuna EÜ artikkel 230) või EÜ asutamislepingu artiklis 175 (nüüd EÜ artikkel 232) määratud tähtaja jooksul (Euroopa Kohtu 5. aprilli 1973. aasta otsus kohtuasjas 11/72: Giordano v. komisjon, EKL 1973, lk 417, punkt 6, ja Esimese Astme Kohtu 25. novembri 1998. aasta otsus kohtuasjas T‑222/97: Steffens v. nõukogu, EKL 1998, lk II-4175, punktid 35 ja 42).

63 Seega ei saa hageja tugineda Euroopa Kohtu põhikirja artikli 43 kohasele aegumise katkemisele kirja alusel, mis on ühenduse institutsioonile 31. märtsil 1989 esitatud, kuna sellele kirjale ei järgnenud hagi esitamist Esimese Astme Kohtule.

64 Hageja väidab, et 5. augusti 1992. aasta teatisest tuleneb tema jaoks see, et kostjad võtsid endale kohustuse mitte tugineda aegumisele alates 31. märtsist 1989, st kuupäevast, mil ta pöördus kostjate poole.

65 Tuleb märkida, et 5. augusti 1992. aasta teatises sisaldunud aegumisele tuginemisest loobumine oli ühepoolne toiming, millega sooviti kohtukaebuste hulka piirates kutsuda tootjaid üles ootama määruses nr 2187/93 ettenähtud hüvitissummade süsteemi kasutuselevõttu (otsus kohtuasjas Steffens v. nõukogu ja komisjon, punkt 38).

66 See teatis oli spetsiaalselt suunatud tootjatele, kelle õigus hüvitisele ei olnud veel aegunud kuupäeval, mil nimetatud teatis Euroopa Ühenduste Teatajas avaldati, või kuupäeval, mil nad olid juba pöördunud mõne institutsiooni poole (vt eespool punkt 11). Viimati nimetatuga pöördusid kostjad tootjate poole, kes olid otsusest Mulder II tuleneva hüvitise saamiseks pöördunud institutsioonide poole enne teatise avaldamist ning kellel paluti hüvitissummade süsteemi kehtestava määruse vastuvõtmist oodates mitte esitada kahju hüvitamise hagisid. Selle märkuse eesmärk oli kaitsta nende tootjate õigust hüvitisele.

67 Siiski tuleb nentida, et kostjad ei vastanud 31. märtsi 1989. aasta kirjale ning seetõttu ei võtnud nad sellel kuupäeval hageja suhtes mingisugust kohustust. Sellises olukorras ei saa hageja tugineda 5. augusti 1992. aasta teatisele.

68 Samuti tuleb tagasi lükata hageja väide, et tema nimi esines pärast määruse nr 2187/93 jõustumist nimekirjas, mille komisjon oli Hollandi ametiasutustele saatnud ja mis loetles tootjad, kellel oli õigus tugineda 5. augusti 1992. aasta teatisele aegumisest loobumise kohta.

69 See nimekiri saadeti siseriiklikele ametiasutustele selleks, et teavitada neid juhuks, kui nad peaksid saama määruses nr 2187/93 sätestatud kompromissi raames hüvitamise nõudeid alates kuupäevast, mil hagide aegumistähtaeg oli katkenud. Loetelus ei eristatud SLOM-tootjaid, kellele oli antud lõplik kvoot ning kellel oli seetõttu vastavalt määrusele nr 2187/93 õigus saada ettepanek kompromissiks niisugustest tootjatest nagu hageja, kes ei olnud saanud kvooti ning kellele seetõttu ei pakutud kompromissi. Sellest järeldub, et hageja nimi on selles nimekirjas ekslikult.

70 Selline viga ei saanud viia selleni, et hageja arvaks, et tal oli õigus ära kasutada 5. augusti 1992. aasta teatises sisaldunud kohustust ning et tema nõude aegumine katkes 31. märtsil 1989. Kui kõnealune nimekiri 10. septembril 1993 saadeti, siis oleks hageja nimelt juba pidanud teadma, et tal ei olnud õigust saada määruses nr 2187/93 sätestatud ettepanekut kompromissiks ning seega nimetatud kohustus talle ei laienenud.

71 Kostjate seisukoht asjaomaste nõuete aegumise suhtes ei kujuta endast ka hageja diskrimineerivat kohtlemist võrreldes komisjoni suhtumisega hüvitamise ettepanekud saanud SLOM-tootjatesse, kuna hageja olukord erineb nende tootjate omast, kes saavad kasu määrusest nr 2187/93 (vt punkt 69).

72 Lõpuks, seoses hageja seletustega D. Boossi väidetavate sõnade kohta piisab tõdemisest, et nende osas tõendid puuduvad.”

31. Neil põhjustel asus Esimese Astme Kohus viimaks seisukohale, et 29. aprillil 1997 esitatud hagi on esitatud liiga hilja, kuna kahju hüvitamise nõuded aegusid katkematuse ja peatamatuse tõttu juba 13. mail 1991.( )

V. Apellatsioonkaebus

32. G. Van den Berg (edaspidi „apellatsioonkaebuse esitaja”) esitas 13. aprillil 2001 Esimese Astme Kohtu otsuse peale käesoleva apellatsioonkaebuse. Ta palub Euroopa Kohtul:

– tühistada Esimese Astme Kohtu 31. jaanuari 2001. aasta vaidlustatud otsus kohtuasjas T-143/97;

– saata asi tagasi Esimese Astme Kohtule otsuse tegemiseks;

– mõista esimese astme ja käesoleva menetluse kohtukulud välja nõukogult ja komisjonilt.

33. Nõukogu palub Euroopa Kohtul:

– jätta apellatsioonkaebus osalise vastuvõetamatuse ja igal juhul täieliku põhjendamatuse tõttu läbi vaatamata;

– mõista kohtukulud välja apellatsioonkaebuse esitajalt.

34. Komisjon palub Euroopa Kohtul:

– tunnistada apellatsioonkaebus põhjendamatuks;

– teise võimalusena tunnistada kahju hüvitamise hagi vastuvõetamatuks;

– mõista kohtukulud välja apellatsioonkaebuse esitajalt.

VI. Õiguslik hinnang

35. Apellatsioonkaebuse esitaja tugineb oma apellatsioonkaebuses kolmele väitele. Esimene apellatsioonkaebuse väide käsitleb küsimust, kas Esimese Astme Kohus on õiguslikult valesti hinnanud ühenduse vastutust seoses kahjuga, mis on tekkinud pärast põllumajandusettevõtte vahetumist. Nii teise kui ka kolmanda apellatsioonkaebuse väitega vaidleb apellatsioonkaebuse esitaja vastu Esimese Astme Kohtu seisukohtadele, mille kohaselt kahju hüvitamise nõuded on juba aegunud. Kuna viimati nimetatud apellatsioonkaebuse väited tuginevad samadele etteheidetele, käsitletakse neid järgnevalt koos.

A. Ühenduse vastutus pärast esialgse SLOM-põllumajandusettevõtte müüki (esimene apellatsioonkaebuse väide)

1. Poolte peamised argumendid

36. Esimeses apellatsioonkaebuse väites leiab apellatsioonkaebuse esitaja põhiliselt seda, et Esimese Astme Kohus on punktides 43–50 õiguslikult valesti tuvastanud, et ühendus ei vastuta kahju eest, mis tekkis apellatsioonkaebuse esitajale pärast põllumajandusettevõtte üleminekut 13. mail 1986 .

37. Kõigepealt on Esimese Astme Kohus eiranud ühenduse ja liikmesriikide vahelist pädevuse jaotust. Viidates kohtuotsuse punktile 46, väidab apellatsioonkaebuse esitaja, et tegemist on siiski ühenduse institutsioonide ja mitte siseriiklike ametiasutuste kohustustega. Siseriiklikud ametiasutused ei saanud ühenduse määruste alusel määrata põllumajandusettevõtte üleminekul kvoote; vastutus selles osas langeb järelikult ühenduse institutsioonidele.

38. Apellatsioonkaebuse esitaja arvates ei ole Esimese Astme Kohus vaidlustatud otsuse punktis 48 järginud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet ja ka kohtuasja Herbrink tähendust. Tundub, et Esimese Astme Kohus on soovinud väljendada seda, et apellatsioonkaebuse esitaja ei või nimetatud põhimõttele tugineda, kuna tema õiguspärane ootus ei vääri niisugust kaitset. Samas tugineb apellatsioonkaebuse esitaja ainult ootusele, et teda koheldaks kui iga „tavalist tootjat” või teisiti öeldes, et talle ei tehtaks erilisi kitsendusi ainult sellepärast, et ta on SLOM-tootja. Just seda ootust pidas Euroopa Kohus õiguspäraseks Herbrinki kohtuotsuses.( ) Nagu sellest kohtuotsusest võib järeldada, siis juhul, kui rentnik võib oma kvooti uude põllumajandusettevõttesse üle kanda, peab ka SLOM-tootja saama oma kvoodi uude ettevõttesse üle anda. Kahetsusväärne on, et Esimese Astme Kohus ei ole siinkohal ära tundnud sarnasust kohtuotsusega Herbrink.

39. Apellatsioonkaebuse esitaja rõhutab, et ta teostas põllumajandusettevõtte ülemineku uue ja vana põllumajandusettevõtte paralleelse majandustegevuse teel, mida viidi läbi ühe aasta jooksul, täpselt samal viisil, mida haldusasutused nõuavad võimaldamaks igal tootjal oma kvooti uuele ettevõttele üle kanda. Üldiselt on alati tunnustatud seda, et nimetatud tava vastab ühenduse õigusele. Määrusest nr 1033/89 tulenev ootamatu ja tagasiulatuva mõjuga tingimus, et SLOM-tootja peab tõendama, et ta haldas lisatasu taotlemise ajal ettevõtet täielikult või osaliselt, rikub tema õiguspärast ootust, et tal on võimalik samamoodi nagu tavalisel tootjal hoolikalt valitud viisil oma kvoot üle anda. Igal juhul tuleb tagasi lükata Esimese Astme Kohtu ja kostjate väited, mille kohaselt ei oleks apellatsioonkaebuse esitajal ühenduse õiguse alusel olnud ka tavalise tootjana õigust kvooti üle kanda, või täpsemalt tugineda Hollandi tavale.

40. Lisaks väidab apellatsioonkaebuse esitaja, et eelnevast tulenevalt on Esimese Astme Kohus kohaldanud valesti põhjusliku seose tunnuseid. Talle 1989. aastal erikvoodi andmisest keeldumine ei tulene mitte põllumajandusettevõtte üleminekust, vaid kohaldatavast ühenduse õigusest. Esimese Astme Kohus kohaldas valesti põhjuslikkuse tingimusi esialgse toetuse andmise korra ja 1989. aastal toimunud põllumajandusettevõtte üleminekuga seoses. Sellist seost loomulikult ei ole. Oluline põhjuslik seos on ühenduse seadusandja õigusvastase tegevuse ja apellatsioonkaebuse esitajale sissetuleku kaotusest tekkinud kahju vahel.

41. Nõukogu ja komisjon ei nõustu sellega, et Esimese Astme Kohtus oleks oma otsusega, mille kohaselt ühendus ei vastuta hagejale põllumajandusettevõtte üleminekust tekkinud kahju eest, õiguslikult valesti kohaldanud õiguspärase ootuse kaitse põhimõtet või põhjusliku seose tingimusi või eiranud Herbrinki kohtuotsust.

42. Põhiliselt väidavad mõlemad, et nagu Esimese Astme kohus on õigesti järeldanud, nii asjaomaste määruste kui ka Herbrinki kohtuasjas sedastatu alusel kehtib ühenduse õiguses põhimõte, et kvoot antakse üle koos maaga, mille eest ta on antud. Ühenduse õiguse kohaselt ei oleks ka „tavaline” tootja samasugusel põllumajandusettevõtte üleminekul saanud oma kvooti üle kanda uuele ettevõttele. Apellatsioonkaebuse esitaja väidetav ülekandmisvõimalus on parimal juhul eksisteerinud Hollandi haldustavana.

43. Nõukogu väljendab selles kontekstis kahtlust – viidates Hollandi kõrgeima kohtuastme otsusele SLOM küsimuses –, kas Hollandi õiguses on apellatsioonkaebuse esitaja kirjeldatud ülekandmisvõimalus üleüldse eksisteerinud.( ) Komisjon rõhutab, et sellekohast praktikat, isegi kui see olemas on, ei ole ta kunagi tunnustatud.

44. Nii nagu nõukogu ja komisjon üksmeelselt väidavad, on „tavalisi” tootjaid, kui üldse, koheldud ebavõrdselt ainult siseriikliku õiguse alusel, aga mitte ühenduse õiguse alusel või sellega kooskõlas. Esimese Astme Kohus on seega õigesti järeldanud, et ühenduse seadusandjale ei ole mitte mingil juhul võimalik õiguspärase ootuse põhimõtte rikkumist ette heita. Nagu Esimese Astme Kohus on tuvastanud, ei ole väidetavate kahjude põhjuseks toetuste andmise kord, vaid pigem apellatsioonkaebuse esitaja põllumajandusettevõtte vabatahtlik üleminek.

2. Hinnang

45. Selle hindamiseks, kas Esimese Astme Kohus on teinud õigusliku vea, tuvastades, et ühendus vastutab ainult hagejale 13. maini 1986 tekkinud kahju eest, tuleb vaidlustatud kohtuotsuse vastavat osa vaadelda sellega seotud kontekstis.

46. Nagu kohtuotsusest( ) tuleneb, taotles apellatsioonkaebuse esitaja põhimenetluses selle kahju hüvitamist, mis tekkis tal seoses sellega, et ta ei võinud määruse nr 857/84 alusel pärast oma turustamata jätmise kohustuse lõppemist 23. veebruaril 1985 saada kvooti ja seetõttu, et seda olukorda parandama pidanud määrustes ei nähtud kvoote ette SLOM-tootjatele, kes oma esialgse ettevõtte olid vabatahtlikult vahetanud teise põllumajandusettevõtte vastu. Nii nagu Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 41 sedastab, taotleb apellatsioonkaebuse esitaja talle alates 23. veebruarist 1985 kuni tänaseni õigusvastaselt kvoodi andmata jätmisest tekkinud kahju hüvitamist.

47. Asjaolude hulgast, mille Esimese Astme Kohus on välja selgitanud, tuleb eristada kahte sündmust, mis käsitlevad apellatsioonkaebuse esitajale kvoodi andmisest keeldumist pärast tema turustamata jätmise kohustuse lõppemist. Esiteks keelduti talle kvooti andmast vahetult pärast turustamata jätmise kohustuse lõppemist. Teiseks lükati tagasi pärast määruse nr 764/89 jõustumist esitatud kvoodi (erikvoodi) andmise taotlus.

48. Asjaomasel juhul reguleerivad vastutust ühenduse institutsioonide tegevuse eest kaks õigusakti.

49. Ühelt poolt võib apellatsioonkaebuse esitaja väidetud kahju olla tekkinud sellest, et ühenduse seadusandja ei arvestanud määruses nr 857/84 SLOM-tootjate olukorda selles mõttes, et maksuvaba kvoodi arvestamisel kattusid arvesse tulevad võrdlusaastad turustamata jätmise kohustusega. Kohtuotsuses Mulder II asus Euroopa Kohus seisukohale, et ühendus vastutab kõigi selle õigusakti kohaldamise tagajärjel tekkinud kahjude eest. ( )

50. Teisalt võib pärast määruse nr 764/89 jõustumist teistkordset kvoodi andmisest keeldumist ja selle tagajärjel tekkinud kahju pidada tulenevaks õigusaktist, mille alusel võis tootja saada kvoodi ainult siis, kui ta haldas ikka veel algset ettevõtet.

51. Esimese Astme Kohtu seisukohti tuleb järgnevalt vaadelda sellest seisukohast, et ta hindas ilmselgelt seda, kas ja mil määral tuleneb mõlemast nimetatud kvootide andmist reguleerivast õigusaktist õigus nõuda ühenduse vastutamist.

52. Vaidlustatud kohtuotsuse punktid 42–46 käsitlevad esiteks küsimust, millise kahju eest vastutab ühendus seetõttu, et määrust nr 857/84 kohaldati apellatsioonkaebuse esitaja suhtes alles pärast turustamata jätmise kohustuse lõppemist ja seetõttu keelduti talle kvoodi andmisest, kuna määruses jäeti tähelepanuta see, et SLOM- tootjad ei saanud võrdlusaasta jooksul piima toota.

53. Selles osas tuleb hinnata, kas Esimese Astme Kohus on põhjusliku seose tunnuseid silmas pidades õiguslikult valesti leidnud, et ühendus vastutab ainult esialgse kahju eest, mis on tekkinud kuni põllumajandusettevõtte müümiseni, mitte aga pärast seda ajahetke tekkinud kahju eest.

54. Täpsemalt öeldes on küsimus selles, kas põhjuslik seos viidatud õigusaktide ja jätkuvalt tekkiva kahju vahel katkes 13. mail 1986 toimunud põllumajandusettevõtte müügi tõttu.

55. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on ühenduse institutsiooni tegevus põhjuslikult seotud kahjude tekkimisega, kui see kahju võib tuleneda otseselt ja vahetult nimetatud tegevusest. ( )

56. Vajalik põhjuslik seos seevastu ei esine (enam) juhul, kui kahju oleks tekkinud ka ilma ühenduse institutsioonide asjaomase tegevuseta. ( )

57. Käesoleval juhul tähendab see, et apellatsioonkaebuse esitajale tekkinud kahju ei saa pidada tingituks asjaolust, et määrus nr 857/84 ei näinud ette SLOM-tootjatele kvoodi andmist, kui ta poleks saanud kvooti ka sõltumata sellest õigusaktist või muude tingimuste täitmata jätmise tõttu ja kahju oleks seega tekkinud niikuinii.

58. Seetõttu võib antud juhtumit pidada kahjustatud isiku enese käitumise tagajärje erivormiks või täpsemalt domineerivaks põhjuslikuks seoseks.( ) Kahjustatud isik paneb end omaenda tegevusega olukorda, kus kahju oleks tekkinud ka ilma ühenduse institutsiooni õigusvastase tegevuseta ning seda kahju ei saa enam pidada otseselt, või täpsemalt täielikult, tingituks ühenduse tegevusest.( )

59. Seetõttu tuleb põllumajandusettevõtte müüki pidada põhjuslikku seost katkestavaks asjaoluks juhul, kui ühenduse kvoote reguleerivate eeskirjade kohaselt ei oleks kvoodi ülekandmine niikuinii olnud võimalik.

60. Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on määruse nr 857/84 artikli 7 lõikes 1 sätestatud kogu kvoote reguleerivaid eeskirju iseloomustav põhimõte, et kvoot antakse üle koos maaga, mille alusel see eraldati. Kvoot läheb seega põhimõtteliselt üle koos maa ja mitte tootjaga.( )

61. Ühenduse õiguse alusel on kvoodi üleandmine maast eraldi võimalik ainult määruse nr 857/84 raames, määrusega nr 590/85 eelnimetatud määrust täiendatud artiklis 7 sätestatud erandjuhtudel: maa üleminekul riigiasutusele ja/või avalikuks kasutamiseks, samuti põllumajandusliku rendi lõppedes, kui rentnikul ei ole õigust rendilepingut pikendada. Sellele on Esimese Astme Kohus vaidlustatud otsuse punktis 45 õigesti viidanud.

62. Seega, nagu Esimese Astme Kohus on vaidlustatud kohtuotsuse punktis 46 sedastanud, võib apellatsioonkaebuse esitaja kirjeldatud üleandmisvõimalus põllumajandusettevõtte üleminekul esineda ehk ainult siseriiklikus õiguses või siseriiklikus halduspraktikas.

63. Otsustav on siinjuures aga, et ühenduse õiguse kohaselt ei olnud võimalik – ja mitte ainult SLOM-tootjate puhul – põllumajandusettevõtte müümisel kvooti uuele ettevõttele üle kanda.

64. Seega on Esimese Astme Kohtus õieti lähtunud sellest, et pärast esialgse põllumajandusettevõtte müüki tekkinud kahju ei tulene õigusvastaselt keeldumisest anda kvoot pärast turustamata jätmise kohustuse lõppemist ja seega ühenduse institutsiooni asjaomasest tegevusest, kuna apellatsioonkaebuse esitajal ei olnud sellel hetkel enam õigust saada kvooti juba teistel põhjustel.

65. Siiski võib tõdeda, et põhjusliku seose tingimuste väära kohaldamise suhtes esitatud kaebus on põhjendatud sel määral, mil Esimese Astme Kohus vaidlustatud otsuse punktis 44 ja sellest tulenevalt ka punktis 49 on tuvastanud põhjusliku seose kvoodi andmisest keeldumise ja SLOM-ettevõtte müügi vahel. Nagu eeltoodud põhjendustest selgub ja nagu on väitnud ka apellatsioonkaebuse esitaja, on oluline see, mil määral on kahju tingitud kvoodi andmisest õigusvastaselt keeldumisest määruse nr 857/84 alusel.

66. Vaidlustatud otsuse punkte 47 ja 48 tuleb seega käsitleda selle valguses, kas määruse nr 1546/88 artikli 3a lõikes 1 sisalduvast tingimusest, mille kohaselt tootja peab selleks, et taotleda määruse nr 857/84, mida on muudetud määrusega nr 764/89, artikli 3a alusel kvooti (erikvooti), haldama oma (esialgset) SLOM-ettevõtet, saab tuletada alust ühenduse vastutuse nõudmisele. Täpsemalt on küsimus selles, kas esineb selles sättes nõutav vastutuse eelduseks olev õigusvastasus.

67. Apellatsioonkaebuse esitaja on selles osas väitnud, et Esimese Astme Kohus on punktis 48 ebaõigesti asunud seisukohale, et selle tingimuse kohaldamine tema suhtes ei riku õiguspärase ootuse põhimõtet.

68. Selles osas tuleb sedastada, et väljakujunenud kohtupraktika kohaselt rikutakse nende tootjate õiguspärast ootust, keda on ühenduse tegevuse läbi mõjutatud üldistes huvides, teatud ajaks ja hüvitise eest, loobuma piima turustamisest, juhul kui neile kohalduvad turustamata jätmise kohustuse lõppedes piirangud, mis riivavad neid eriti selle kohustuse täitmise tõttu.( )

69. Nagu Esimese Astme Kohus on punktis 48 leidnud, vastab asjaomane tingimus siiski ainult määruse nr 857/84 artikli 7 lõikes 1 sätestatud üldpõhimõttele, mille kohaselt antakse kvoot üle koos maaga, mille alusel see eraldati.( ) Kuna ühenduse õiguse kohaselt alluvad samale tingimusele ka „tavalised” tootjad, siis ei saa apellatsioonkaebuse esitaja väita, et talle oleks just mitteturustamiskohustuse võtmise pärast seatud erilisi piiranguid.

70. Seevastu teisiti oli asi tootjaga kohtuasjas Herbrink. See SLOM-tootja oli nimelt rentnik. Lõppeva rendilepinguga seoses antakse määrusega nr 857/84, mida on muudetud määrusega nr 590/85, artikli 7 lõikega 4, koostoimes määruse nr 1546/88 artikli 7 lõike 1 punktiga 4, liikmesriikidele õigus anda renditud ettevõtte kvoot üle lepingu lõpetanud rentnikule. Juhul kui asjaomane liikmesriik on seda võimalust üldiselt kasutanud, võib SLOM-tootja õiguspärase ootuse põhimõtte alusel loota, et pärast rendilepingu lõppemist antakse erikvoot samuti temale. ( )

71. Üldiselt ei saa apellatsioonkaebuse esitaja ühenduse õigusest tuleneva vastutuse osas, ka õiguspärase ootuse põhimõttega seoses, viidata sellele, et „tavalised” tootjad on Madalmaades saanud oma kvoodi teisele ettevõttele üle anda. Kuna – nagu eespool esitatust selgub – selline üleandmisvõimalus ei tugine ühenduse õigusele, ei saa sellest tuletada seda, et ühenduse institutsioonid oleksid rikkunud õiguspärast ootust. Nimelt kehtib väljakujunenud kohtupraktika kohaselt täiesti üldiselt see, et õiguspärase ootuse põhimõttele tuginemine ühenduse õigusnormide osas on võimalik ainult sel määral, mil ühendus ise on loonud olukorra, mille alusel võib tekkida õiguspärane ootus.( )

72. Seetõttu tuleb tagasi lükata apellatsioonkaebuse esitaja väited, et Esimese Astme Kohus ei ole järginud õiguspärase ootuse põhimõtet, kohtuasja Herbrink tähendust ning on eiranud ühenduse ja liikmesriikide vahelist pädevuse jaotust.

73. Seetõttu on Esimese Astme Kohus õigesti tuvastanud, et ühendus vastutab ainult kahju eest, mis hagejale on tekkinud kuni 13. maini 1986. Selles osas, milles Esimese Astme Kohtu seisukohad põhjusliku seose tingimuste osas ei ole õiged, ilmneb kohtupraktikast, et see on tähtsusetu juhul, kui muudest põhjustest tuleneb, et kohus on õigesti tuvastanud vastutuse tingimuste täitmise või täitmata jätmise.( ) Nagu tuleneb ka seisukohtadest, mida ma eespool olen esitanud,( ) on see käesoleval juhul nii.

74. Neil asjaoludel tuleb esimene apellatsioonkaebuse väide tagasi lükata.

B. Kahjutasunõuete aegumine (teine ja kolmas apellatsioonkaebuse väide)

1. Poolte peamised argumendid

75. Nii teine kui ka kolmas apellatsioonkaebuse väide on suunatud Esimese Astme Kohtu seisukoha vastu, mille kohaselt on menetluse esemeks olevad kahjutasunõuded juba aegunud. Teise apellatsioonkaebuse väite raames leiab apellatsioonkaebuse esitaja, et hinnang, mis aegumisele vaidlustatud kohtuotsuses on antud, on õiguslikult väär, kuna Esimese Astme Kohus ei tunnustanud aegumise katkemist ajavahemikul 31. märtsist 1989 kuni teate avaldamiseni 5. augustil 1992. Kolmanda apellatsioonkaebuse väite raames leiab ta, et aegumise hindamisel on tehtud õiguslik viga, kuna Esimese Astme Kohus ei ole tunnustanud aegumise katkemist või peatumist alates 5. augustist 1992 alanud ajavahemiku jooksul. Mõlemad apellatsioonkaebuse väited tuginevad seejuures põhimõtteliselt kahele lähtepunktile. Ühelt poolt väidab apellatsioonkaebuse esitaja, et Esimese Astme Kohus on hinnanud valesti 5. augusti 1992. aasta teate tähendust või täpsemalt ei teinud seoses aegumisega õigeid järeldusi. Teisalt väidab ta, et Esimese Astme Kohus ei ole võtnud arvesse olulisi asjaolusid ja on rikkunud oma põhjendamiskohustust.( ) Kohtuotsus rikub seega võrdse kohtlemise, õiguskindluse ja õiguspärase ootuse põhimõtet ning põhjendamiskohustust.

76. Täpsemalt on apellatsioonkaebuse esitaja põhimõtteliselt seisukohal, et nõukogu ja komisjon loobusid teatud grupi SLOM-tootjate suhtes, kelle hulka ka ta ise kuulub, kahjutasunõuete aegumisele tuginemisest 5. augustil 1992 esitatud teatega või loobusid sellest õigusest oma tegevusega. Sellest tulenevalt, et see teade on teadlikult sõnastatud laiemalt kui Euroopa Kohtu põhikirja artikkel 43 (Euroopa Kohtu põhikirja artikkel 43 on asendatud artikliga 46)( ) ja hõlmab ka 31. märtsi 1989. aasta kirja. Ülejäänud osas ei ole Euroopa Kohtu põhikirja artikli 43 tõlgendamine apellatsioonkaebuse esitaja arvates oluline, kuna ta on tuginenud Esimese Astme Kohtu ees teatest tulenevale õigustest loobumisele ja mitte asjaomasele sättele. 5. augusti 1992. aasta teate sõnastusest tuleneb igal juhul selgelt, et ühendus ei saa enam tugineda nende SLOM-tootjate kahju hüvitamise nõuete aegumisele, kellele määruse nr 2187/93 alusel tehti ettepanek kahju hüvitamiseks.

77. Läbirääkimistel, mida peeti komisjoniga pärast 1993. aastat ja mis käsitlesid kahju hüvitamist, ei viidanud komisjon aegumisele nende SLOM-tootjate osas, keda 31. märtsi 1989. aasta kiri puudutas, hoolimata sellest, kas SLOM-tootja oli vahepeal esitanud kohtusse hagi või mitte. Selle asjaolu on Esimese Astme Kohus jätnud ebaõigesti arvesse võtmata.

78. Veel ei ole Esimese Astme Kohus arvestanud asjaolu, et komisjon on kohtuasja T‑179/96( ) kirjalikus menetluses 31. märtsi 1989. aasta kirja alusel loobunud aegumisele tuginemisest ja sellega uuesti kinnitanud, et ühendus ei esita aegumise arvesse võtmise taotlust. Esimese Astme Kohus on punktis 72 ebaõigesti leidnud, et apellatsioonkaebuse esitaja peab tõendama komisjoni ametniku sõnu ja jätnud arvesse võtmata, et need kinnitavad vähemalt kaudselt 31. märtsi 1989. aasta kirja, tõlgendatuna koos 5. augusti 1992. aasta teatega, aegumist katkestavat mõju.

79. Apellatsioonkaebuse esitaja vaidleb seejärel täpsemalt Esimese Astme Kohtu otsuse punktides 62–70 esitatud seisukohtade vastu. Seoses kohtuotsuse punktidega 62 ja 63 ei tuginenud ta aegumise katkemise osas Euroopa Kohtu põhikirja artiklile 43, vaid 5. augusti 1992. aasta teatele. Punktis 65 sedastatu, mille kohaselt on 5. augusti 1992. aasta teates sisalduv loobumine ühepoolne tegevus, ei ole apellatsioonkaebuse esitaja õiguste suhtes asjakohased. Asi ei ole nimelt selles, mida nõukogu ja komisjon teatega üldiselt silmas pidasid, vaid selles, milline õigussuhe on teate sisu ja ülejäänud asjaolude alusel ühenduse ja apellatsioonkaebuse esitaja vahel tekkinud.

80. Esimese Astme Kohtu põhjendused punktides 66 ja 67 on arusaamatud ja ebaõiged, kuna kohus on jätnud tähelepanuta ühelt poolt 5. augusti 1992. aasta teate ja Euroopa Kohtu põhikirja artikli 43 teksti erinevuse ning teiselt poolt eespool kirjeldatud tähenduse, mille komisjon on oma praktikas sellele andnud, ka seoses 31. märtsi 1989. aasta kirjaga.

81. Lisaks ei selgu vaidlustatud otsusest, miks võib apellatsioonkaebuse esitajat ebavõrdselt kohelda võrreldes teiste SLOM-tootjatega, kelle puhul on komisjon nõustunud sellega, et nad tuginevad 31. märtsi 1989. aasta kirjas, koosmõjus 5. augusti 1992. aasta teatega, väljendatud aegumise katkemisele.

82. Veel ei tunnusta Esimese Astme Kohus punktides 68 ja 69 selle nimekirja tähendust, mille komisjon Hollandi ametiasutustele veidi aega pärast määruse nr 2187/93 jõustumist oli saatnud. See nimekiri on lisakinnitus selle kohta, et komisjon loobus vaidlustatud teatega aegumisele tuginemisest 31. märtsil 1989 saadetud kirja autorite suhtes. Sellest tuleneb ka, et asjakohane ei ole punktis 70 esitatud seisukoht, mille kohaselt apellatsioonkaebuse esitaja ekslik mainimine nimekirjas ei saa tekitada talle ootust teates sisalduva kohustuse osas.

83. Apellatsioonkaebuse esitaja jõuab lõpuks järeldusele, et Esimese Astme Kohus on kahju hüvitamise hagi aegumist valesti hinnanud ja selle asemel on võimalik ainult järeldada, et ühendus ei saa tugineda aegumisele vähemalt kuni 30. septembrini 1993( ) kestnud ajavahemiku osas. Kuna Esimese Astme Kohus eeldas, et apellatsioonkaebuse esitaja nõuded on selleks kuupäevaks täiesti aegunud, ei ole – nagu ta selgitab – Esimese Astme Kohus üldse hinnanud seda, kas selle ajahetke ja 29. aprillil 1997. aastal hagi esitamise vahel on esinenud osaline aegumine. Seda küsimust peab Esimese Astme Kohtus veel kohtuasja tagasisaatmisel uue otsuse tegemiseks selgitama.

84. Nõukogu lükkab apellatsioonkaebuse esitaja etteheited tagasi osaliselt vastuvõetamatutena, igal juhul aga põhjendamatutena.

85. Apellatsioonkaebuse esitaja taotleb, et Euroopa Kohus vaataks kohtuasja täies ulatuses uuesti läbi, eelkõige asjaolude hindamise osas. Igal juhul on vastuvõetamatud apellatsioonkaebuse esitaja väited selles osas, et Esimese Astme Kohus on asjassepuutuvaid asjaolusid valesti tõlgendanud või pole neid arvesse võtnud. Nõukogu viitab seejuures apellatsioonkaebuse esitaja selgitustele eelkõige D. Boossi osas. Lisaks on need etteheited ka põhjendamatud. Uue kaebusena, mis on vastuvõetamatu, tuleb nõukogu meelest tagasi lükata väide, mille kohaselt komisjon loobus õigusest tugineda aegumisele ajavahemiku 31. märtsist 1989 kuni 5. augustini 1992 osas. Esimese Astme Kohtus soovis apellatsioonkaebuse esitaja aga tugineda 31. märtsi 1989. aasta kirja aegumist katkestavale mõjule ajavahemiku osas, mis eelnes 31. märtsile 1989. Nõukogu märgib, et kui lähtuda sellest, et õigusest tugineda aegumisele kuni 5. augustini 1992 kestnud ajavahemiku osas on loobutud, ei saa aegumise vastuväiteid esitada sellele tähtpäevale eelneva aja kohta. Kui aga lähtuda sellest, et aegumine on katkenud, siis väljakujunenud kohtupraktika kohaselt on kadunud ka katkemisest tekkinud kasu, kui ettenähtud tähtaja jooksul ei esitata kohtule hagi. Nõukogu märgib ka üldiselt, et apellatsioonkaebuse esitaja väidab ainult seda, et komisjon loobus õigusest tugineda aegumisele, kuid otsuse sellise loobumise kohta võivad teha ainult kõnealused institutsioonid koos.

86. Põhjendamatud on apellatsioonkaebuse esitaja argumendid, mille kohaselt Esimese Astme Kohus on eiranud 5. augusti 1992. aasta teatest ja 31. märtsi 1989. aasta kirjast tulenevaid tagajärgi. Nõukogu viitab eelkõige Euroopa Kohtu põhikirja artiklile 43. Juhul kui ühenduse institutsioon lükkab esitatud avalduse tagasi, võib ühenduse vastutuse õiguse nõudmise aegumine katkeda vaid siis, kui kahe kuu jooksul algatatakse menetlus Euroopa Kohtus. Nõukogu ei vastanud 31. märtsi 1989. aasta kirjale – mis tähendab kaudset tagasilükkamist – ning apellatsioonkaebuse esitaja ei algatanud ettenähtud kahekuise tähtaja jooksul menetlust.

87. Nõukogu vaidlustab väite, mille kohaselt 5. augusti 1992. aasta teade hõlmab ka 31. märtsi 1989. aasta kirja ja seega mõjub see tagasiulatuvalt aegumist katkestavalt. Esimese Astme Kohus on nimetatud teadet õigesti tõlgendanud Euroopa Kohtu põhikirja artiklit 43 silmas pidades, mis esmasest õigusest tuleneva sättena on ühenduse institutsioonidele kohustuslik.

88. Nõukogu väidab veel, et Esimese Astme Kohus on õigesti jätnud apellatsioonkaebuse esitajale omistamata komisjoni otsustest tulenevad teatud SLOM-tootjatele antud õigused, kuna apellatsioonkaebuse esitaja ei olnud nendega võrreldavas olukorras. Aegumisele tuginemisest loobumist seoses nende tootjatega tuleb vaadelda koos püüdega jõuda kohtuvälisele kokkuleppele nende tootjatega, kelle kahju hüvitamise nõuded ei olnud veel täielikult aegunud ja kelle osas hüvitamine oli võimalik. Asi ei ole abstraktses või üldises loobumises Euroopa Kohtu põhikirja artiklist 43 ühendusele tulenevatest õigustest. Nõukogu meenutab ka seda, et apellatsioonkaebuse esitaja on sattunud asjaomaste tootjate nimekirja ainult ekslikult.

89. Komisjon toetab üldiselt nõukogu õiguslikke seisukohti. Ka tema arvates tuleb aegumise küsimust hinnata Euroopa Kohtu põhikirja artikli 43 alusel.

90. Peamiselt leiab komisjon, et apellatsioonkaebuse esitaja ei ole vaidlustanud Esimese Astme Kohtu paikapidavaid järeldusi, mille kohaselt aegusid kahju hüvitamise nõuded 13. mail 1991, juhul kui nende aegumine enne seda polnud katkenud. Ainsa katkestava tegevusena tuleb kõne alla 31. märtsi 1989. aasta kiri. Kuna selle kirja tagajärjel siiski ei algatatud Euroopa Kohtu põhikirja artiklist 43 tuleneva tähtaja jooksul menetlust ja institutsioonid ei vastanud sellele kirjale, tõusetub ainult veel küsimus, kas ühenduse institutsioonid ei äratanud apellatsioonkaebuse esitajas lootust, et tema puhul aegumisele ei tugineta. Teade oli aga selgelt suunatud tootjatele, kes täitsid kohtuotsuses Mulder II esitatud tingimused, niisiis tootjatele, kellele oli antud lõplik kvoot ja kelle nõuded ei olnud veel aegunud. Apellatsioonkaebuse esitaja ei kuulunud niisiis ka nende tootjate hulka, kelle osas komisjon oli loobunud aegumisele tuginemisest. Selles osas ei muuda midagi ka tema nime esinemine Hollandi ametiasutustele esitatud nimekirjas, kuna tema osas ei tulnud kõne alla määruse nr 2187/93 alusel kahju hüvitamise ettepaneku esitamine, vaidlusalune nimekiri aga oli saadetud just nimelt sel eesmärgil. Kõike eeltoodut on Esimese Astme Kohus otsuse punktides 68–71 õigesti esitanud.

2. Hinnang

a) Kahju hüvitamise nõuete aegumise katkemine või peatumine

91. Otsuse põhjendava osa vaidlustatud osade kontrollimiseks ja vastavalt neile apellatsioonkaebuse esitaja kaebuste klassifitseerimiseks tuleb järgnevalt uurida lepinguvälise kahju hüvitamise nõuete puhul kohaldatavaid aegumiseeskirju.

92. Eelkõige tuleb järgida seda, et Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 43 (nüüd Euroopa Kohtu põhikirja artikkel 46)( ), millega reguleeritakse esmase õiguse tasandil lepinguvälise vastutusega seotud nõuete aegumist, käsitletakse ainult katkemist, aga mitte peatumist. ( )

93. Nagu Esimese Astme Kohus punktis 62 on asjakohaselt sedastanud, võib aegumise katkemine selle sätte sõnastuse kohaselt toimuda kahel viisil, nimelt Euroopa Kohtus menetluse algatamisel või enne sellist menetlust kahjustatud isiku poolt avalduse esitamisega pädevale ühenduse institutsioonile. Viimasel juhul saab aegumist katkestav mõju tekkida ainult siis, kui pärast avalduse esitamist algatatakse menetlus kas EÜ artiklis 230 või EÜ artiklis 232 sätestatud tähtaegade jooksul. ( )

94. Nagu Euroopa Kohus oma kohtuotsuses Roquette Frères v. komisjon on selgitanud, ei saa Esimese Astme Kohus siiski aegumise küsimust põhikirja artikli 46 alusel ise algatada.( )

95. Institutsioonid, kelle vastu kaebus on esitatud või täpsemalt kostja, võib seega põhikirja artiklist 46 tulenevat kahju hüvitamise nõude tagasilükkamist aegumise tõttu vältida selle abil – ja sellega aegumistähtaega pikendada –, et ta loobub aegumisele tuginemisest.

96. Selles kontekstis on Esimese Astme Kohus väljakujunenud praktikas tunnustanud SLOM-tootjatele kahju hüvitamise juhtudel, et ühenduse institutsioonid võivad loobuda aegumisele tuginemisest ka eelnevalt ja teatud grupi või teatud ajavahemiku osas. ( )

97. Kuna seda võib iseenesest vaadelda nimetatud kohtuasja Roquette Frères edasiarendamisena, milles Euroopa Kohus käsitles põhikirja artikli 46 kohast aegumist nõudena, millest saab loobuda, on otsustav küsimus selles, millised tagajärjed tekivad eelnevalt väljendatud aegumise nõudest loobumisest juhul, kui hoolimata sellisest loobumisest tugineb ühenduse institutsioon kohtus siiski põhikirja artiklist 46 tulenevale kahju hüvitamise nõude aegumisele.

98. Sellisel juhul võib leida, et kohus on kohustatud täielikult järgima põhikirja artiklit 46 kogu aegumisperioodi osas ja seetõttu peab kohus vastavalt tunnustama ka kahju hüvitamise nõuete aegumist. Kahjustatud isik, kellele on kinnitatud, et aegumise nõudest loobutakse ja kes seetõttu varem ei algatanud menetlust, võib sellisel juhul ainult üritada algatada menetlust kahju hüvitamiseks iseseisva õiguspärase ootuse põhimõtte rikkumise nõude alusel.

99. Esimese Astme Kohus on oma praktikas läinud aga teist teed. Ta on pidanud sarnast eelnevalt väljendatud nõudest loobumist vabatahtlikult enesele kohustuse võtmiseks, mille tagajärjeks on, et asjaomasel institutsioonil on keelatud konkreetsel juhul tugineda aegumisele selle ajavahemiku puhul, mida loobumine puudutab. Ajavahemik, mida nõudest loobumine puudutab, võetakse maha aegumistähtaja kestusest nii, et nõudest loobumine toob kokkuvõttes kaasa aegumise peatumise. ( )

100. Esimese Astme Kohtu väljakujunenud praktikas väljatöötatud lahendus, mis seisneb aegumise peatumise aktsepteerimises, on soovitatav õiguskindluse ja menetlusökonoomika seisukohast.

101. Kuna see aegumise peatumise võimalus põhineb mitte niivõrd põhikirja artiklil 46 kui pigem sellel, et asjaomane kostja loobub sellele artiklile tuginemast, ei ole minu arvates takistuseks asjaolu, et see artikkel käsitleb ainult aegumise katkemist.

102. Kahju hüvitamise nõuete aegumistähtaja lõppemise osas tuleb niisiis eristada ühelt poolt Euroopa Kohtu põhikirja artiklis 46 sätestatud katkemist ja teiselt poolt eespool kirjeldatud alustel peatumist.

b) Aegumise hindamine vaidlusaluses kohtuotsuses

103. Seoses aegumise hindamisega vaidlustatud kohtuotsuses tuleb asuda seisukohale, et Esimese Astme Kohus on punktides 62–63 alustuseks hinnanud katkemise esinemist põhikirja artikli 46 alusel.

104. Nagu ka minu eelnevatest selgitustest tuleneb, on katkemise küsimuses nõukogu ja komisjon samuti õigesti viidanud sellele, et apellatsioonkaebuse esitaja ei ole algatanud menetlust (pärast ühenduse institutsioonile 31. märtsil 1989 kirja saatmist) ja Esimese Astme Kohus on seetõttu punktis 63 õigesti järeldanud, et aegumine ei katkenud.

105. Vaidlustatud otsuse järgnevates punktides ei tegele kohus siiski mitte aegumise katkemise küsimusega, vaid sellega, kas aegumine on peatunud eeltoodud mõttes( ), lähtudes mitte sellest, kas Euroopa Kohtu põhikirja artikli 46 kohaselt on menetlus algatatud, vaid sellest, kas on loobutud aegumisele tuginemisest.

106. Nii nagu Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktis 64 on sedastanud, väitis apellatsioonkaebuse esitaja kohtumenetluses, et nõukogu ja komisjon kohustusid tema suhtes loobuma aegumisele tuginemisest alates 31. märtsist 1989.

107. Seega hindab Esimese Astme Kohus vaidlustatud kohtuotsuse punktides 65–72, kas ja millises ulatuses loobusid nõukogu ja komisjon apellatsioonkaebuse esitaja nimetatud tegevuse ja asjaolude, eelkõige arvestades 5. augusti 1992. aasta teadet ja apellatsioonkaebuse esitaja 31. märtsi 1989. aasta kirja, apellatsioonkaebuse esitaja puhul aegumisele tuginemast.

108. Seoses küsimusega, kas ja millises ulatuses nõukogu ja komisjon tegelikult teatasid 5. augusti 1992. aasta teatega aegumise nõudest loobumisest seoses apellatsioonkaebuse esitaja 31. märtsi 1989. aasta kirjaga ja apellatsioonkaebuse esitaja nimetatud muude asjaoludega, tuleb aga hinnata faktilisi asjaolusid ja see ei ole Euroopa Kohtu pädevuses. Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt saab apellatsioonkaebus tugineda ainult nendele alustele, mis puudutavad õigusnormide rikkumist, aga mitte asjaolude hindamist. ( )

109. Selles osas tuleb need vaidlustatud otsuse punkte käsitlevad apellatsioonkaebuse esitaja teises ja kolmandas väites esitatud kaebused, mis on seotud 5. augusti 1992. aasta teate tähenduse, 31. märtsi 1989. aasta kirja, Hollandi ametiasutustele saadetud nimekirja ja D. Boossi sõnadega, vastuvõetamatutena tagasi lükata.

110. Selles osas, kus apellatsioonkaebuse esitaja etteheiteid tuleb mõista viisil, et Esimese Astme Kohus rikkus aegumise hindamisel põhjendamiskohustust, piisab tõdemisest, et Esimese Astme Kohus käsitles apellatsioonkaebuse esitaja aegumise vastu esitatud argumente vaidlustatud kohtuotsuse punktides 52–57 kokkuvõtlikult, hindas neid aegumise katkemise( ) või peatumise( ) esinemise seisukohast ja järeldas selle alusel, et nõue aegus katkemise või peatumise puudumise tõttu 13. mail 1991. Esimese Astme Kohus on seega oma põhjendamiskohustust piisavalt täitnud.

111. Eelnevast tuleneb, et Esimese Astme Kohus on aegumist hinnanud õiguslike vigadeta ning teine ja kolmas apellatsioonkaebuse väide tuleb vastuvõetamatuse ja ülejäänud osas igatahes põhjendamatuse tõttu tagasi lükata.

VII. Kohtukulud

112. Vastavalt kodukorra artikli 69 lõikele 2, mida kodukorra artikli 118 alusel kohaldatakse apellatsioonkaebuste suhtes, on kohtuvaidluse kaotanud pool kohustatud hüvitama kohtukulud, kui vastaspool on seda nõudnud. Kui apellatsioonkaebuse esitaja kõik väited lükatakse minu ettepaneku kohaselt tagasi põhjendamatuse või vastuvõetamatuse tõttu, siis tuleb kohtukulud jätta apellatsioonkaebuse esitaja kanda.

VIII. Ettepanek

113. Esitatud põhjendustest lähtudes teen Euroopa Kohtule ettepaneku

– jätta apellatsioonkaebus rahuldamata ja

– jätta kohtukulud apellatsioonkaebuse esitaja kanda.