Euroopa Liidu Nõukogu 2. juulil 2021 esitatud apellatsioonkaebus Üldkohtu (teine koda) 21. aprilli 2021. aasta otsuse peale kohtuasjas T-252/19: Pech versus nõukogu

(Kohtuasi C-408/21 P)

(2022/C 51/19)

Kohtumenetluse keel: inglise

Pooled

Apellant: Euroopa Liidu Nõukogu (esindajad: A. de Gregorio Merino, E. Dumitriu-Segnana, K. Pavlaki ja E. Rebasti)

Teised menetlusosalised: Laurent Pech, Rootsi Kuningriik

Apellandi nõuded

Apellant palub Euroopa Kohtul:

— tühistada Üldkohtu otsus;

— teha lõplik otsus apellatsioonkaebuse esemeks olevates küsimustes;

— mõista hagejalt kohtuasjas T-252/19 välja nõukogu kohtukulud esimeses kohtuastmes ja apellatsioonimenetluses.

Väited ja peamised argumendid

Nõukogu esitab apellatsioonkaebuse põhjendamiseks kolm väidet:

Esimene väide: määruse 1049/2001 (1)

artikli 4 lõike 2 teise taande väär tõlgendamine ja kohaldamine

Väite esimene osa: Üldkohus on teinud hindamisvea seoses küsimusega, kas taotletud arvamusel on eriti lai kohaldamisala ning tõlgendas seda kohtupraktikas juurdunud kriteeriumi viisil, mis muudab selle ainetuks. Kuna Üldkohus ei analüüsinud nõukogu sellekohaseid argumente, on ta rikkunud ka põhjendamiskohustust.

Väite teine osa: Üldkohus on rikkunud õigusnormi, kuna jättis arvesse võtmata õigusliku arvamuse tundlikkuse, arvestades selle konteksti konkreetseid asjaolusid, eelkõige selle määravat tähtsust otsustamisprotsessis. Õigusnõustamise tundliku laadi tõlgendamine Üldkohtu pakutud viisil, mis eraldab õigusliku arvamuse sisu seda ümbritsevatest asjaoludest, on õiguslikult väär ja jätab selle sisust suure osa ilma määruse artikli 4 lõike 2 teise taandega ette nähtud kaitsest.

Väite kolmas osa: Üldkohus on teinud hindamisvea seoses küsimusega, kas õigusliku arvamuse avaldamine võib kahjustada eelseisvaid kohtumenetlusi nii, et seab ohtu poolte võrdsuse kohtu ees ja nõukogu kaitseõigused.

Teine väide: määruse 1049/2001 artikli 4 lõike 3 esimese lõigu väär tõlgendamine ja kohaldamine

Teise väite esimene osa: Üldkohus on määruse (EÜ) nr 1049/2001 artikli 4 lõike 3 esimeses lõigus sätestatud erandi kohaldatavuse üle otsustamisel rikkunud õigusnormi, kuna leidis, et muutmata jätmise otsuses tuli esitada kindlaid tõendeid, mida aga ei tehtud. Lisaks piirdus Üldkohus oma põhjendustes üldiste väidetega, mis kaitset eitavad, selle asemel, et konkreetselt vastata nõukogu esitatud põhjendustele seoses ohuga tema otsustamisprotsessile.

Teise väite teine osa: Üldkohus on rikkunud õigusnormi, kuna leidis, et demokraatliku vastutuse põhimõte, millel põhineb seadusandlike dokumentide suurendatud läbipaistvus, on ühtemoodi kohaldatav kõikidele seadusandlikele menetlustele, olenemata sellest, kas need sisaldavad poliitiliste otsustajate seisukohti või on siseteenistuste, sealhulgas õigusteenistuse kaastöö.

Kolmas väide: Üldkohtu kodukorra artikli 113 rikkumine ja asjaolude moonutamine

Lõpuks keeldus Üldkohus uuendamast menetluse suulist osa ja arvesse võtmast asjaolu, et kohtumenetlust alustati vastuolus määrusega 2020/2092 (2) täpselt samade õigusküsimustega seoses, mida käsitleti arvamuses. Siinkohal on tegemist menetlusnormi rikkumisega, mis ei võimaldanud Üldkohtus arutusel oleva juhtumi olulises punktis nõukogul olla ära kuulatud.

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. mai 2001. aasta määrus (EÜ) nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele (EÜT 2001, L 145, lk 43; ELT eriväljaanne 01/03, lk 331).

(2) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2020. aasta määrus (EL, Euratom) 2020/2092, mis käsitleb üldist tingimuslikkuse korda liidu eelarve kaitsmiseks (ELT 2020, L 433 I, lk 1).