SISUKORD

1..... Kokkuvõte. 3

2..... Majanduse olukord ja väljavaade. 4

3..... Peamised majandusprobleemid ja võetavad poliitilised meetmed. 5

3.1. Stabiilsuse taastamine ja säilitamine. 5

3.1.1. Finantsstabiilsus. 5

3.1.2. Eelarvepoliitika. 8

3.2. Tasakaalustamatuse vähendamine ja majanduskasvu soodustamine. 12

3.2.1. Euroala sisemise tasakaalustamatuse vähendamine. 12

3.2.2. Struktuurireformid majanduskasvu ja majanduse kohanemisvõime toetamiseks. 19

Laiendatud euroala pakt – kohustuste täitmise hinnang. 21

4..... Poliitika koordineerimise tugevdamine euroaalal 23

4.1. Kriis osutas nõrkadele kohtadele euroala juhtimises. 23

4.2. Majanduse juhtimise reform euroalal 24

1. Kokkuvõte

Eelmisel aastal tuli euroalal toime tulla kriisi seni kõige raskema etapiga. Selle keskmes oli riikide, pangandussüsteemi ning halveneva majandusväljavaate ohtlik vastastikmõju. Kuna suur osa riikide võlakirjadest kuulub Euroopa pankadele, kandus mure riigivõla jätkusuutlikkuse pärast üle pangandussektorisse. Pankade piiratud suutlikkus kahju katta suurendas riigi maksejõuetuse riski, kuna valitsusi nähti raskustes olevate finantseerimisasutuste viimase päästjana. Halvad väljavaated majanduskasvuks (mida kahjustas veelgi era- ja avaliku sektori finantsvõimenduse vähendamine) suurendasid muret võla jätkusuutlikkuse ja pankade kasumlikkuse pärast ning see tingis võla refinantseerimise kulude suurenemise ja seadis nii ohtu võla jätkusuutlikkuse.

Kriisi selles intensiivses etapis ilmnes mõju oluline piiriülene edasikandumine euroalas. Riigivõlaga seotud probleemid ilmnesid euroalas 2010. aastal üksikjuhtumitena. Vahepeal on kriis kandunud teistesse haavatavatesse liikmesriikidesse, kus on ilmnenud või süvenenud erinevad riigisisesed probleemid, sh makromajanduslik tasakaalustamatus või pangandussektori kitsaskohad. Lõpuks mõjutas kriis isegi usaldusväärse eelarvega riike ja muutus süsteemseks 2011. aasta teises pooles. See osutab mõju olulisele ülekandumisele euroalas tulenevalt tihedatest majandus- ja finantssidemetest ja ühisest poliitikaraamistikust ning näitab, et riikidel, keda kriis näiliselt ei mõjuta, ei ole põhjust rahuloluks.

Kindlad poliitikameetmed negatiivse mõjuahela murdmiseks ja poliitikaraamistiku tugevdamiseks aitasid kriisi ohjata. 2012. aasta oktoobris komisjonis vastu võetud stabiilsus- ja majanduskasvu tegevuskavas[1] on esitatud kriisiga toimetuleku terviklik kava, millest poliitikakujundajad on lähtunud reformide tegemisel. Konkreetselt on kokku lepitud Kreekat hõlmavas teises kohandamisprogrammis lähtuvalt riigivõla korrapärasest restruktureerimisest. Haavatavad liikmesriigid, eriti ELi/IMFi kohandamisprogrammiga hõlmatud riigid, on käivitanud julgeid poliitikareforme. Euroalal tervikuna on konsolideerimine toimunud üldiselt kavakohaselt, kuigi mõnel juhul on vaja võtta täiendavaid meetmeid. Riikide jõupingutustega samal ajal on võetud meetmeid Euroopa tasandil: suurimat potentsiaalset majanduskasvu andvate ELi tasandi meetmete võtmist on kiirendatud, finantsstabiilsusmehhanismide mahtu ja ulatust on suurendatud, pangad on omakapitali Euroopa Pangandusjärelevalvega kooskõlastatult suurendanud, Euroopa Keskpank on võtnud meetmeid rahastamisega seotud pingelise olukorra leevendamiseks pangandussektoris. Peale selle lepiti kokku majanduspoliitika juhtimise ulatuslikus reformimises, mille eesmärk on tagada eelarve- ja majanduspoliitika hoolikam jälgimine ja tõhusam järelevalve.

Tulevikuprobleemide lahendamiseks on vaja teha järjekindlaid poliitilisi jõupingutusi. Eespool kirjeldatud poliitikameetmed aitasid olukorda veidi parandada 2012. aasta esimestel kuudel, kuid volatiilsus suurenes hiljuti uuesti tulenevalt negatiivsest makromajanduslikust arengust, pidevast murest pangandussektori pärast ja poliitilise ebakindluse suurenemisest teatavates liikmesriikides. See näitab, et olukord turgudel on endiselt väga pingeline ja osalised on valvsad ning usaldusest jääb ikka veel puudu. Ka näitab see, et olukorra paranemine sõltub oluliselt asjakohase poliitika jätkuvast rakendamisest liikmesriikides ja euroalas. Seepärast on oluline jätkata reforme euroala keskpika ja pika perspektiivi probleemide lahendamiseks, et eelkõige:

- edendada majanduskasvu juba lühikeses perspektiivis ja suurendada kasvupotentsiaali, suurendades turuintegratsiooni ja liberaliseerimist, et erasektori säästud läheksid tootlike investeeringute tegemiseks ja konkurentsivõime suureneks;

- vähendada era- ja avaliku sektori suurt võlakoormust riikide ja sektorite lõikes kooskõlastatult nii, et see ei piiraks liigselt majanduskasvu; eelkõige tuleks:

§ vähendada valitsemissektori suurt võlga keskpika perioodi usaldusväärse konsolideerimisstrateegia raames, tagades õige tasakaalu vajaliku konsolideerimise, reformi ja kasvu vahel;

§ vähendada suurt tasakaalustamatust euroala riikides ulatuslike struktuurireformidega, millega suurendatakse suutlikkust eelarvet kohandada, ning asjakohaselt eristatud eelarvepoliitikaga;

- jätkata finantssektori tervendamist, et tagada eelkõige stabiilne pangandussektor, mis suudab majandust usaldusväärselt rahastada.

Tulenevalt mõju ulatuslikust ülekandumisest euroalas ja vastastikseostest on vaja usaldusväärset majanduspoliitika juhtimist ja majanduse suuremat järelevalvet. Euroala majanduspoliitika juhtimise valdkonnas seni tehtud ja ettevalmistatavad julged reformid aitavad oluliselt täita rahaliidu range juhtimise ja järelevalve vajadust ning panna tugeva aluse stabiilsele ja usaldusväärsele euroalale. Siiski on keskpikas perioodis vaja teha täiendavaid jõupingutusi, et täiendada majandus- ja rahaliidu ülesehitust.

2. Majanduse olukord ja väljavaade

Viimase aasata jooksul on euroala majanduse olukord märgatavalt halvenenud. Euroalas vähenes SKP 2011. aasta lõpus, kuid see stabiliseerus 2012. aasta alguses. Usalduse kadumine tulenevalt riigivõlakriisi süvenemisest, naftahindade tõusust ja maailmamajanduse kasvu aeglustumisest on kasvu pärssinud.

Kuigi pangandussüsteemi ohustavaid teravaid probleeme on aidanud leevendada kiirelt võetud poliitikameetmed 2011. aasta lõpus, on majandusväljavaated endiselt nigelad. Euroopa Komisjoni kevadprognoosi kohaselt jääb SKP 2012. aastal peaaegu muutumatuks (-0,3 %), samal ajal kui 2013. aastaks prognoositakse mõõdukat kasvu (1,0 %). Majanduse sellist aeglast elavnemist prognoositakse usalduse taastumise korral ja seega eeldusel, et kriisi suudetakse ohjata ja et finantsturgude olukord normaliseerub. Kriisi süvenemine on endiselt kõige suurem oht, mis võib taasluua finantssektori ja reaalmajanduse vahelise ohtliku vastastikmõju ning oluliselt halvendada kasvuprognoose.

Prognoositakse, et majanduskasvu erinevus euroala liikmesriikides säilib. Alates üleilmse majandus- ja finantskriisi puhkemisest on majanduskasv euroala riikides olnud väga erinev. Arvatakse, et erinevused ei kao prognoositava perioodi jooksul, kuna sisemise ja välise tasakaalustamatusega riikides peaks majandus taastuma palju hiljem ja aeglasemalt kui riikides, kus struktuurseid kitsaskohti on vähem (vt ka punkt 3.2).

3. Peamised majandusprobleemid ja võetavad poliitilised meetmed

Euroala seisab silmitsi mitmete omavahel seotud probleemidega. Neid kirjeldatakse allpool asjaomaseid poliitikavaldkondi ja -vahendeid käsitlevates punktides. Punktis 3.1. räägitakse euroala finants- ja eelarvepoliitikaga seotud probleemidest, punktis 3.2. kirjeldatakse väikesest majanduskasvust ja suurest makromajanduslikust tasakaalustamatusest tulenevaid probleeme. Igas punktis antakse hinnang euroala poliitikameetmetele, keskendudes meetmetele, mida on võetud vastusena euroala liikmesriikidele 2011. aastal antud soovitustele.

3.1. Stabiilsuse taastamine ja säilitamine

3.1.1. Finantsstabiilsus

Joonis 1. Programmiga hõlmatud riikide riigivõlakirjade tootluse vahe (tähtaeg 10 aastat, võrdlusriik Saksamaa)

Allikas: Reuters Ecowin

Kriis tabas maailma ja Euroopa finantssektorit rängalt. Riskide üldine ümberhindamine üleilmse majandus- ja finantskriisi kontekstis tingis varade hinna ulatusliku vähenemise ja vähendas Euroopa pankade omakapitali ning riikide ametiasutustel tuli mõned pangad päästa. Arvestades et majanduslangus avaldas riigi rahandusele järjest suuremat survet, olid sellised päästeoperatsioonid mõnikord piisavalt ulatuslikud, et kahjustada asjaomase riigi rahanduse jätkusuutlikkust. Pankade päästmine ja riigi rahanduse näitajate läbivaatamine Kreekas vähendasid märkimisväärselt euroala mitme liikmesriigi riigivõlakirjade usaldusväärsust. Haavatavate riikide riigivõlakirjade hind langes ja see vähendas veelgi nende pankade omakapitali, kes olid enne kriisi sellistesse võlakirjadesse ulatuslikult investeerinud (joonis 1). Nõrkade pankade ja nõrkade riikide vastastikune sõltuvus majanduskasvu aeglustumise kontekstis on loonud väga ohtliku vastastikmõju. Süvenev kriis vähendas oluliselt investorite usaldust pankade bilansi vastu ja raskendas pankade juurdepääsu rahastamisele. Kriis muutus süsteemseks 2011. aasta teises pooles, mil pinged finantsturgudel kandusid ühisraha kasutavas piirkonnas valitsevate tugevate vastasmõjude tõttu edasi teiste euroala riikide turgudele (joonised 2 ja 3).

Joonis 2. Valitud riikide riigivõlakirjade tootluse vahe (tähtaeg 10 aastat, võrdlusriik Saksamaa) || Joonis 3. Euroala ettevõtjate finantshindade näitajad.

||

Allikas: Reuters Ecowin || Märkus: 2005.–2011. aasta päeva keskmiste näitajate standardhälbena väljendatuna Allikas: Reuters Ecowin

2011. aasta teises pooles ja 2012. aasta alguses kehtestatud poliitikameetmed aitasid taastada turu usaldusväärsust 2012. aasta esimestel kuudel, kuid see osutus ajutiseks. Eelkõige aitasid Euroopa Keskpanga kolm aastat kestvad väga pikaajalised refinantseerimistoimingud täita euroala pankade kiireloomulisi refinantseerimisvajadusi tänu sellele, et pankadele tagati soodsa hinnaga juurdepääs keskpika tähtajaga rahastamisele. Selleks et turud saaksid olla kindlad pankade võimes seista vastu šokkidele ja säilitada piisav omakapital, leppis 2011. aasta oktoobri Euroopa Ülemkogu kokku üleeuroopalises rekapitaliseerimise kavas, mida koordineerib Euroopa Pangandusjärelevalve (EBA). ELi/IMFi finantsabiprogrammi üldine positiivne rakendamine Portugalis ja Iirimaal aitas ka kaasa turuhoiakute paranemisele, nagu ka reformikavade rakendamine muudes haavatavates riikides. Muud poliitikameetmed, nt kokkulepe Kreeka teise kohandamisprogrammi suhtes, finantsturvalisuse suurendamine ja eelarvehalduse tugevdamine, aitasid samuti parandada hoiakuid euroala riikide majanduse suhtes. Hoiakud paranesid kahjuks üksnes ajutiselt ja investorite usaldus vähenes taas, mis osutab finantsturgude jätkuvale haavatusele ning sellele, et suutmatus rakendada asjakohast poliitikat võib turuhoiakuid kiiresti muuta.

Investorite usalduse taastamiseks on pangandussektoris vaja finantsvõimendust veelgi vähendada, kuid on vaja tagada, et see ei piira liigselt krediidivoogu majandusse. Hiljutised rahastamisega seotud pinged ja pidev surve omakapitali suurendada on tekitanud muret, et pangad võivad laenude andmist liigselt vähendada (joonis 6). Kuna pangalaenud on euroala reaalmajanduse jaoks oluline rahastamisallikas eelkõige väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate jaoks, mõjutaks laenuturu kriis rängalt majanduskasvu ja töökohti ning kui see kestaks pikemat aega, võib lõpuks ohtu sattuda kasvupotentsiaal. Selle riski vähendamiseks on palutud riikide järelevalveasutustel tagada, et pankade kavaga suurendada omavahendite suhtarvu kaasneks pigem omakapitali asjakohane suurenemine kui liigne finantsvõimendus ja laenamisega seotud häired. Praegu puuduvad selged tõendid, et finantsvõimendust oleks hakatud liigselt või ebakorrapäraselt vähendama nii, et sel oleks reaalmajandusele häirivad tagajärjed. Siiski on olukord liikmesriikides väga erinev ja üldpilt võib peita riigitasandil valitsevat erinevat olukorda.

Joonis 4. Pangalaenud euroala eraettevõtjatele väljaspool finantssektorit

Märkus: igakuised rahavood kohandatuna müügi ja väärtpaberistamisega, kohandatud hooajaliselt Allikas: EKP

Enne kriisi kogunenud problemaatiliste varade vähendamine on oluline selleks, et taastada krediidivoog majandusse. Jätkuvalt madalate intressimääradega majanduskeskkond koos pankade vastumeelsusega kajastada kahjumit või võõrandada varasid võib suurendada pankade kalduvust hoiduda laenudest või muudest problemaatilistest varadest. Kahjumi kajastamisega viivitamine võib piirata laenamist krediidikõlblikele laenuvõtjatele, vähendada potentsiaalselt tootlike investeeringute tegemist ning avaldada majanduskasvule negatiivset mõju. Terve pangandussüsteemi ja majanduse tagamiseks on seepärast oluline, et riskide tunnistamine oleks korrektne ja läbipaistev ning et restruktureerimine oleks õigeaegne.

Euroopa Keskpanga erakorralised likviidsusmeetmed on andnud pankadele hingamisruumi. Väga pikaajalised refinantseerimistoimingud on leevendanud rahastamisega seotud suuri pingeid pangandussektoris ning majandustingimuste paranedes peaks pankadel olema võimalik majandusele laenu anda. Teatavate riigivõlakirjade suur tootlus on pannud mõnesid panku investeerima täiendavaid vahendeid kodumaistesse riigivõlakirjadesse, mis suurendab pankade ja riikide omavahelist seotust veelgi. Seega on väga oluline, et pangad kasutaksid väga pikaajaliste refinantseerimistoimingute pakutavat võimalust finantssektori tervendamiseks ja bilansi restruktureerimiseks, säilitades samal ajal krediidivoo majandusse, nii et väga pikaajaliste refinantseerimistoimingute tähtaja saabumise ajaks oleks pangandussektor vastupanuvõimelisem.

Viimase kaheteistkümne kuu jooksul on euroalas jätkunud finantssektori restruktureerimine. Järgides euroala riikidele eelmisel aastal antud soovitust tõhustada finantssüsteemi toimimist ja stabiilsust, on mitu liikmesriiki oma finantssektorit restruktureerinud (CY, DE, ES, EL, IE, PT) ja tugevdanud järelevalveraamistikku (BE). Samas ei ole meetmed alati piisavalt ambitsioonikad ning lähenemisviis terviklik (DE, SI)

Kriis on aeglustanud finantsintegratsiooni ning finantsintegratsiooni kiirendamiseks ja tõhustamiseks oleks vaja teha suuri jõupingutusi. Juba enne kriisi teati, et ELi piiriülese panganduse mudel ei ole kehtiva institutsionaalse korra alusel stabiilne, eelkõige seoses järelevalve ja panganduskriisi ohjamisega. Eriti kahjulikuks on see osutunud rahaliidus, kus finants- ja muud sidemed on tihedamad ning riikide rahandus on omavahel seotud. Kuigi pangad on seni üldiselt säilitanud oma piiriülese kohalolu, on märke piiriülese tegevuse vähenemisest ja sellest, et pangad on taganenud riigipiiride taha. Bilansi restruktureerimise raames on pangad hakanud loovutama mittepõhivara, mille hulka kuulub tihti välismaine vara, loovutamistegevuse struktuur ei ole siiski selge. Finantsintegratsiooni pidurdumise ärahoidmiseks on vaja järelevalve ja kriisiohjamise raamistikke Euroopa tasandil rohkem kooskõlastada. Konkreetsemalt täiendaks majandus- ja rahaliidu praegust struktuuri oluliselt euroala riikide järelevalvestruktuuri ning piiriülese kriisiohje ja koormuse jagamise tavade tihedam kooskõlastamine „pangaliidu” suunas. Samuti võib pankade ja riikide vahelise seose kaotamiseks osutuda vajalikuks pankade rekapitaliseerimine otse ESMi poolt.

3.1.2. Eelarvepoliitika

Alates kriisi puhkemisest on valitsemissektori võlg suurenenud euroalas märkimisväärselt. Kuigi enne kriisi erinesid euroala liikmesriikide võla tase ja suundumused oluliselt, oli võla suurenemine alates kriisi puhkemisest üldine. See on suuresti tingitud riigi rahanduse rollist majanduse ja finantssektori toetamisel üleilmse majandus- ja finantskriisi ajal. Samas on mõned riigid muutunud majandusšokkide suhtes haavatavamaks seepärast, et nad ei teinud kriisile eelnevatel majanduslikult headel aegadel piisavalt jõupingutusi võla vähendamiseks. Alates kriisi puhkemisest 2007. aastal on valitsemissektori võlg euroalas tervikuna suurenenud rohkem kui 20 protsendipunkti ning 2011. aastal oli see 88 % SKPst, kusjuures erinevused on liikmesriigiti suured. Siiski tuleb märkida, et kuigi euroala on riigivõlakriisi keskmes, on valitsemissektori võla tase USAs ja Jaapanis suurenenud veelgi rohkem ning valitsemissektori võla suhe SKPsse on suurem kui euroalas (joonis 5).

Mitme teguri koosmõju tõttu on valitsemissektori suure võla vähendamine iseenesest kiireloomuline probleem, eriti euroala ja rahaliidu kontekstis. Esiteks on riigivõlaturul märkimisväärselt suurenenud soovimatus riske võtta, mis kajastab tõenäoliselt varasema liiga madala riskitaseme liigset korrigeerimist, kuna investorid on suurenenud võlataseme ja majanduskasvu nõrga väljavaate kontekstis riigivõla jätkusuutlikkuse ümber hinnanud. See tähendas mõnede valitsuste jaoks rahastamiskulude hüppelist kasvu, mis omakorda seadis nendes liikmesriikides ohtu võla jätkusuutlikkuse juba keskpikas perspektiivis. Teiseks on kriis osutanud euroala riikide väga suurele vastastikmõjule, mis suurendab süsteemse kriisi tekkimise ohtu, st et suundumused euroalas tervikuna mõjutavad investorite nägemust rohkem kui suundumused asjaomases liikmesriigis. Kolmandaks mõjutavad rahvastiku vananemisest tulenevad eelarvekulud eelarve jätkusuutlikkust pikas perspektiivis. Selleks et vähendada praegu enamikus liikmesriikides väga suurt võla suhet SKPsse, on eelarvet vaja märkimisväärselt suures ulatuses kohandada, milleks on vaja pikaajalist ja jätkusuutlikku konsolideerimisstrateegiat.

Euroalas on käimas eelarve konsolideerimine ning liikmesriigid on oma eelarvet märkimisväärselt konsolideerinud. Valitsemissektori eelarve puudujääk vähenes 2,1 protsendipunktilt 4,1%-le SKPst 2011. aastal. Valitsemissektori võlg aga suurenes ja moodustas 87,2 % SKPst. Kuna eelarvepuudujäägi suhet SKPsse vähendati aeglustuva kasvu kontekstis, on eelarvet vaja oluliselt konsolideerida. Tsükliliselt kohandatud eelarveseisund paranes 1 protsendipunkti ja moodustas 3,4 % SKPst 2011. aastal. See näitab, et euroala liikmesriigid on üldiselt saavutanud eelarve struktuurse konsolideerimise eesmärgid, mis on ette nähtud nende 2011. aasta ajakohastatud stabiilsusprogrammiga.

Stabiilsusprogrammid näitavad, et konsolideerimine peaks jätkuma. Stabiilsusprogrammis esitatud kava kohaselt väheneb eelarvepuudujääk euroalas ligikaudu 3 % -le SKPst 2012. aastal ja täiendavalt alla 1 %-le SKPst 2015. aastal. Valitsemissektori koguvõlg peaks aga prognooside kohaselt veelgi suurenema ja ületama 2012. aastal 90 %, enne kui see väheneb ligikaudu 85 %-le 2015. aastal, kuid eeldatakse, et suured erinevused võlatasemes jäävad alles kogu programmiperioodi jooksul.

Joonis 5. Valitsemissektori võla ja eelarve puudujäägi areng euroalas, USAs ja Jaapanis 2007–2013 (% SKPst)

Allikas: komisjoni talitused.

Euroala liikmesriikidel tuleb taastada oma riigi rahanduse jätkusuutlikkus, kuid eelarve konsolideerimisel on lühiajaline mõju majanduskasvule. Üldiselt avaldab eelarve konsolideerimine lühiajalist pärssivat mõju majandustegevusele. Praeguse majanduskriisijärgse langusperioodi ajal on selline mõju tõenäoliselt suurem kui majanduskasvu tavapärase tsüklilise aeglustumise ajal. See on tingitud sellest, et krediidipiirangud mõjutavad praegu suurt osa kodumajapidamistest ja ettevõtjatest, ning nad on pigem tundlikud sissetuleku ja kasumi kui intressimäärade muutumise suhtes. Lisaks piiravad praegu juba niigi soodne rahapoliitika ja pangandussektori probleemidest tulenevad ülekandemehhanismi häired kõnealuse allika tasakaalustavat mõju.

Eelarvepoliitika rakendamisel on peamine väljakutse eelarvet konsolideerida majanduskasvu soodustaval viisil. Usaldusväärsed majanduskasvu toetavad keskpika perioodi konsolideerimiskavad on üliolulised selleks, et vähendada kõrget võlataset ja samal ajal leevendada konsolideerimisega kaasnevat võimalikku negatiivset mõju majanduskasvule. Siinkohal on üks peamine tegur konsolideerimise usaldusväärsus – lühiajaline negatiivne mõju majanduskasvule on tavaliselt väiksem kui konsolideerimist tajutakse mitteajutisena. Majanduskasvu toetaval konsolideerimisel on neli iseloomulikku tunnust: i) riigiti erinev tempo ii) rõhuasetus erinevatele konsolideerimismeetmetele, sh selge keskendumine elanikkonna vananemisega seotud kulude kärpimisele ning iii) eelarvepädevate institutsioonide reform.

(i) Eelarveprobleemide ulatus on euroala liikmesriigiti erinev ning konsolideerimise tempo peaks erinema

Stabiilsuse ja kasvu paktiga on ette nähtud paindlik ja eeskirjadel põhinev raamistik, millest saab konsolideerimise erineva tempo puhul juhinduda. ELi eelarve-eeskirjade rakendamine põhineb majandusanalüüsil ja õigussätetel ning riigi rahanduse struktuurse jätkusuutlikkuse üldisel hindamisel. Raamistik võimaldab liikmesriike objektiivselt eristada lähtuvalt nende eelarve mänguruumist ja makromajanduslikest tingimustest (joonis 6). Liikmesriikides võetud eelarvemeetmete ja eriti struktuurimeetmete hindamine on kõnealuste eeskirjade rakendamisel kesksel kohal.

Fiskaalne väljumisstrateegia, mida järgitakse kriisi mõju pehmendamiseks võetud erakorraliste meetmete kasutamise lõpetamisel, kajastab ELi eelarve-eeskirjade paindlikkust. Eelkõige suure ja tõenäoliselt suureneva riskipreemiaga liikmesriikidel ei ole palju mänguruumi nominaalsetest eelarve-eesmärkidest kõrvalekaldumiseks, isegi kui makromajanduslikud tingimused osutuvad eeldatust halvemaks. Teistel liikmesriikidel aga on võimalik lasta automaatsetel stabilisaatoritel toimida struktuurse kohandamiskava raames.

Joonis 6. ELi liikmesriikide valitsemissektori eelarve puudujääk ja valitsemissektori võlg 2011. aastal (% SKPst)

Allikas: komisjoni talitused.

(ii) Erinevad konsolideerimismeetmed on olulised, et minimeerida negatiivset mõju majanduskasvule.

Kulutuste kärpimine võib saata olulise märguande. Arvestades kulupõhist konsolideerimist hõlmavate strateegiate rakendamise keerukust, osutab selliste strateegiate vastuvõtmine selgelt eelarvepuudujäägi otsustavale vähendamisele. Seega on kulude kärpimine usalduse tagamise eeltingimus ning see aitab ära hoida riskipreemiate suurenemise. Majanduskasvu toetava konsolideerimise seisukohast on siiski vaja seada prioriteediks majanduskasvu toetavad avaliku sektori kulud, et mitte kahjustada euroala riikide majanduse juba niigi nõrka kasvupotentsiaali. Avaliku sektori investeeringud on väga olulised, kuna investeeringute suurendamine toetab majanduskasvu sisenõudluse kaudu juba lühikeses perspektiivis ja sellel on pikas perspektiivis positiivne mõju pakkumise poolele. Eelkõige mõnes liikmesriigis, kus intressimäärad on erakordselt madalad, on põhjust võtta meetmeid tootlike investeeringute edendamiseks, kuna on väga tõenäoline, et isiklik ja ühiskondlik kasu ületab rahastamiskulud. Siiski on oluline pöörata tähelepanu ka kulukavade kulutasuvusele ja tõhususele.

Kuna eelarve vajaliku kohandamise ulatus on märkimisväärne, peab osa sellest tulema paljudes liikmesriikide tulu poole pealt. See kehtib eriti nende liikmesriikide puhul, kus eelarve märkimisväärse kohandamise vajadus on kombineeritav maksutulu võimaliku suurendamisega või kus on vaja taastada kriisi tõttu kokkukuivanud maksubaas. Maksutulu suurendamiseks on mitmeid võimalusi, mis ei seisne otseselt maksude suurendamises. Esimene võimalus peaks olema maksukohustuste parema täitmise ja haldamise tagamine. Kui sellest ei piisa või kui maksukohustusi juba täidetakse hästi, tuleks kaaluda maksubaasi laiendamist. Peale selle on maksukohustuste parem täitmine ja maksubaasi laiendamine iseenesest maksupoliitika olulised eesmärgid, mis aitavad tõhustada maksude kogumist ja vähendada majanduslikke moonutusi. Viimase võimalusena ei jää teatavatel juhtudel muud üle, kui tõsta maksumäärasid või kehtestada uusi makse. Sel juhul on eelkõige vaja minimeerida võimalikku negatiivset mõju majanduskasvule, keskendudes kõige vähem kahju tekitavatele maksudele, nt tarbimismaksule või perioodilisele varamaksule.

Asjakohane maksupoliitika aitaks ka toetada majanduskasvu ja suurendada konkurentsivõimet ning vähendada majanduse tasakaalustamatust. Maksupoliitika peaks üldiselt keskenduma kehtivate maksusüsteemide struktuuri ja ülesehituse muutmisele majanduskasvu soodustaval viisil. Eelkõige tööjõu ja kapitali maksustamise suurendamisel on negatiivsem mõju majanduskasvule ja konkurentsivõimele kui muude selliste maksude suurendamisel nagu tarbimismaks, varamaks ja keskkonnamaks. See on eriti oluline euroala nende liikmesriikide jaoks, kellel tuleb oma konkurentsivõimet oluliselt suurendada. Ka tuleb maksumuutuste potentsiaalset jaotuslikku mõju hoolikalt hinnata. Tööjõu maksustamise vähendamisel tuleks keskenduda tööturul tegutsevatele kõige haavatavamale isikutele, kuna neil on eriti vähe stiimuleid tööd teha ja nendega seotud tööjõukulud on üsna suured. Eelkõige euroala puhul on oluline, et maksureform aitaks ka vähendada võlakoormuse suurendamise stiimuleid, mis tulenevad ettevõtte tulumaksu süsteemist ja kinnisvaramaksust.

Eri konsolideerimismeetmed ei ole alati olnud majanduskasvu soodustavad. Kuigi konsolideerimine on üldiselt olnud kulupõhine, on üksnes mõned liikmesriigid kaitsnud selliseid majanduskasvu soodustavaid valdkondi nagu teadus- ja arendustegevus (IT) või haridus (DE). Teised riigid (PT, IT) on seadnud prioriteediks kapitalikulud, eelkõige tõhustades ELi struktuurifondide kasutamist. Mitmes liikmesriigis on muudetud avaliku sektori kulud kulutõhusamaks (EE, FI). Ka tulu poolel on tihti võetud meetmeid. Mitu liikmesriiki on otsustanud makse suurendada. Mõnel juhul parandati maksustamise struktuuri, mis tähendas, et maksukoormus nihkus tööjõu maksustamiselt muude valdkondade maksustamisele (IT). Tihti oli muudatuste suund vale, kuna maksukoormus nihkus tööjõu (AT, ES, FR) või kapitali maksustamisele (ES), kuigi muid majanduskasvu vähem negatiivselt mõjutavaid võimalusi ei ole täielikult ära kasutatud. Ka on võetud meetmeid varamaksustamisega seotud moonutuste vähendamiseks (PT) või tarbimismaksude suurendamiseks (FR), kuid nihet keskkonnamaksude suunas ei ole toimunud.

Elanikkonna vananemisega seotud eelarvemõju arvessevõtmine on keskesel kohal riigi rahanduse jätkusuutlikkuse tagamisel. Tulenevalt kriisi negatiivsest mõjust majanduskasvule eeldatakse, et elanikkonna vananemisega seotud kulud on nüüd riigi rahandusele veel suuremaks koormaks. Praeguse poliitika jätkamisel peaks elanikkonna vananemisega seotud avaliku sektori kulude suhe SKPsse suurenema 4¾ protsendipunkti aastaks 2060. Riigiti on olukord aga erinev – Belgia, Küprose, Luksemburgi, Malta, Madalmaade, Sloveenia ja Slovakkia jaoks on see eriti oluline probleem. Euroalas moodustavad pensionid väga suure osa avaliku sektori kuludest ja nende osakaal suureneb veelgi – praegu on vastav näitaja 12 % SKPst ning see peaks 2060. aastaks suurenema 14 %-le. Kõige suuremate pensionikuludega liikmesriikides, kuid ka muudes liikmesriikides, aitaks pensionide, tervishoiu ja pikaajalise hoolduse reformimine parandada riigi rahanduse pikaajalist jätkusuutlikkust, toetada praegusi konsolideerimismeetmeid ning suurendada investorite kindlustunnet.

Pensionireforme on saatnud edu, kuid tervishoiureformide elluviimine on olnud aeglane. Tulenevalt elanikkonna vananemisega seotud probleemidest on enamus liikmesriike eelmisel aastakümnel kohandanud oma pensionisüsteeme, et muuta neid jätkusuutlikumaks. Eelmisel aastal see trend jätkus. Hiljutised pensionireformid teatavates euroala liikmesriikides, eelkõige Kreekas, Itaalias ja Hispaanias, on avaldanud eelarvele märgatavat positiivset mõju. Siiski on paljudel juhtudel vaja ellu viia täiendavaid reforme. Väiksem edu on saatnud tervishoiusüsteemide reforme, millega tuleb tagada tasakaal ühelt pool tervishoiuteenuste üldise kättesaadavuse ja pikaajalise hoolduse ning teiselt poolt elanikkonna vananemise, tehnoloogiaarengu ja igas vanuses patsientide kasvavate ootuste vahel. Seega on vaja usaldusväärseid reforme, et muuta avaliku sektori piiratud vahendite kasutamine kulutõhusamaks ja osutada kvaliteetseid tervishoiuteenuseid.

(iii) Riikide eelarveraamistiku reform aitaks oluliselt soodustada konsolideerimist ning saavutada kompromiss majanduskasvu ja konsolideerimise vahel.

Riikide eelarvemenetluste parandamine kindlakstehtud parimate tavade abil aitaks eelarvepoliitikat kestvalt parandada. Lisaks annaks usaldusväärne eelarveraamistik, mis on suunatud eelarve jätkusuutlikkuse tagamisele, riigi rahandusele rohkem mänguruumi eelarve stabiliseerimiseks lühikeses perspektiivis. Kui turgude ootused oleksid kinnistatud usaldusväärses keskpika perioodi kavas, st kui investorid oleksid kindlad, et poliitikakujundajad vähendavad puudujääki keskpikas perioodis, oleksid nad vähem tundlikud eelarvenäitajate lühiajalise kõikumise suhtes, mis jätaks stabiliseerimispoliitika osas rohkem mänguruumi. Ootuste kinnistamisel on oluline roll riikide eelarveraamistikul ja ELi tasandi järelevalvel.

Eelarveraamistike tõhustamisel on saavutatud märgatavat edu. Enamik riike on hakanud oma eelarveraamistiku olulisi struktuurielemente ulatuslikult reformima, nad on kehtestanud uued või rangemad eelarve-eeskirjad (mõnel juhul põhiseadusega), tugevdanud mitmeaastast kavandamist ja loonud eelarvenõukogud. Kõnealust tegevust tuleks jätkata, et saavutada eelarvet tugevdavaid käegakatsutavaid tulemusi. Eelkõige liikmesriikide eelarveraamistiku nõudeid käsitleva direktiivi ülevõtmine 2012. aasta lõpuks, nagu euroala riigipead ja valitsusjuhid lubasid, ning fiskaalkokkuleppe kiire rakendamine saadaks ühese sõnumi, et euroalas võetakse kasutusele asjakohased mehhanismid eelarve usaldusäärseks ja kestvaks konsolideerimiseks.

Eelarvedistsipliini ja solidaarsust euroalal saaks edendada ka riigivõlakirjade ühise emiteerimisega. Riigivõlakirjade ühisel emiteerimisel põhineva uue turusegmendi loomine aitaks paljudes euroala liikmesriikides suurendada investorite nõudlust riigivõlakirjade järele. Sõltuvalt nende ülesehitusest, annaksid sellised võlakirjad osalevatele liikmesriikidele turvalisema juurdepääsu refinantseerimisele üldiselt madalama intressimääraga tänu väiksemale likviidsuspreemiale ja turu volatiilsusele. Seoses sellega on tehtud mitu ettepanekut, muu hulgas soovitas Saksa majandusnõustajate nõukogu kombineerida vastastikuste võlakirjade emiteerimine võlalunastamisfondiga, komisjon esitas rohelises raamatus erinevaid stabiilsusvõlakirjade emiteerimise võimalusi ning samuti on tehtud lühiajaliste võlakirjade (E-Bills) ühise emiteerimise ettepanek. Isegi kui ühine emiteerimine ei aitaks riigivõlakriisi ohjata, aitaksid sellised võlakirjad kaasa tõhusale finantsintegratsioonile, hõlbustades rahapoliitika ülekandumist ja pakkudes kvaliteetset tagatist, mida saab piiriüleselt hõlpsamini kasutada. Ühise emiteerimise netomõju oleks positiivne siiski üksnes juhul, kui on võimalik piirata eelarvedistsipliini järgimist pärssivaid negatiivseid tegureid. Juba kehtiva ja peagi kasutuselevõetava uue majanduse juhtimise raamistiku edukast kohaldamisest võib olla palju kasu ühise emiteerimise eeltingimuste täitmisel. Komisjon esitab ettepanekud pärast rohelise raamatu üle peetavate konsultatsioonide tulemuste analüüsi.

3.2. Tasakaalustamatuse vähendamine ja majanduskasvu soodustamine

3.2.1. Euroala sisemise tasakaalustamatuse vähendamine

Euroala loomisele järgnenud kümnele esimesele aastale on olnud iseloomulik makromajandusliku tasakaalustamatuse järkjärguline suurenemine. Selle kõige märgatavamaks ilminguks oli välispositsioonide suur erinevus. Mõnede liikmesriikide jooksevkonto puudujääk suurenes väga palju, samal ajal kui teistes liikmesriikides tekkis märkimisväärne jooksevkonto ülejääk[2] (joonis 7).

Jooksevkontode suurenevad puudujäägid ja ülejäägid osutasid omakorda euroala liikmesriikide vahelistele suurtele kapitalivoogudele. Kapitali voolas kõige rohkem nendesse liikmesriikidesse, kus investeeringute tegelik tootlus tundus olevat kõige parem. Kuigi eelkõige alguses kajastasid kõnealused kapitalivood osaliselt majanduse kindlat paranemist, kajastasid need ka krediidiriski üldist valesti hindamist ja selle tulemuseks oli ressursside vale jaotumine neid saavates riikides, mis muutus jätkusuutmatute suundumuste oluliseks koostisosaks. Osa sissevoolanud kapitalist kasutati mitteproduktiivsel viisil ja see soodustas sisenõudluse suurt kasvu, mida seostati krediidi liigse suurenemisega ning erasektori ja/või avaliku sektori võla suurenemisega, samuti kinnisvara hinnamullide tekkega mõnedes euroala liikmesriikides (joonis 8).

Joonis 7. Jooksevkonto muutumise jaotus euroalas || Joonis 8. Väline ja sisemine tasakaalustamatus enne kriisi

||

Allikas: komisjoni talitused. || Allikas: komisjoni talitused. Märkus: keskmised eralaenud (tehingud) % SKPst ja keskmine jooksevkonto aastatel 2000–2007.

Euroalas oli välispositsioonide varasem erinevus tingitud peamiselt erinevast arengust erasektoris (joonised 9 ja 10). Jooksevkonto ülejäägiga ja puudujäägiga euroala riikide netolaenuandmine/ -võtmine sektorite kaupa näitab, et välispositsioonide erinevuse suurenemine enne kriisi oli peamiselt tingitud väljaspool finantssektorit tegutsevate eraettevõtjate tegevusest. Kuigi valitsemissektori eelarve tasakaal oli negatiivsem jooksevkonto puudujäägiga riikides kui ülejäägiga riikides, oli valitsemissektori osa üldises tasakaalustamatuses üldiselt väiksem võrreldes erasektoriga[3]. Areng ülejäänud erasektoris osutas aga erinevuste suurenemisele – jooksevkonto ülejäägiga riikides erasektori finantstasakaal üldiselt paranes, samal ajal kui puudujäägiga riikides see halvenes järk-järgult 2007. aastani. Kodumajapidamised olid nii ülejäägiga kui ka puudujäägiga riikides üldiselt netolaenuandjad kogu perioodi vältel, kusjuures puudujäägiga riikides oli netolaenu positsioon tunduvalt nõrgem ja halvenes enne kriisi puhkemist. Väljaspool finantssektorit tegutsevad ettevõtjad olid netolaenuvõtjad puudujäägiga riikides ja netolaenuandjad ülejäägiga riikides. Kriisist tulenevalt on nii väljaspool finantssektorit tegutsevad ettevõtjad kui ka kodumajapidamised oma bilanssi oluliselt konsolideerinud. Selline konsolideerimine ei mõjuta tingimata mitte üksnes puudujäägiga riike, vaid ka jooksevkonto ülejäägiga riike.

Joonis 9. Netoleanuandmine/-võtmine väljendatuna %-na SKPst sektorite kaupa – euroala ülejäägiga riigid || Joonis 10. Netoleanuandmine/-võtmine väljendatuna %-na SKPst sektorite kaupa – euroala puudujäägiga riigid

||

Allikas: Eurostat Märkus: ülejäägiga riigid on BE, DE, LU, NL, AT, FI (ajavahemiku 2000–2010 keskmise välispositsiooni alusel). || Allikas: Eurostat Märkus: puudujäägiga riigid on EE, IE, EL, ES, FR, IT, CY, MT, PT, SI, SK (ajavahemiku 2000–2010 keskmise välispositsiooni alusel).

Kriisi puhkemine tingis varasemate suundumuste muutuse ning euroalas on jooksevkonto tasakaalustamatust märgatavalt vähendatud. Praeguseks on jooksevkonto tasakaalustamatuse levik võrreldes tipptasemega märgatavalt vähenenud. Tegelike jooksevkontode ja peamiste tegurite alusel kindlaksmääratud „normide” vahe on oluliselt vähenenud (joonis 11). Kriisile eelnenud aastatel oli enamus riikides jooksevkonto saldo allpool taset, mida oleks peamiste tegurite alusel võinud eeldada. Kuna seni on suurim kohandamine toimunud jooksevkonto puudujäägiga riikides, lähenes üldine jooksevkonto puudujääk nullile ja muutus seejärel positiivseks. Kuigi suures osas on puudujäägi vähendamine seotud sisenõudluse ja impordi vähenemisega, on puudujäägiga riigid hakanud ka oma ekspordinäitajaid parandama. Komisjoni kevadprognoosi kohaselt peaks puudujäägiga riikide ekspordi turuosa suurenema rohkem kui ülejäägiga riikides.

Ka ülejäägi poolel toimub tasakaalustamatuse vähendamine, kuigi väiksemas ulatuses. Alates 2007. aastast on kõik ülejäägiga riigid oma ülejääki märgatavalt vähendanud. Eelkõige Saksamaal on kasvumuster viimasel ajal märgatavalt muutunud. SKP kasvu peamiseks toetajaks muutus sisenõudlus ja 2011. aastal suurenes see peaaegu 2 protsendipunkti kiiremini kui euroalas tervikuna. Ka tööjõu ühikukulud suurenesid 2011. aastal kiiremini kui euroalas tervikuna ning hiljutised palgaläbirääkimised osutavad selle suundumuse jätkumisele. Komisjoni kevadprognoosi kohaselt peaksid kõnealused suundumused prognoositud perioodil jätkuma.

Joonis 11. Jooksevkonto puudujäägi suundumused euroalas || Joonis 12. Jooksevkonto tegelik saldo ja jooksevkontot stabiliseeriv rahvusvaheline investeerimispositsioon (2012–2020)

||

Allikas: Euroopa Komisjon Märkus: jooksevkonto puudujääk näitab erinevust tegelike jooksevkontode ning Salto and Turrini (2010) lähenemisviisil põhinevate „normide” vahel || Allikas: Euroopa Komisjon Märkus: jooksevkontot stabiliseeriv rahvusvaheline investeerimispositsioon näitab, milline jooksevkonto saldo on vajalik, et rahvusvahelise netoinvesteerimispositsiooni suhe SKPsse oleks konstantne, arvestades 2012.–2020. aasta kasvuprognoose.

Edaspidi on võtmeküsimuseks, kas tasakaalustamatuse vähendamine on olnud struktuurne või see hakkab tsükliliste tingimuste paranedes jälle suurenema. On märke, et vähemalt osa tasakaalustamatuse vähendamisest on olnud struktuurne ja seega tõenäoliselt üsna püsiv. Kuivõrd hiljutine korrigeerimine kajastab pigem oodatavate sissetulekute ja riskipreemiate ümberhindamist kui SKP tsüklilist vähenemist, võib tasakaalustamatuse vähendamine osutuda jätkusuutlikuks. Arvestades et enamikul puudujäägiga riikidel on suured väliskohustused, peaks turusurve tasakaalustamatuse vähendamiseks olema lähiaastatel jätkuvalt suur ning bilansi kohandamise mõju kadumine tundub ebatõenäoline. Ka eelarvet on puudujäägiga riikides üldiselt vaja rohkem konsolideerida kui ülejäägiga riikides ning seega peaks avalik sektor tõenäoliselt aitama tasakaalustamatust pikas perspektiivis vähendada. Peale selle on kohandamisega kaasnenud paljudes riikides suhteliste hindade muutus, mis on eeltingimus ressursside ümberjaotamiseks riikide majanduse vahel.

Isegi kui kohandamine on puudujäägi poolel olnud suur, on märke, et see ei ole olnud terviklik jooksevkonto suurima puudujäägiga riikides. Kuigi rahavooge on tihti radikaalselt kohandatud, on mõnel kõnelusel riigil endiselt väga palju väliskohustusi, millele osutab rahvusvahelise netoinvesteerimispositsiooni suhe SKPsse. Arvestades suuri netokohustusi ja nõrka kasvudünaamikat, on jooksevkontosid ja eriti kaubandusbilansse vaja veelgi parandada, et rahvusvahelise netoinvesteerimispositsiooni suhe SKPsse hakkaks vähenema (joonis 10). Arvestades majanduskasvu väljavaateid järgmisel kümnendil, suureneb välisvõlg Kreekas, Prantsusmaal, Itaalias, Küprosel, Maltal ja Portugalis, kui jooksevkonto puudujääk jääb praegusele tasemele. See ei pruugi tingimata ohustada välispositsiooni jätkusuutlikkust üsna soodsa välispositsiooniga riikides (nt Prantsusmaa), kuid on lisakoormaks juba niigi suure välisvõlaga riikidele.

Joonis 13. Euroala liikmesriikide sektoripõhised netofinantsvarad (% SKPst), 2010

Allikas: Eurostat Märkus: Finantsvarade netopositsioon on finantsvarad, millest on maha arvatud finantskohustused. Finantsvarade netopositsioon on rahvusvahelise netoinvesteerimispositsiooni vaste riigi raamatupidamises ning selle abil on võimalik uurida säästude ja investeeringute tasakaalu sektorite kaupa. Joonisel on kujutatud olukorda euroala riikides kolme näitaja kaudu: 1) majapidamiste ja ettevõtete netofinantsvarade positsiooni suhe („kattekordaja”), mis näitab, mil määral siseriiklikest erasäästudest piisab ettevõtete vajaduste rahastamiseks. Hall värv näitab, et vajadused kaetakse täielikult, ning must värv näitab, et vajadusi ei kaeta täielikult. Lähtutakse sellest, et ettevõtted on keskmiselt netoinvesteerijad (negatiivne finantsvarade netopositsioon) ja majapidamised on netosäästjad (positiivne finantsvarade netopositsioon) ning finantsettevõtted on keskmiselt vahendajad (tasakaalus finantsvarade netopositsioon). 2) valitsemissektori finantsvarade netopositsioon näitab avaliku sektori rolli erasektori säästude suurendajana (miinusmärk osutab valitsemissektori netokohustustele); 3) majanduse kui terviku finantsvarade netopositsioon ülejäänud maailma suhtes seob sisemise positsiooni majanduse välisvajaduste/-võimalustega (miinusmärk osutab neto väliskohustustele) Ülejäägiga riikidele on ring ümber tõmmatud.

Jooksevkontode vajalik kohandamine välisvõla stabiliseerimiseks või vähendamiseks tähendab tihti, et kaubandusbilanssi on vaja veelgi parandada. See on tingitud nende riikide investeeringute negatiivsest netotulust, st välislaenude intressimaksed, välisinvesteeringutelt makstavad dividendid või muud tegurimaksed. Kuna tulukontod on eelkõige seotud väliskohustustega, on need üsna püsivad. Seni on puudujäägiga riikides kohandamine toimunud suuresti kaubandusbilansside osas, mille muutused on omakorda suuresti tingitud impordi vähenemisest tulenevalt sisenõudluse pidurdumisest. Välispositsioonide jätkusuutlikkuse tagamiseks tuleb sellistel riikidel nagu Kreeka, Hispaania, Küpros ja Portugal muuta oma kaubanduspuudujääk (sh netosiirded) ülejäägiks, et kompenseerida üsna suuri negatiivseid tulukontosid. See tähendab muu hulgas seda, et neil tuleb oma konkurentsivõimet oluliselt parandada, et korvata kriisieelne konkurentsi vähenemine. Selles osas on oluline tagada, et palgasuundumus aitaks muuta tööjõukulud konkurentsivõimeliseks, ning et rakendataks meetmed tooteturu nominaalse jäikuse vähendamiseks. Töötuse suurenemise ärahoidmiseks tuleb hindade ja kulude kohandamist soodustavaid meetmeid toetada reformidega, mis hõlbustavad ettevõtjate ja sektorite lõikes ressursside ümberjaotamist. Kõigepealt tuleb enne kriisi laienenud kaubandussektoriväline tööjõud ja kapital suunata ekspordisektorisse. Selles osas on eriti olulised tööturureformid, mis on kooskõlas turvalise paindlikkuse põhimõttega. Puudujäägiga riikide suur võlg osutab ka välisrahastamise tingimuste olulisusele puudujäägiga riikide jaoks, kuna suured väliskohustused muudavad nad finantseerimiskulude suurenemise suhtes tundlikumaks. Tasakaalustamatuse aluseks olevatele probleemidele keskenduvad struktuurireformid koos riigi rahanduse jätkusuutlikkuse taastamisega aitavad suurendada usaldust finantsturgude vastu ja hoida praegused kohustused elujõulisel tasemel.

Vastupidiselt jooksevkonto puudujäägile, ei anna suur ja püsiv jooksevkonto ülejääk põhjust muretsemiseks asjaomaste riikide välisvõla jätkusuutlikkuse või rahastamisvõime pärast. Ülejäägi püsimine on õigustatud, kui see tuleneb sellistest välistest teguritest nagu loodusvarad, ettevõtete konkurentsivõimest või majanduse struktuursetest omadustest, mis määravad säästmise ja investeeringud: näiteks vananeva rahvastikuga riikide arvates võib olla otstarbekas säästa praegu (st saavutada jooksevkonto ülejääk), et vältida tarbimise vähenemist tulevikus. Siiski on võimalik, et suure ja püsiva jooksevkonto ülejäägi on põhjustanud turgude toimimisega seotud vähem soodsad tegurid, nt ressursside jaotumine finantssektoris või sisenõudlust ja investeerimisvõimalusi piirav poliitika. Viimasel juhul võib asjaomase liikmesriigi heaolu parandada reformidega, mis aitavad suurendada sisenõudlust ja majanduskasvu potentsiaali. Ülemäärase riikliku säästmise vähendamine investeerimise eesmärgil võiks tuua kasu ka muudele euroala riikidele, kus jooksevkonto pideva tasakaalustamatuse vähendamiseks et saa kasutada vahetuskurssi, kuigi selline majanduskasvu edasikandumine on küsitav.

Kui vaadata ülejäägiga riikide olukorda lähemalt, on näha, et nende välispositsiooni kujunemises rolli mängivad sektorid on väga mitmekesised. Euroala „ülejäägiga” riike käsitlev esimene uuring näitab, et eri majandussektorite suhteline olukord on neis riikides üsna erinev (joonis 13).

Avaliku sektori finantsseisund oli 2010. aastal Soomes ja Luksemburgis üldiselt positiivne, mis tähendab, et nende riikide avalikul sektoril oli varasid rohkem kui kohustusi. See tuleneb üsna väikestest kohustustest ja märkimisväärsete vahendite kogunemisest peamiselt tööpensionide süsteemi investeeringute raames. Austrias, Saksamaal ja Madalmaades oli avaliku sektori neto finantsseisund negatiivne (avaliku sektori netovõlgnikud joonisel 13), mis tulenes peamiselt suurtest kogukohustustest (joonis 14). Austria paistab ülejäägiga riikide seast silma sellega, et tal on vaatamata varem kogunenud jooksevkonto ülejäägile üldised netokohustused ülejäänud maailma suhtes (kuigi võlg on väga väike). Kui vaadata erasektori olukorda, kerkivad esile samad riikide rühmad. Austrias, Saksamaal ja Madalmaades on erasektor peamine rahastaja. Austrias ja Saksamaal säästavad kodumajapidamised piisavalt, et katta ettevõtjate laenud, mis katab osaliselt (Austria puhul) või täielikult nende riikide avaliku sektori netokohustused. Madalmaades ei säästa kodumajapidamised praktiliselt midagi ja ettevõtjad rahastavad ülejäänud majandussektorit (netolaenuandmine on positiivne). Selline kaetuse määr (vt joonise 13 märkus) on Soomes ja Luksemburgis osaline.

Järgnevatel aastatel kujundavad tasakaalustamist sektorite vahelised erinevused ülejäägiga riikides. Erinevused eri sektorite finantspositsioonide vahel ja võimalikud sektoritevahelised vastastikused seosed võivad mõjutada seda, milline on finantsvõimenduse vähendamise mõju välispositsioonidele. Eelkõige mõjutab välispositsiooni järgnevatel aastatel avaliku ja erasektori säästude ja investeeringute suhe ning finantsvõimenduse vähendamise surve.

· Ülejäägiga liikmesriikides, kellel on valitsemissektori netovõlg, võib oodata eelarve konsolideerimist, mis suurendab negatiivset mõju majanduskasvule ja survet välispositsioonile. Joonisel 14 on näidatud valitsemissektori (konsolideerimata) koguvõlg, mis Saksamaa, Austria ja Madalmaade puhul oli 2011. aastal üle 75 % SKPst (joonise ülemine osa) ning mis oli kogunenud peamiselt nelja eelneva aasta jooksul (joonise alumine osa).

Joonis 14. Euroala riikide koguvõlg sektorite kaupa

Allikas: Eurostat Märkus: Joonise kohased valitsemissektori võlaandmed sisaldavad muid väärtpabereid kui aktsiad (F3) ning laene (F4); andmed on konsolideerimata, et tagada järjepidevus erasektori andmetega, ja seega erinevad need ELi eelarvejärelevalve kontekstis esitatavatest andmetest. Joonise ülemine osa: 2011. aastal (% SKPst); joonise alumine osa: muutus aastatel 2007–2010 ja 2010–2011, protsendipunktidena SKPst. 2011. aasta andmed on arvutatud esimese kolme kvartali põhjal ning Iirimaa ja Luksemburgi kohta need andmed puuduvad.

· Eelarve konsolideerimise mõju majandusele ja välistasakaalule sõltub ka sellest, milline on erasektori finantsvõimenduse vähendamise surve. Teisest küljest on riikidel, kus eraisikute võlakoormus on tagasihoidlik (joonise 14 ülemine osa), võimalik eelarve konsolideerimise mõju kompenseerimiseks sisetarbimist ja investeeringuid suurendada, nagu näiteks Saksamaa, kus enne kriisi vähendati finantsvõimendust kümne aasta jooksul. See on eriti oluline siis, kui jooksevkonto ülejäägi tingib väike eranõudlus ja kui loiu sisetarbimise ja investeeringute vähesuse põhjuseks on puudused konkreetsete majandussektorite töös (nt teenuseturud). Sel juhul võib jooksevkonto ülejäägiga kaasneda kohalike elanike jaoks vajalikust madalam elatustase. Nimetatud puuduste kõrvaldamiseks elluviidavad struktuurireformid on oluline vahend sisenõudluse suurendamisel ning need aitavad majandust konkurentsivõimelisemaks muuta. Teisest küljest võidakse riikides, kus erasektori võlakoormus on ülemäära suur (nt Madalmaad), finantsvõimendust lisaks avalikule sektorile täiendavalt vähendada ka mujal, mis veelgi toetaks majanduskasvu ja parandaks välispositsiooni.

· Nn säästvad riigid, kellel on valitsemissektori netovarad, võivad tunda väiksemat survet finantsvõimendust vähendada, kuna valitsemissektoril on olemas varu, mida saab vajaduse korral erasektori bilansi parandamiseks kasutada.

Joonis 15. Netolaenuandmine/-võtmine ja rahvusvaheline investeerimispositsioon

Allikas: komisjoni talitused.

Riikidega, kellel on jooksevkonto ülejääk, on seotud ka muud küsimused, mida on vaja põhjalikumalt uurida. Näiteks on huvitav märkida, et mõnes ülejäägiga riigis ei ole rahvusvaheline investeerimispositsioon hoolimata suurest ja püsivast jooksevkonto ülejäägist paranenud. Selle põhjuseks võib osaliselt olla vahetuskursi muutustega seotud hindamiste mõju ning välisvarade- ja kohustuste olemuse ja hindamise erinevus, kuid samuti võib see viidata asjaolule, et kapitalieksport on suunatud tulu mittetoovatesse investeeringutesse ning tõstatada küsimusi selle kohta, kui tõhusalt suunab finantssektor ressursid kõige tootlikumatesse investeeringutesse[4]. Näiteks on Saksamaal, Madalamaades või Austrias alates 2000. aastast kogunenud jooksevkonto ülejääk oluliselt suurem kui rahvusvahelise netoinvesteerimispositsiooni muutus samal perioodil, kuid tuleb märkida, et seda perioodi iseloomustas riski vale hindamine maailmas (joonis 15).

Nagu eespool esitatud analüüsist on näha, tuleb euroala riikide puudujääkide ja ülejääkide vaheliste seoste laadi, tugevust ja suunda põhjalikult uurida, et saada selgust, kuidas ülejäägiga riigid võiksid üldisele tasakaalustamisele kaasa aidata. Komisjonil on kavas konkreetselt seda küsimust käsitlev uuring avaldada 2012. aasta sügisel.

3.2.2. Struktuurireformid majanduskasvu ja majanduse kohanemisvõime toetamiseks

Majanduskasvu erinevused, mis on eelkõige seotud suure võlakoormaga, tekitavad probleeme rahaliidus. Komisjoni kevadine majandusprognoos näitab, et kasvutempo on jätkuvalt erinev ning kohandamismeetmeid rakendavad liikmesriigid on jäänud tahapoole. Kohandamine tõenäoliselt jätkub ka pärast praegust prognoosiperioodi, mis tekitab kasvuerinevuste jätkumise riski. See tekitab probleeme rahaliidus, eelkõige siis, kui aeglase majanduskasvuga riikidel on suured võlad, kuna selliste riikide reaalintressimäärad on kõrgemad, mis võlga veelgi suurendab.

Finantsvõimenduse vähenemisest põhjustatud aeglane majanduskasv suurendab euroala niigi loiu majanduskasvuga seotud pikaajalisi probleeme. Euroala kasvupotentsiaal oli juba enne kriisi suhteliselt väike ning kriis süvendas seda tendentsi veelgi märkimisväärselt. Kui 2000ndate alguses prognoositi keskpika perioodi kasvumääraks ligikaudu 2¼ %, siis praeguse prognoosi kohaselt on see 0,8 %. Selline allapoole korrigeerimine näitab, et euroala majandustulemused on suhteliselt lühikese aja jooksul oluliselt halvenenud. Allapoole korrigeerimise on tinginud peamiselt täistootluse langus, mis on suures ulatuses seletatav inim- ja teadmuskapitali väiksema kasvumääraga.

Seepärast on kogu euroala silmitsi kahe lahendamist vajava ülesandega, milleks on majanduskasvu tasakaalustamine ja tugevdamine keskpika ja pika perioodi jooksul. Majanduskasv tuleb taastada juba keskpika perioodi jooksul, kuna selleta oleks finantsvõimenduse vähendamine ja tasakaalu saavutamine palju keerulisem. Samal ajal tuleb finantsvõimenduse vähendamise protsessi eri sektorites hoolikalt hallata, et hoida ära selle negatiivset mõju majanduskasvule ja vältida tagasilööke. Kuna probleemid on suuremad puudujäägiga riikides ning seetõttu tuleb seal ka kiiremini tegutseda, on vaja arvestada kogu euroala ohustavaid riske, mis tulenevad majanduse kasvutempo jätkuvast erinevusest ja püsivatest tasakaalunihetest.

Struktuurireformid turgude konkurentsi ja paindlikkuse suurendamiseks võivad kiirendada majanduskasvu ja lihtsustada kohandamist. Mõnes riigis on kogunenud erasäästud, kuid samal ajal takistavad investeerimist olulised reguleerivad tõkked teatavates sektorites. Nendes riikides on võimalik suunata säästud investeeringutesse ja toetada majanduskasvu meetmetega, millega lihtsustatakse sisenemist suletud sektoritesse ja sealt väljumist. Konkurentsivõimelisemad turud suurendavad majanduse kohanemisvõimet, lihtsustades tootmistegurite ümberjaotamist sektorite vahel (eelkõige suletud sektoritest avatud sektoritesse), ning suurendavad hinnapõhist ja hinnaga mitteseotud konkurentsivõimet. Selleks tuleb esikohale seada tootlikud avaliku sektori kulutused, pidades samal ajal silmas eelarve konsolideerimise vajadust. Palgakujundusmehhanismi reformimine võiks aidata kohandada palkasid paremini tootlikkusega ja pakkuda rohkem võimalusi reaalpalkade kohandamiseks. Töötajate kaitset käsitlevate õigusaktide muutmine võiks aidata ressursse sektorite vahel kiiremini ümber jaotada ning jätkata kohandamist riikides, kus jooksevkonto puudujääk on suur. Töötajate maksukoormuse vähendamine ning

Laiendatud euroala pakt – kohustuste täitmise hinnang

2011. aasta alguses leppisid euroala liikmesriigid ning Bulgaaria, Taani, Läti, Leedu, Poola ja Rumeenia kokku laiendatud euroala paktis. Selle pakti raames on liikmesriigid võtnud kohustuse viia ellu reformid neljas valdkonnas: konkurentsivõime edendamine, tööhõive edendamine, riigi rahanduse jätkusuutlikkuse suurendamine ning finantsstabiilsuse tugevdamine. Kõnealused riigid on tunnistanud, et maksupoliitika pragmaatiline koordineerimine on majanduspoliitika tugevama kooskõlastamise oluline osa, ning nad on võtnud kohustuse pidada struktureeritud arutelusid maksupoliitika küsimustes. Paktiga liitunud liikmesriikide kohustusi seoses reformidega võetakse arvesse nende stabiilsus- või lähenemisprogrammides ning riiklikes reformikavades.

2011. aastal võtsid liikmesriigid mitmeid kohustusi paktiga hõlmatud poliitikavaldkondades. Kohustuste rakendamine on liikmesriigiti ja valdkonniti aga olnud väga erinev. Ainult mõni üksik liikmesriik on kõik oma kohustused täitnud. Mitmel juhul on valitsus teinud asjakohased seadusandlikud ettepanekud, kuid õigusaktide vastuvõtmine on veninud, nt riigi parlamendi ja sotsiaalpartneritega peetava arutelu tõttu.

Suurimat edu on saavutatud konkurentsivõime suurendamist ja eelkõige ärikeskkonna parandamist hõlmavate reformide valdkonnas. Liikmesriigid on lihtsustanud ettevõtjatele esitatavaid haldusnõudeid ja võtnud kasutusele uusi teenuseid. Enamik liikmesriike on täitnud oma kohustused hariduse ja innovatsiooni valdkonnas, nt on taganud ülikoolidele ja teadusasutustele täiendavad rahalised vahendid. Vähem edukas on olnud teenuste konkurentsivõimelisemaks muutmine ja palgakujundusmehhanismide läbivaatamine nii avalikus kui ka erasektoris.

Liikmesriigid on ka kehtestanud reforme tööturul osalemise suurendamiseks ja tööjõu maksustamise vähendamiseks. Vähem on võetud meetmeid elukestva õppe parandamiseks ja mitteametliku töötamise vähendamiseks.

Liikmesriigid on täitnud riigi rahanduse jätkusuutlikumaks muutmiseks võetud kohustused ning esitanud õigusaktiettepanekuid seoses pensionisüsteemi ja riiklike eelarve-eeskirjadega. Mitmel juhul on aga uute õigusaktide vastuvõtmine hilinenud, mis lükkab nende rakendamist edasi. Liikmesriigid, kes olid seadnud kindlad eesmärgid eelarvepuudujäägi või võla vähendamise osas, suutsid need täita.

Finantssektori reformide osas olid tulemused mõnevõrra ebaühtlasemad, üksnes vähesed liikmesriigid tõhustasid finantssektori reguleerimist ja järelevalvet. Liikmesriigid võtsid meetmeid majanduse struktuuri mitmekesistamiseks, et tagada finantsstabiilsus.

Märtsis 2012 kutsus Euroopa Ülemkogu liikmesriike üles võtma oma riiklikus reformikavas ning stabiilsus- ja lähenemisprogrammides täiendavaid kohustusi, keskendudes mõnele olulisele, õigeaegsele ja mõõdetavale reformile, et saavutada pakti eesmärgid. Mitu liikmesriiki vastasid sellele üleskutsele ja esitasid uued kohustused.

Kõnealused uued kohustused on pakti eesmärkide saavutamisel olulised. Enamik neist on õigeaegsed ja mõõdetavad ning selged eesmärgid rakendatakse järgmise kaheteistkümne kuu jooksul. Mitmel juhul on liikmesriigid esitanud ka meetmete eeldatava kulu ja tulu. Meetmed on mitmel juhul aga seotud juba käimasolevate projektidega.

Nagu paktis on osutatud, jätkab komisjon Euroopa poolaasta raames kohustuste rakendamise järelevalvet. Komisjon esitab aruande edusammude kohta riigipõhiseid hinnanguid käsitlevas töödokumendis järgmisel kevadel.

tõhus aktiivne tööturu- ja tööhõivepoliitika võib aidata luua uusi töökohti, pidades eelkõige silmas pikaajalise töötuse tekkimise riske.

Arvestades praegust aeglast majanduskasvu, eelarveprobleeme ja sotsiaalseid pingeid on vaja reformidega sama hoogsalt jätkata. Eelarve konsolideerimisel majanduskasvu soodustaval viisil ja selliste valdkondade esikohale seadmisel nagu investeeringud, tuleks teha reforme, mis i) mõjutavad majanduskasvu positiivselt juba lühikeses ja keskpikas perspektiivis ning ii) millega ei kaasne suured eelarvekulud. Enamik õiguslikke reforme vastab nendele kriteeriumidele: ülereguleeritud sektorite avamine ei tekita eelarvekulu. Sama kehtib ka ettevõtluskeskkonna parandamiseks elluviidavate reformide ja enamike tööturureformide kohta, näiteks reformid palgaläbirääkimiste või töökaitsesüsteemide parandamiseks või paremate tööstiimulite pakkumiseks. Selliste reformidega kaasnevat tootlikkuse suurenemist aitaks toetada aktiivne tööturupoliitika ja oskuste parandamisele suunatud poliitika. Ka pensionireformid avaldavad riigi rahandusele ja majanduskasvule positiivset mõju (mis on tuntav küll ainult lühema aja jooksul), kuna nendega vähendatakse avaliku sektori bilansiväliseid kohustusi ja edendatakse riigi rahanduse jätkusuutlikkust ning suurendatakse samal ajal tööjõupakkumist. Arvestades konkreetseid probleeme, mida euroala liikmesriikidel tuleb lahendada, peaksid nad võtma initsiatiivi teatavate kogu ELi hõlmavate vahendite rakendamisel (nt ühtse turu akt ja teenuste direktiiv). Kui nende reformidega kaasnevad eelarvekulud on väikesed, siis meetmetega seotud kulusid ei tohiks alahinnata. Seepärast tuleks reformidest loobumise asemel nendega kaasnev koormus (sh vaesusele avalduv mõju) elanikkonnas sobivalt hajutada, võttes arvesse, et kriis on ebaproportsionaalselt mõjutanud neid, kes juba olidki haavatavad.

Joonis 16. Majanduskasvu edendamist käsitlevate OECD soovituste arvessevõtmise muutumine OECD euroala riigid

Allikas: OECD Going for Growth

Ühine rahapoliitika ja mõju oluline piiriülene edasikandumine osutavad, et euroalas on vaja struktuurireforme rohkem kooskõlastada. Rahaliidus on struktuurireformidel oluline koht, kuna riigi tasandil puuduv vahend rahapoliitika kujundamiseks ja euroala fikseeritud vahetuskurss tähendavad, et enamik kohandamisest peab toimuma turgude kaudu. Arvestades mõju olulist ülekandumist euroalas, on tõhus kooskõlastamine, nt ülekanduva mõjuga suurte poliitiliste kavade eelnev arutamine vajalik selleks, et võtta nõuetekohaselt arvesse reformide üha suuremat välismõju.

Viimase 12 kuu jooksul on struktuurireformide rakendamine euroalal sõltunud turusurve tugevusest (joonis 16). Programmis osalevad riigid ja mõned haavatavad riigid on viinud ellu põhjalikke reforme eelkõige tööturul, finantsturgudel, kutseteenustesektoris ja võrguettevõtetes ning reforminud üldist konkurentsiraamistikku. Muudes riikides on reformide elluviimise tempo olnud siiski aeglasem. Mitmes riigis (BE, CY, ES, IT, EL, IE, LU) hiljuti jõustunud või vastu võetud tööturureformid, sh palgakujundusmehhanismid, aitavad tööturgu vapustustega paremini ja tasakaalukamalt kohandada. Tähtsamad käimasolevad või kavandatud reformid tuleb kirjutada seadustesse ja edukalt rakendada ning võtta vajaduse korral täiendavaid järelmeetmeid. Maksumuudatuste tulemusena on aga töötajate maksukoormus mitmes euroala liikmesriigis (AT, ES, FR) viimasel ajal tõusnud. Mõni euroala liikmesriik on suurendanud teadus- ja arenduskulusid (IT) või hariduskulusid (DE), kuid see tendents ei ole olnud üldine. Ainult mõni üksik liikmesriik on viinud ellu reforme konkurentsi suurendamiseks jaemüügisektoris (IT, IE) või põhjendamatute piirangute kõrvaldamiseks kutseteenuste valdkonnas (IT, IE, PT, EL), samal ajal on reformid teistes liikmesriikides, kellele nendes valdkondades eelmisel aasta soovitusi esitati olnud liiga leebed või on nende elluviimine seiskunud.

Ühtse turu akti ja teenuste direktiivi rakendamine on olnud suhteliselt edukas, kuigi ebaühtlane. Teenuste direktiivi rakendamine on olnud edukas. Üldiselt on need euroala liikmesriigid, kus enne direktiivi vastuvõtmist oli palju takistusi ühtse teenusteturu toimimisele, neist suure osa kõrvaldanud. Näib, et mõned riigid (ES, SK) on olnud eriti edukad, kuid teised jälle selgelt vähem püüdlikud (AT, MT).

4. Poliitika koordineerimise tugevdamine euroaalal

4.1. Kriis osutas nõrkadele kohtadele euroala juhtimises.

Majanduse paindlikkust on pikka aega peetud oluliseks kohandamisvahendiks majandus- ja rahaliidus. Majandus- ja rahaliidu algne ülesehitus liitis ühtse rahvusülese rahapoliitika ja ELi tasandil kooskõlastatud riikide majanduspoliitika. Kuna selline ülesehitus oli esmakordne, ei olnud selle tugevaid ja nõrku külgi millegagi võrrelda. Optimaalseid valuutapiirkondi käsitleva akadeemilise kirjanduse põhjal määravad selliste piirkondade vastupidavuse kaks olulist tegurit: kui suures ulatuses ollakse vastuvõtlik asümmeetrilistele makromajanduslikele vapustustele ning mil määral suudetakse need vapustused majanduse paindlikkuse abil vastu võtta. Liikmesriikide majandus on osutunud pärast euro kasutuselevõttu eraldivõetuna vähepaindlikuks ning kriis on näidanud, et rahaliit võib mõnikord seada kohanemisvõimele isegi suuremaid nõudmisi kui alguses arvati.

Turgudel ei õnnestunud majandus- ja rahaliidu esimese kümne aasta jooksul luua piisavat distsipliini. Maailma tasandil kukkusid nominaalintressimäärad ja riigispetsiifiline riskipreemia muutus praktiliselt olematuks, mis julgustas võtma suuremaid riske. Euroalal võimendas seda tendentsi valuutariski kõrvaldamine liikmesriikides. Lisaks fikseerib EKP ühtse intressimäära, mis on nominaalselt kogu euroalal sama, kuigi inflatsioon erineb liikmesriigiti märkimisväärselt. See tähendas märkimisväärselt erinevaid tegelikke intressimäärasid, mis omakorda suurendas kapitali sissevoolu, tekitades varade hinnamulli ja andes ülepaisutatud makromajanduslikke tulemusi.

Makromajandusliku järelevalve ja jõustamise puudujäägid nii liikmesriigi kui ka ELi tasandil tähendasid, et ressursside vale jaotumist ja sellest tulenevat makromajanduslikku tasakaalustamatust ei märgatud piisavalt vara ning poliitikakujundajad ei lahendanud seda probleemi nõuetekohaselt. Enne kriisi kogu euroalal saavutatud näiliselt head makromajanduslikud näitajad peitsid riigi rahanduse ja makromajanduslike põhinäitajate aluseks olevaid struktuurseid probleeme[5]. Stabiilsuse ja kasvu pakti ei rakendatud nõukogus piisavalt rangelt. Majanduspoliitika analüüs, kujundamine ja teostamine jäi killustatuks ning fiskaalküsimuste ja laiema makromajandusliku tasakaalustamatuse seost (varade hinnamull, konkurentsivõime ja muutused välislaenamises) ei võetud nõuetekohaselt arvesse. Järelevalve raames ei võetud piisavalt arvesse muid kui eelarveküsimusi, mis võimaldas tasakaalustamatusel kontrollimatult suureneda.

Riikide vahel ülekanduva mõju tõttu tugevnes kriisi ajal suundumus „healt” tasakaalult „halvale” tasakaalule. Ilmnes, et investorid järeldasid ühes riigis võlakohustuste rahastamisel tekkinud raskuste põhjal, et selle riigiga majanduslikult ja rahanduslikult seotud riikide juurdepääsuvõimalused riigivõlakirjade turule lõpuks samuti kahanevad. Kriisi alguses suurendas probleemide edasikanduvat mõju finantssüsteemi piisavate kaitsemehhanismide puudumine. Kogu täheldatud negatiivse mõju edasikandumine ei olnud siiski tingitud ainult spekulatiivsetest kaalutlustest või kindlustunde vähenemisest. Kuna euroala kaubandus on tihedalt seotud, levis ühe riigi kogunõudluse kahanemisest tingitud negatiivne mõju majanduskasvule impordi vähenemise tõttu ka kaubanduspartneritele. Lisaks tähendab euroala põhjalikum finantsintegratsioon alates majandus- ja rahaliidu loomisest seda, et liikmesriigid on üksteise probleemide suhtes vastuvõtlikumad, mistõttu suurendas olukorra halvenemine ühes liikmesriigis riske ka muudes euroala partnerriikides.

4.2. Majanduse juhtimise reform euroalal

ELis ja euroalal on alates kriisi puhkemisest tegeldud majanduse juhtimise põhjaliku tugevdamisega. Nii elluviidud kui ka kavandatud reformidega püütakse kõrvaldada majanduspoliitika järelevalve puudujäägid järgmiste meetmetega: järelevalve eri poliitikavaldkondades integreeritakse; poliitikasuuniste andmist ajastatakse paremini, et mõjutada riikliku poliitika kujundamist; stiimuleid tugevdatakse ning järelevalvet laiendatakse, et hõlmata makromajanduslik tasakaalustamatus. On kehtestatud konkreetselt euroala jaoks mõeldud jõustamismehhanismid.

Euroopa poolaasta koondab strateegia „Euroopa 2020”, stabiilsus- ja kasvupakti ennetavate sätete ning ülemäärase tasakaalustamatuse menetlusega hõlmatud poliitika järelevalve, ning selle raames antakse liikmesriikidele poliitikajuhiseid enne eelarve ja kavandatavate majandusreformide kinnitamist. Euroopa poolaasta uus integreeritud järelevalve põhimõte tagab makromajanduse ning struktuuri- ja tööhõivepoliitika terviklikuma hindamise. See on muu hulgas aidanud süsteemsemalt hinnata eelarvepoliitikat ohustavaid riske, mis on tekkinud makromajandusliku tasakaalustamatuse suurenemise tõttu (nt kinnisvaramull või laenude ülemäärane kasv). Ka loob see raamistiku tööhõive- ja sotsiaalpoliitika tugevdatud kooskõlastamiseks ja mitmepoolseks järelevalveks.

Eelarvepoliitika järelevalvet ja kooskõlastamist on oluliselt tugevdatud. Majanduse juhtimist käsitleva kuuest õigusaktist koosneva paketiga on tugevdatud stabiilsuse ja kasvu pakti nii ennetavat kui ka korrigeerivat osa. Paketis määratakse kvantitatiivselt kindlaks, mida tähendab „oluline kõrvalekalle” keskpika perioodi eelarve-eesmärkidest või nende saavutamisele suunatud kohandamisprogrammist, ning kehtestatakse arvuline võrdlusalus ülemäärase eelarvepuudujäägi menetluse võlakriteeriumi jaoks. Keskse uuendusena võeti nõukogus suuremat osa sanktsioone käsitlevate otsuste vastuvõtmisel kasutusele ümberpööratud enamushääletus. Lisaks kehtestatakse kuuest õigusaktist koosnevas paketis miinimumnõuded kõigi riikide eelarveraamistike põhiaspektide jaoks.

Eelarvepoliitika järelevalvet on kavas veelgi tugevdada. Kavandatud määrus, milles käsitletakse esialgsete eelarvekavade seire ja hindamise ning euroala liikmesriikide ülemäärase eelarvepuudujäägi kõrvaldamise tagamise üldsätteid, täiendab kuuest õigusaktist koosnevat paketti. Selle eesmärk on riikide eelarve koostamise põhisammude parem kooskõla ja riikide eelarvemenetluse kvaliteedi miinimumnõuete tagamine. Ettepanekuga tugevdatakse veelgi eelarve eelnevat järelevalvet ning sellega tagatakse ELi poliitiliste soovituste asjakohane arvessevõtmine riikide eelarve koostamisel. Majandus- ja rahaliidu stabiilsuse, koordineerimise ja juhtimise leping, millele euroala liikmesriigid kirjutasid alla koos veel kaheksa liikmesriigiga, sisaldab kohustusi majanduse ja eelarve järelevalve tõhustamiseks. Majandus- ja rahaliidu stabiilsuse, koordineerimise ja juhtimise lepingu osapooled kohustusid sätestama oma riiklikes õigusaktides eelarve struktuurse tasakaalu eeskirja, seda nõuet täiendab olulise kõrvalekalde korral automaatne korrigeerimismehhanism.

Ülemäärase tasakaalustamatuse menetlusega võeti kasutusele süstemaatiline majanduse järelevalve igas valdkonnas, mis võib viia kahjuliku tasakaalustamatuseni. Sellega vähendatakse makromajandusliku tasakaalustamatuse tekkimise riski süstemaatilise järelevalve ja ennetavate soovituste kaudu. Suurema riskiga riikides tugevdatakse poliitikasoovituste jõustamist võimalike sanktsioonide kohaldamisega nõuete täitmata jätmise korral. Oma esimeses häiremehhanismi aruandes[6] tegi komisjon kindlaks seitse euroala liikmesriiki (lisaks viiele euroalasse mittekuuluvale liikmesriigile), kus võivad tekkida kahjulikud makromajanduslikud tasakaalunihked, nt konkurentsivõime halvenemine, suur võlakoormus või varade hinnamulliga seotud korrigeerimine. Nende liikmesriikide olukorda on põhjalikult analüüsitud,[7] mille käigus uuriti üksikasjalikumalt tasakaalustamatuse laadi.

Põhjalik analüüs kinnitas, et seitse euroala liikmesriiki seisavad silmitsi makromajandusliku tasakaalustamatusega, mis nõuab poliitikameetmete võtmist. Analüüsi käigus tehti kindlaks makromajanduslik tasakaalustamatus seitsmes euroala riigis, tasakaalustamatus ei ole siiski ülemäärane. Analüüs kinnitas kohandamise edenemist, mida näitab selgelt jooksevkonto puudujäägi vähenemine, krediidivoo vähenemine või eluasemehindade korrigeerimine. Siiski tekitab tasakaalunihete kuhjumine paljudele euroala liikmesriikidele märkimisväärseid probleeme. Välisvõla ning era- ja avaliku sektori võla tase sunnib finantsvõimendust vähendama, mis tõenäoliselt pidurdab majanduskasvu lähiaastatel. Analüüsi tulemused näitavad, et olukord nendes euroala liikmesriikides on väga erinev ning igat riiki tuleb eraldi käsitleda.

ELi uuest finantsjärelevalveraamistikust on juba olnud kasu riikide järelevalvekorra killustatuse vähendamisel. Uus järelevalvestruktuur hakkas ELis kehtima 2011. aasta jaanuaris. Selle keskne uuendus on Euroopa Süsteemsete Riskide Nõukogu asutamine eesmärgiga anda ülevaatlik pilt Euroopa makrotasandi riskianalüüsist. Sellega suurendatakse mikro- ja makroanalüüsi vahelist vastastoimet ning võimaldatakse asjaomastel ametiasutustel võtta riski hindamise tulemuste põhjal meetmeid, et seeläbi tõhustada varajase hoiatamise mehhanismi . Järelevalvereform, millega loodi kolm Euroopa järelevalveasutust,[8] on parandanud riiklike järelevalveasutuste koostööd, muu hulgas on võetud vastu siduvaid otsuseid, mille kohaselt peavad nimetatud asutused võtma vajaduse korral meetmeid, ning töötatakse välja tehnilisi norme õigusaktides määratletud valdkondades, et teha konkreetsemalt tööd ühiste eeskirjade koostamise nimel. Uus kord lihtsustab ka teabe ja seisukohtade vahetamist varasemas järgus.

Usaldusväärse finantsstabiilsusmehhanismi loomine euroalas on ka oluline samm edasi euroala juhtimises. Selle lünga euroala institutsionaalses ülesehituses täitsid 2010. aasta mais loodud Euroopa Finantsstabiilsuse Fond (EFSF) ja Euroopa finantsstabiilsusmehhanism (EFSM). Siiski on need mõlemad Euroopa turvavõrgu elemendid ajutist laadi ning püsiv Euroopa stabiilsusmehhanism (ESM) luuakse 1. juulil 2012. 2012. aasta märtsi lõpus suurendati ESMi ja EFSFi üldist laenumahtu 700 miljardi euroni. See tähendab, et koos EFSMi ja Kreeka laenulepingu raames ettenähtud vahenditega on euroalal koondatud rahalisi vahendeid ligikaudu 800 miljardi euro ulatuses.

Tugevdatud järelevalveraamistiku tõhusaks rakendamiseks euroalal on vajalik tõhus otsuste tegemise kord. Sellega seoses lasub vastutus eelkõige eurorühmal ja euroala tippkohtumisel. Eurorühma otsustamisstruktuuri tõhustamiseks võeti 2011. aasta oktoobris euroala tippkohtumisel vastu esmased otsused, millest mõned on juba rakendatud: muu hulgas hakatakse regulaarselt korraldama euroala tippkohtumisi alalise eesistuja juhtimisel ning loodi eurorühma töörühma alalise eesistuja koht.

Tulevikus võidakse kaaluda täiendavaid majanduse juhtimise reforme, et tõhustada majandus- ja rahaliidu institutsionaalset struktuuri. Siiani tehtud muudatused on mõnel juhul käsitlenud küsimusi, mis on tavaliselt seotud riigi suveräänsusega. On juhtumeid, kus on kasutatud kõiki ELi toimimise lepingu kohaseid võimalusi. Endiselt jääb õhku rippuma küsimus, kas piisab majanduspoliitika tugevamast kooskõlastamisest või tuleb majanduspoliitika kujundamist omavahel rohkem siduda. Kriisikogemus on nende küsimuste tähtsust veelgi suurendanud. Täiendav integreerimine võib rahaliidus keskpika perioodi jooksul hoogustuda, eelkõige juhul, kui hiljuti tehtud muudatused majanduse juhtimises suurendavad kindlustunnet ja vastastikust usaldust euroala partnerite vahel.

[1] KOM(2011) 669 (lõplik).

[2] Lisateavet vt Quarterly Report on the Euro Area, No. 1/2009, Euroopa Komisjon; European Economy No. 1/ 2010, Surveillance of intra-euro area competitiveness and imbalances, Euroopa Komisjon.

[3] Ka finantssektori netolaenuadmine-/võtmine oli üsna väike ja üldiselt sarnane, kajastades finantseerimisasutuste vahendajarolli.

[4] Kuigi puuduvad tõendid, et jooksevkonto pideva ülejäägiga riikide finantssüsteem oleks kapitali jaotamisel struktuurselt halvem kui jooksevkonto pideva puudujäägiga riikide süsteem.

[5] Isegi stabiilsuse ja kasvu pakti 2005. aasta reformimisel, mille eesmärk oli võtta arvesse tsüklilisi tingimusi, oli kontseptuaalseid probleeme seoses kasvutrendi ja tsüklilise kasvu asjakohase eristamisega.

[6] COM(2012) 68 (final), 14.2.2012.

[7] SEC(2012) 150–161.

[8] Euroopa Pangandusjärelevalve Asutus, Euroopa Kindlustus- ja Tööandjapensionide Järelevalve Asutus ning Euroopa Väärtpaberiturujärelevalve Asutus.