ET Euroopa Liidu Teataja C 236/20

Ettepanek kaebuse 2009/4209 menetlemise lõpetamiseks

2009/C 236/07

Komisjoni talitused on lõpetanud kaebuse 2009/4209 (mis käsitleb arstide tasustamist eriarstikoolituse käigus Itaalias ajavahemikus 1982–1991) uurimise.

Pärast juhtumi ja kaebuse esitajate esitatud dokumentide läbivaatamist asjaomast valdkonda käsitleva ühenduse õiguse valguses on komisjoni talitused jõudnud järeldusele, et käesolevas etapis ei ole kõnealuse juhtumi puhul võimalik tuvastada nõukogu direktiivi 93/16/EMÜ (1) rikkumist.

Direktiiviga 93/16/EMÜ, mis käsitleb arstide diplomite vastastikust tunnustamist ja koolituse koordineerimist, nähakse ette, et arstidele, kes käivad eriarstikoolitusel, makstakse koolituse ajal asjakohast tasu. Nimetatud kohustus tuleneb nõukogu direktiivist 82/76/EMÜ (2), millega muudeti direktiivi 75/363/EMÜ; mõlemad direktiivid konsolideeriti direktiiviga 93/16/EMÜ, mis omakorda tunnistati kehtetuks Europpa Parlamendi ja nõukogu direktiiviga 2005/36/EÜ (3).

Direktiivi 82/76/EMÜ ülevõtmise lõpptähtaeg oli 1. jaanuar 1983. 7. juuli 1987. aasta otsusega tunnistas Euroopa Ühenduste Kohus, et Itaalia ei ole täitnud oma kohuseid, jättes direktiivi 82/76/EMÜ tähtaja jooksul üle võtmata. 1991. aastal vastu võetud dekreetseadusega nr 257/1991 (jõustus 1. septembril 1991), võttis Itaalia direktiivi tõepoolest üle oma õiguskorda, kuid piiras õigust saada tasu õppeaastaga 1991/92 ja sellele järgnevate aastatega. Eelotsusemenetlustes C-131/97 Carbonari ja C-371/97 Gozza tehtud otsustega jõudis kohus seisukohale, et eriarstidele (kes alustasid õpinguid õppeaastatel ajavahemikus 1983/84–1990/91) tekitatud kahju on võimalik tasustamisega seotud riiklike õigusaktide alusel tagasiulatuvalt tagasi nõuda, kui siseriiklik kohus jätab direktiiviga vastuolus olevad siseriiklikud sätted (sätted, mille kohaselt piirati õigust saada tasu õppeaastaga 1991/92 ja sellele järgnevate aastatega) kohaldamata.

Seejärel algatasid mitmed eriarstid, kes olid õpinguid alustanud enne õppeaastat 1991/92, Itaalia tsiviil- ja halduskohtutes kohtumenetlused, nõudes kahjude hüvitamist. Lazio piirkonnakohtu 25. veebruari 1994. aasta otsuse jao 1a kohaselt võttis kohus apellatsioonikaebuse vastu: 8. augusti dekreetseadust nr 257 ei tohi siseriiklikus kohtus kohaldada, kuna kõnealuse dekreetseadusega kohaldatakse ühenduse õigust ainult nende arstide suhtes, kes alustasid eriarstikoolitust õppeaastal 1991/92, jättes jõusse endise eriarstide koolitusprogrammi.

Itaalia, kes hoolimata kõnealusest otsusest keeldus enne õppeaastat 1990/91 eriarstikoolitusel osalenud arstidele asjakohast tasu maksmast, otsustas vastu võtta 19. oktoobri 1999. aasta seaduse nr 370, mille artikliga 11 nähti ette, et igale ajavahemikus 1983–1991 eriarstikoolitusel viibinud arstile makstakse 13 000 000 Itaalia liiri suurune toetus, tingimusel et asjaomane otsus neid hõlmab. Toetuse taotluse esitamist käsitlevate tingimuste täpsustamiseks anti välja ministri määrus. Kõnealuse ministri määruse suhtes esitasid mõned arstid kaebuse, mille suhtes võeti vastu kohtuotsus, millega tunnustati enne õppeaastat 1991/92 eriarsti koolitusel käinud ja õpinguid alustanud arstide õigust kahjutasule.

Kaebuse esitajate sõnul on praegu arstid, kes käisid eriarstikoolitusel pärast kõnealuse direktiivi ülevõtmistähtaega (31. detsember 1982) ja kes olid alustanud õpinguid enne õppeaastat 1991/92, ilma jäetud õigusest kahjutasule, kuna Itaalia on kõnealuse direktiivi üle võtnud hilinenult ja puudulikult. Komisjoni talitused mõistavad, miks kaebuse esitajad heidavad Itaaliale ette, et see ei ole muutnud oma asjaomaseid õigusakte.

Komisjoni talitused, olles saanud Itaalia arstidelt ka teisi sarnaseid kaebusi, võtsid seisukoha, et siseriiklikust kohtupraktikast tulenevalt järgis siseriiklik kohus täielikult Euroopa Ühenduste Kohtu poolt kohtuasjades C-131/97 Carbonari ja C-371/97 Gozza tehtud otsustes esitatud põhimõtteid. Siseriiklik kohus nõustus tasu saamise õiguse tagasiulatuva kohaldamise põhimõttega, jättes kohaldamata direktiiviga 82/76/EMÜ vastuolus olevad siseriiklikud sätted (dekreetseaduse nr 257/1991 artikkel 8, millega piiratakse õigust saada tasu õppeaastaga 1991/92 ja sellele järgnevate aastatega) ning tunnustas õigust tasu saamisele ning seega ka õigust tekitatud kahju hüvitamisele. Sellest hoolimata keeldus siseriiklik kohus teatavatel juhtudel tekitatud kahju hüvitamisest siseriikliku õiguse alusel esitatud hagi aegumistähtaja tõttu. Selline otsus ei tundu olevat vastuolus ühenduse õigusega, nagu seda tõlgendas Euroopa Ühenduste Kohus kohtuasju C-46/93 Brasserie du pêcheur ja C-48/93 Factortame käsitlevas 5. märtsi 1996. aasta otsuses, milles täpsustatakse, et juhul kui eraisikutele tekitatud kahju hüvitamist käsitlevad ühenduse sätted puuduvad, siis määratakse kohaldatav hüvitis kindlaks iga liikmesriigi õiguskorra alusel. Need kahju hüvitamise tingimused ei tohi siiski olla vähem soodsad kui need, mida kohaldatakse samalaadsete nõuete suhtes siseriikliku õiguse alusel (5. märtsi 1996. aasta otsuse punktis 83 sätestatud viisil). Käesoleva juhtumi puhul on siseriikliku õiguse kohaldamine nimetatud põhimõttega kooskõlas.

Sellest tulenevalt teevad asjaomased talitused komisjonile ettepaneku kõnealuse kaebuse menetlemine lõpetada.

See aga ei välista, et juhtum võidakse taasavada ning menetlused taasalgatada, kui komisjonile peaksid (isegi pärast juhtumi lõpetamist) teatavaks saama uued asjaolud, mis õigustaksid uue menetluse algatamist sama objekti suhtes.

(1) EÜT L 165, 7.7.1993, lk 1.

(2) EÜT L 43, 15.2.1982, lk 21.

(3) ELT L 255, 30.9.2005, lk 22.