EUROOPA KOMISJON Brüssel,7.12.2022 COM(2022) 702 final 2022/0408(COD) Ettepanek: EUROOPA PARLAMENDI JA NÕUKOGU DIREKTIIV, millega ühtlustatakse maksejõuetusõiguse teatavaid aspekte (EMPs kohaldatav tekst) {SEC(2022) 434 final} - {SWD(2022) 395 final} - {SWD(2022) 396 final}



SELETUSKIRI 1.ETTEPANEKU TAUST •Ettepaneku põhjused ja eesmärgid Käesolev algatus kuulutati välja 2020. aasta septembris ning see on osa komisjoni prioriteetsest eesmärgist edendada kapitaliturgude liitu, mis on võtmetähtsusega projekt Euroopa Liidus finants- ja majandusintegratsiooni suurendamiseks. Juba ammu on leitud, et ühtlustatud maksejõuetuskorra puudumine on üks peamisi takistusi, mis ei lase kapitalil ELis vabalt liikuda ega ELi kapitaliturgudel rohkem integreeruda. 2015. aastal leidsid Euroopa Parlament, nõukogu, komisjon ja Euroopa Keskpank ühiselt, et maksejõuetusõigus on tõelise kapitaliturgude liidu saavutamiseks üks olulisemaid valdkondi. Samal seisukohal on järjepidevalt olnud ka rahvusvahelised institutsioonid, nagu Rahvusvaheline Valuutafond (edaspidi „IMF“), ja paljud mõttekojad. IMF nimetas 2019. aastal maksejõuetusmenetlusi üheks „Euroopa kapitaliturgude suurema integratsiooni kolmest peamisest tõkkest“ läbipaistvuse ja reguleerimise kvaliteedi kõrval. Euroopa Keskpank on korduvalt rõhutanud vajadust „tegeleda maksejõuetusraamistike puuduste ja erinevustega [...], võttes täiendavaid meetmeid lisaks maksejõuetust, saneerimist ja uue võimaluse andmist käsitleva direktiivi kavandile“, sest „tõhusam ja ühtlustatum maksejõuetusõigus [koos muude meetmetega] saab parandada investorite kindlustunnet, vähendada kulusid ja hõlbustada piiriülest investeerimist, muutes samal ajal riskikapitali ettevõtjate jaoks atraktiivsemaks ja kättesaadavamaks“. Maksejõuetuseeskirjad on riigiti killustunud. Seetõttu annavad need eri liikmesriikides erinevaid tulemusi ning on eelkõige erineva tõhususega selle poolest, kui kaua ettevõtja likvideerimine aega võtab ja kui suur osa vara väärtusest on lõpuks võimalik sisse nõuda. Mõnes liikmesriigis tähendab see pikki maksejõuetusmenetlusi ning seda, et likvideerimise korral sissenõutav keskmine väärtus on väike. Liikmesriikide erisugused korrad tingivad ka õiguskindlusetuse maksejõuetusmenetluste tulemuse suhtes ja toovad piiriülestele võlausaldajatele kaasa suuremad teabe hankimise ja õppimiskulud kui neile võlausaldajatele, kes tegutsevad ainult ühe riigi piires. Maksejõuetusmenetluste tulemused erinevad liikmesriigiti oluliselt: keskmine sissenõudmiseks kuluv aeg ulatub 0,6 aastast seitsme aastani ja kohtukulud 0 %st 10 %ni. Äriühingutele antud laenude sissenõutav väärtus oli 2018. aasta seisuga ELis keskmiselt 40 % ning väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate puhul 34 % makseviivituse tekkimise ajal tasumata olnud summast. Väike sissenõutav väärtus, pikad maksejõuetusmenetlused ja suured menetluskulud ei mõjuta ainult ettevõtte likvideerimise tõhusust. Neid võtavad esimeses järjekorras arvesse ka investorid ja võlausaldajad, kui nad määravad kindlaks riskipreemiat, mida nad investeeringult ootavad. Mida ebatõhusam on maksejõuetuskord, seda suuremat riskipreemiat investorid küsivad, kui muud tingimused on samad. Suur riskipreemia suurendab ettevõtja jaoks kapitalikulu ja eriti suure riski korral peletab investorid laenuandmisest eemale. See omakorda piirab ettevõtjale kättesaadava rahastuse valikut ja üldisemalt ettevõtja võimalust tegevuse laiendamiseks taskukohast rahastust leida. ELi ühe aasta maksejõuetusjuhtumitest, mida on kokku 120 000–150 000, hõlmasid piiriülest laenuandmist 10–20 %. Maksejõuetuskordade lahknemine ELis on eriti suur probleem piiriülestele investoritele, kellel võib olla vaja arvesse võtta 27 eri maksejõuetuskorda, kui nad hindavad investeerimisvõimalust väljaspool oma päritoluliikmesriiki. Tingimused ei ole võrdsed, sest investeeringut tõhusama maksejõuetuskorraga liikmesriiki peetakse atraktiivsemaks kui sarnast investeeringut vähem tõhusa korraga liikmesriiki ning see takistab ELis oluliselt piiriülest kapitalivoogu ja ühtse kapitalituru toimimist. Tõhusama maksejõuetusraamistikuga liikmesriikide äriühingutel on tõenäoliselt ka juurdepääs soodsamale rahastusele ning see annab neile teiste liikmesriikide ettevõtjate ees konkurentsieelise. Lisaks vähendavad liikmesriikide erinevad maksejõuetuskorrad investorite huvi kaaluda investeerimist sellistesse liikmesriikidesse, mille õigussüsteemi nad vähem tunnevad. See kehtib eriti selliste investorite kohta, kellel ei ole vahendeid 27 eri maksejõuetuskorra hindamiseks. See vähendab ELis üldist piiriülese investeerimise potentsiaali, mis omakorda piirab ELi kapitaliturgude sügavust ja ulatust ning vähendab kapitaliturgude liidu projekti üldist edukust. Praegune energiakriis ja piiratud eelarvepoliitiline manööverdamisruum riiklike toetuste maksmiseks võib tulevikus suurendada ettevõtlusest väljumist. Rohkem ettevõtjaid võib sattuda olukorda, kus nende võlakoormus osutub jätkusuutmatuks. Lisaks näitavad viimased muutused ELi majanduses, et see on endiselt suurte majandusšokkide ja surutise suhtes haavatav. Kui sellised šokid peaksid aset leidma, suurendaks tõhusamate ja ühetaolisemate maksejõuetuseeskirjade olemasolu ELis suutlikkust neile vastu pidada. Samuti aitaks see vähendada ettevõtete mittenõuetekohase lõpetamise negatiivset mõju (ja kulu investoritele). Lähtestsenaariumis koormavad maksejõuetusasjad jätkuvalt kohtusüsteeme, ilma et püütaks lahendada probleeme, mis seisnevad pikkades ja ebatõhusates menetlustes, väiksemates sissenõudmismäärades ja lõpptulemusena väiksemas laenuandmises ja majanduse väiksemas struktuurilises kohandumises. Kui maksejõuetuskordi senisest rohkem ei ühtlustata, jääb piiriülese investeerimise ja piiriüleste ärisuhete potentsiaal saavutamata. ELi tasandil tuleb võtta meetmed, et maksejõuetuskordade killustatust oluliselt vähendada. Meetmed toetaksid liikmesriikide maksejõuetuseeskirjade kindlate komponentide ühtlustamist ja kehtestaksid kogu ELis ühised reeglid, mis hõlbustaks piiriülest investeerimist. ELi tasandi meetmed tagaksid võrdsed võimalused ja hoiaksid ära olukorra, kus maksejõuetuskordade kohta teabe puudumine ja nende erinev ülesehitus moonutavad piiriülese investeerimise otsuseid. See aitaks kaasa piiriülesele investeerimisele ja konkurentsile ning kaitseks samal ajal ühtse turu nõuetekohast toimimist. Kuna maksejõuetuskordade lahknevused on üks piiriülese investeerimise peamisi takistusi, on selle takistuse kõrvaldamine ELi ühtse kapitalituru loomiseks keskse tähtsusega. •Kooskõla poliitikavaldkonnas praegu kehtivate õigusnormidega Käesolev ettepanek on täielikus kooskõlas asjaomase poliitikavaldkonna teiste ELi tasandi õigusaktidega, eelkõige Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiviga (EL) 2019/1023 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrusega (EL) 2015/848, sest selles tegeletakse probleemidega, mida teistes olemasolevates õigusaktides ei ole käsitletud. Selle ELi tasandi meetmega täidetakse seega tegelik õiguslik lünk. Direktiiv (EL) 2019/1023 on kindlaid valdkondi ühtlustav õigusakt, mille keskmes on kaks konkreetset menetlusliiki: maksejõuetusele eelnev menetlus ja maksejõuetute ettevõtjate võlgadest vabastamise menetlus. Mõlemad menetlused olid uued ning puudusid varem enamiku liikmesriikide maksejõuetusõiguses. Ennetava saneerimise menetlused (direktiivi (EL) 2019/1023 II jaotis) on meetmed, mis on ette nähtud finantsprobleemidega ettevõtjatele enne nende maksejõuetuks muutumist, st kui maksejõuetus on üksnes tõenäoline. Need menetlused lähtuvad sellest, et raskustes ettevõtjad õnnestub suurema tõenäosusega päästa, kui võlgade saneerimise vahendid on neile kättesaadavad juba väga varases staadiumis, enne lõplikku maksejõuetuks muutumist. Ennetava saneerimise raamistikke käsitlevas direktiivis (EL) 2019/1023 sätestatud ühtlustatud miinimumnorme kohaldatakse ainult selliste ettevõtjate suhtes, kes ei ole veel maksejõuetud, ning nende eesmärk ongi maksejõuetusmenetluse ärahoidmine ettevõtjate puhul, kelle elujõulisust on veel võimalik taastada. Need ei käsitle olukorda, kus ettevõtja muutub maksejõuetuks ja tema suhtes tuleb algatada maksejõuetusmenetlus. Ka raskustes ettevõtjatele uue võimaluse andmise miinimumnõuded (direktiivi (EL) 2019/1023 III jaotis) ei käsitle maksejõuetusmenetluste korraldamise viisi. Need käsitlevad maksejõuetute ettevõtjate võlgadest vabastamist pärast maksejõuetuks muutumist ning neid võib kirjeldada kui maksejõuetuse tagajärgede reguleerimist, mis ei ühtlusta maksejõuetusõigust ennast. Määruse (EL) 2015/848 vastuvõtmise õiguslikuks aluseks olid sätted, mis käsitlevad õigusalast koostööd tsiviil- ja kaubandusasjades (ELi toimimise lepingu artikkel 81). Määruses (EL) 2015/848 on sätestatud rahvusvahelise kohtualluvuse ja kohaldatava õiguse ühtsed normid, millega määratakse piiriüleste maksejõuetusjuhtumite puhul kindlaks, millises liikmesriigis tuleb maksejõuetusmenetlus algatada ja millist õigust tuleb kohaldada. Ühtlasi on ette nähtud ühtsed normid, mis tagavad, et nende kohtute otsuseid, mille alluvusse sellised juhtumid kuuluvad, tunnustatakse ja vajaduse korral täidetakse kõikide liikmesriikide territooriumil. Määrus (EL) 2015/848 ei mõjuta liikmesriikide maksejõuetusõiguse sisu. Määrusega on kindlaks määratud, millist õigust kohaldatakse, kuid sellega ei ole maksejõuetusõigusele ette kirjutatud mingeid nõudeid ega miinimumnorme. Seetõttu ei käsitleta selles liikmesriikide maksejõuetusõiguse lahknevusi (ega neist tulenevaid probleeme ja kulusid). •Kooskõla muude liidu tegevuspõhimõtetega Käesolev ettepanek on täielikult kooskõlas komisjoni prioriteediga edendada kapitaliturgude liitu ning eelkõige kapitaliturgude liidu tegevuskava 11. meetmega ja hilisema komisjoni teatisega kapitaliturgude liidu kohta. 2020. aasta kapitaliturgude liidu tegevuskavas anti teada, et maksejõuetusmenetluste prognoositavamaks muutmise eesmärgil teeb komisjon seadusandliku või mitteseadusandliku algatuse, et pangandussektoriväliste äriühingute maksejõuetust käsitleva õiguse teatavaid valdkondi minimaalselt ühtlustada või täiendavalt lähendada. 15. septembril 2021 Euroopa Parlamendile ja nõukogu eesistujariigile adresseeritud kavatsusavalduses teatas president von der Leyen maksejõuetusmenetlusi käsitleva materiaalõiguse teatavate aspektide ühtlustamise algatusest, mis on lisatud komisjoni 2022. aasta tööprogrammi. 2021. aasta novembris avaldatud komisjoni teatises kapitaliturgude liidu kohta teatati, et äriühingute maksejõuetuse valdkonnas esitatakse direktiivi ettepanek, mida võidakse täiendada komisjoni soovitusega. Käesolev ettepanek on täielikult kooskõlas ka Euroopa poolaasta raames antud riigipõhiste soovitustega parandada riigi maksejõuetusmenetluste tõhusust ja kiirust, mille tulemusena on mõnes liikmesriigis maksejõuetuskorda reformitud.

Ettepanek on kooskõlas ka nõukogu direktiiviga 2001/23/EÜ, sest see ei mõjuta põhimõtet, et maksejõuetusmenetluse raames toimuva ülemineku korral töötajate õigused ei säili. Täpsemalt on direktiivi 2001/23/EÜ artikli 5 lõikes 1 sätestatud, et kui liikmesriigid ei näe ette teisiti, ei kohaldata artikleid 3 ja 4 (milles on sätestatud töötajate õiguste kaitse ettevõtte omandiõiguse ülemineku korral) juhul, kui võõrandaja vastu on algatatud pädeva asutuse järelevalve all pankrotimenetlus või analoogiline maksejõuetusmenetlus võõrandaja varade likvideerimiseks. Ettepanek on nn pre‑pack‑menetlusi käsitledes selle sättega täielikult kooskõlas. Vastavalt Euroopa Liidu Kohtu otsusele Heiploegi kohtuasjas selgitatakse ettepanekus eelkõige, et pre‑pack‑menetluste likvideerimisetappi tuleb käsitleda direktiivi 2001/23/EÜ artikli 5 lõike 1 tähenduses pankroti- või maksejõuetusmenetlusena võõrandaja varade likvideerimiseks pädeva asutuse järelevalve all. Ettepanek on kooskõlas ka Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiviga 2004/35/EÜ, mille eesmärk on piirata keskkonnavastutuse kuhjumist ja tagada põhimõtte „saastaja maksab“ järgimine. Direktiivi 2004/35/EÜ kohaselt peavad liikmesriigid rakendama meetmeid selleks, et ergutada asjakohaseid majandus- ja finantsettevõtjaid arendama rahalisi tagatisi ja turgusid, sealhulgas maksejõuetuse korral kasutatavaid finantsmehhanisme, mis võimaldavad ettevõtjatel kasutada rahalisi tagatisi direktiivist 2004/35/EÜ tulenevate kohustuste täitmisel. Kõnealuste mehhanismide eesmärk on tagada, et nõuded rahuldatakse ka juhul, kui võlgnik muutub maksejõuetuks. Käesolev ettepanek ei mõjuta neid direktiivi 2004/35/EÜ kohaseid meetmeid. Vastupidi, tõhusam maksejõuetusraamistik toetaks varade väärtuse kiiremat ja tulemuslikumat sissenõudmist üldiselt ja aitaks nii kaasa sellele, et keskkonnanõuded maksejõuetu ettevõtja vastu hüvitatakse ka ilma rahalisi tagatisi kasutamata, mis on täielikult kooskõlas direktiivi 2004/35/EÜ eesmärkidega. Käesolev ettepanek aitab kaasa ka sellele, et rohkem ettevõtjaid vabastatakse võlgadest, sest mikroettevõtete suhtes saab lihtsamini maksejõuetusmenetluse algatada ja selle tõhusamalt läbi viia. See on kooskõlas VKEde abipaketi eesmärgiga, mille president von der Leyen kuulutas välja 2022. aasta septembri kõnes olukorrast Euroopa Liidus. 2.ÕIGUSLIK ALUS, SUBSIDIAARSUS JA PROPORTSIONAALSUS •Õiguslik alus Ettepaneku alus on Euroopa Liidu toimimise lepingu (edaspidi „ELi toimimise leping“) artikkel 114, millega on lubatud võtta liikmesriikides normide ühtlustamiseks meetmeid, mille eesmärk on siseturu rajamine ja toimimine. Maksejõuetusõigus tagab finants- ja majandusprobleemidega äriühingute nõuetekohase lõpetamise. Maksejõuetusõigust peetakse üheks põhiteguriks finantsinvesteeringu kulu määramisel, sest see võimaldab kindlaks teha maksejõuetusse ettevõttesse tehtud investeeringu lõpliku sissenõutava väärtuse. Suured erinevused liikmesriikide maksejõuetusmenetluste tõhususes tõkestavad kapitali vaba liikumist ja siseturu nõuetekohast toimimist, sest need vähendavad piiriülese investeerimise atraktiivsust, kuivõrd äriühingute maksejõuetusmenetluste tulemuste prognoositavus eri liikmesriikides on piiratud ja teabe hankimine on piiriüleste investorite jaoks seetõttu kulukam. Samuti toovad need erinevused kaasa selle, et maksejõuetusse ettevõttesse tehtud investeeringu sissenõutav väärtus on ELis väga erinev. Võimalused ei ole seega liidus võrdsed, sest investeeringut tõhusama maksejõuetusõigusega liikmesriiki peetakse atraktiivsemaks kui sarnast investeeringut vähem tõhusa maksejõuetusõigusega liikmesriiki. Tõhusama maksejõuetusõigusega liikmesriikide ettevõtjate jaoks on kapitalikulu väiksem kui teiste liikmesriikide ettevõtjate jaoks ning kapital on seega nende jaoks üldiselt kättesaadavam. Käesoleva ettepaneku eesmärk on vähendada erinevusi liikmesriikide maksejõuetusõiguses ja lahendada seega probleem, et mõnes liikmesriigis on vähem tõhus maksejõuetusõigus; sel moel suurendatakse maksejõuetusmenetluste üldist prognoositavust ja vähendatakse kapitali vaba liikumise tõkkeid. Maksejõuetusõiguse kindlate aspektide ühtlustamise teel soovitakse ettepanekuga eelkõige vähendada piiriüleste investorite teabe- ja õppimiskulusid. Ühetaolisem maksejõuetusõigus peaks seega avardama kogu liidu ettevõtjate rahastamisvalikuid. Ettepaneku aluseks ei ole ELi toimimise lepingu artikkel 81, sest ettepanekus ei käsitleta üksnes piiriülese mõjuga olukordi. Ehkki ettepaneku keskne eesmärk on kõrvaldada eelkõige piiriülese investeerimise tõkkeid, soovitakse sellega lähendada liikmesriikide õigusnorme, mida kohaldatakse ühtemoodi nii ühes kui ka mitmes liikmesriigis tegutsevate ettevõtjate suhtes. Ettepanekus käsitletakse seega ka olukordi, kus piiriülene mõõde puudub, mistõttu artikli 81 kasutamine õigusliku alusena ei oleks põhjendatud. •Subsidiaarsus (ainupädevusse mittekuuluva valdkonna puhul) Liikmesriikide väga erinevatest maksejõuetuskordadest tingitud tõkked takistavad ELis ühtse turu loomist üldisemalt ja eriti kapitaliturgude liidu loomist, mistõttu on põhjendatud ELi ühtsema maksejõuetusraamistiku loomine. Kuna aga liikmesriikidel on erinevad lähtealused, õiguslikud traditsioonid ja poliitilised eelistused, on ebatõenäoline, et selle valdkonna reformimine riikide tasandil viiks täiesti ühilduvate maksejõuetussüsteemideni ja parandaks nii nende üldist tõhusust. Liikmesriikide maksejõuetusõiguse ühtlustamisega on võimalik saavutada ELi kapitaliturgude ühtlasem toimimine, mis vähendab turu killustatust ja parandab ettevõtjate juurdepääsu rahastusele. ELi tasandi meetmetel on paremad eeldused selleks, et vähendada oluliselt liikmesriikide maksejõuetuskordade killustatust ja tagada liikmesriikide maksejõuetuseeskirjade kindlate komponentide ühilduvus määral, mis soodustab kõikides liikmesriikides piiriülest investeerimist. ELi tasandi meetmed tagaksid ka võrdsed võimalused ja vähendaksid ohtu, et maksejõuetuskordade erinevused ise ja nende erinevuste kohta teabe puudumine moonutavad piiriülese investeerimise otsuseid. •Proportsionaalsus Käesoleva ettepaneku eesmärk on aidata kaasa siseturu nõuetekohasele toimimisele ja kõrvaldada põhivabaduste, nagu kapitali vaba liikumine ja asutamisvabadus, teostamiselt takistused, mis tulenevad liikmesriikide erinevatest õigusnormidest ja menetluskordadest äriühingute maksejõuetuse valdkonnas. Ettepanekuga nähakse selle eesmärgi saavutamiseks ette üksnes minimaalsed ühtlustamisnõuded ning need puudutavad ainult kindlaid maksejõuetust käsitleva materiaalõiguse valdkondi, millel on maksejõuetusmenetluste tõhususele ja pikkusele tõenäoliselt kõige suurem mõju. Ettepanekuga jäetakse liikmesriikidele piisavalt paindlikud võimalused võtta vastu meetmeid väljaspool ettepaneku kohaldamisala ja kehtestada ühtlustatud valdkondades lisameetmeid, tingimusel et need on ettepaneku eesmärgiga kooskõlas. Kooskõlas Euroopa Liidu lepingu artiklis 5 sätestatud subsidiaarsuse põhimõttega ei lähe käesolev ettepanek seega oma eesmärkide saavutamiseks vajalikust kaugemale. •Vahendi valik ELi toimimise lepingu artikli 114 kohaselt võib õigusakte vastu võtta määruse või direktiivi vormis. Parim viis ELi siseturgu maksejõuetusõiguse valdkonnas integreerida on ühtlustada õigusnorme direktiivi kaudu, sest direktiiv arvestab sellega, et liikmesriikidel on maksejõuetusõiguse valdkonnas erinev õiguskultuur ja õigussüsteem, ning annab piisavalt paindlikud võimalused võtta ühised miinimumnormid üle viisidel, mis on nende erinevate süsteemidega kooskõlas. Soovituse abil ei saaks selles poliitikavaldkonnas piisavat ühtlustamist saavutada, sest on kindlaks tehtud, et liikmesriikide siduvates õigusaktides on selles valdkonnas sätestatud väga erinevad normid. Määruse kaudu ühtlustamine seevastu ei jätaks liikmesriikidele piisavalt paindlikke võimalusi norme kohalikele tingimustele kohandada ja säilitada maksejõuetusmenetluse eeskirjade sidusus riigi üldise õigussüsteemiga. 3.JÄRELHINDAMISE, SIDUSRÜHMADEGA KONSULTEERIMISE JA MÕJU HINDAMISE TULEMUSED

•Praegu kehtivate õigusaktide järelhindamine või toimivuse kontroll Ei kohaldata. •Konsulteerimine sidusrühmadega Komisjon on kogu käesoleva ettepaneku ettevalmistamise jooksul konsulteerinud sidusrühmadega. Muude algatuste hulgas tegi komisjon eelkõige järgmist: i) korraldas teemakohase avatud avaliku konsultatsiooni (18. detsember 2020 – 16. aprill 2021); ii) konsulteeris avalikkusega esialgse mõjuhinnangu teemal (11. november 2020 – 9. detsember 2020); iii) korraldas teemakohased kohtumised liikmesriikide ekspertidega 22. märtsil 2022 ja [25.] oktoobril 2022; iv) korraldas teemakohase kohtumise sidusrühmadega 8. märtsil 2022. Avaliku veebikonsultatsiooni tulemusena laekus 17 liikmesriigilt ja Ühendkuningriigilt 129 vastust. Kolmandik vastustest anti maksejõuetuse valdkonnas huve omavate kutsetöötajate nimel (sellesse kategooriasse kuuluvad pankrotihaldurid ja juristid). Ligikaudu 20 % vastustest andsid finantssektori sidusrühmad, umbes 12 % äri- ja kaubandussektori sidusrühmad, 7 % sotsiaalseid ja majanduslikke huve esindavad organisatsioonid ja 5,5 % kohtusüsteemi esindajad (kohtunikud). Lisaks laekus kümme vastust (7,75 %) kaheksa liikmesriigi ametiasutustelt; neist vastustest seitse pärines keskvalitsuse tasandilt. Sidusrühmad märkisid, et liikmesriikide maksejõuetusraamistike erinevused põhjustavad siseturule tõsiseid probleeme ning takistavad piiriülest investeerimist ja laenamist. Sidusrühmade väitel mõjutavad need erinevused siseturu toimimist eelkõige järgmistes valdkondades: 1) vara tagasivõitmine, 2) pankrotivara hulka kuuluvate varade jälitamine ja sissenõudmine, 3) juhtide kohustused ja vastutus eesootava maksejõuetuse korral ja 4) maksejõuetusmenetluse käivitamise viis. Seetõttu pooldas sidusrühmade ülekaalukas enamus seda poliitikavaldkonda ühtlustavate ELi tasandi meetmete võtmist kas sihtotstarbelise õigusakti (37,21 %), soovituse (23,26 %) või nende kombinatsiooni (27,13 %) kujul. Komisjon korraldas ka eraldi kohtumise sidusrühmade valitud grupiga. Kutsutud osalejad esindasid finants- ning äri- ja kaubandussektorit, töötajaid, tarbijaid, maksejõuetusmenetluste alal töötavaid spetsialiste, akadeemilist kogukonda ja mõttekodasid. Kohtumisel jagasid sidusrühmad teadmisi praktiliste raskuste kohta, mida liikmesriikide maksejõuetusraamistike killustatus ja erinev tulemuslikkus tekitavad. Nad avaldasid ka toetust ELi maksejõuetusmenetluste õigusraamistiku suuremale ühtlustamisele. Algatuse ettevalmistamist toetas saneerimis- ja maksejõuetusõiguse eksperdirühm. Komisjon moodustas selle eksperdirühma algselt selleks, et valmistada ette direktiivi (EL) 2019/1023 ettepanek. Seejärel täiendati rühma kümne eksperdiga, kes esindasid kindla poliitikavaldkonnaga seotud ühishuve (esindatud huvirühmad olid rahastust pakkuvad võlausaldajad, kaubakrediiti andvad võlausaldajad, tarbijatest võlausaldajad, töötajatest võlausaldajad ja maksejõuetud või liiga suure võlakoormusega võlgnikud). Ettepaneku ettevalmistustöö käigus tellis komisjon kaks välisuuringut maksejõuetuse konkreetsete valdkondade kohta. Mõlemad uuringud telliti konsortsiumilt, mille moodustasid Tipik ja Spark Legal Network. Esimeses uuringus hinnati meelepärase kohtualluvuse valimise kuritarvitamist maksejõuetusmenetlustes pärast muudatusi, mis tehti määruses (EL) 2015/848 aastal 2015, samuti uuriti seda, mil määral ärgitavad liikmesriikide maksejõuetusraamistike erinevused sidusrühmi meelepärase kohtualluvuse valimist kuritarvitama. Teises uuringus analüüsiti varade jälitamist ja sissenõudmist maksejõuetusmenetlustes. Mõlemad uuringud hõlmasid empiirilist analüüsi, mille jaoks töövõtja kogus andmeid nii avalike veebiküsitluste kui ka kõikidest liikmesriikidest pärit eri sidusrühmadega peetud struktureeritud intervjuude teel. Lisaks tellis komisjon Deloitte’ilt/Grimaldilt eraldi uuringu selle kohta, milline on äriühingute maksejõuetuse aspekte käsitlevate meetmete mõju sissenõutavale väärtusele ja maksejõuetusmenetluste tulemuslikkusele. Kõik kolm uuringut on kättesaadavad komisjoni veebisaidil. Komisjon konsulteeris kogu ettepaneku ettevalmistuse jooksul korduvalt ka liikmesriikidega. Liikmesriikide rahandusministrid on algatust mitu korda arutanud ja väljendasid sellele toetust. Nõukogu (ECOFIN) 2. detsembri 2020. aasta järeldustes kapitaliturgude liitu käsitleva komisjoni tegevuskava kohta innustati komisjoni algatusega edasi liikuma. Järeldused kinnitati 11. detsembri 2020. aasta euroala tippkohtumise avalduses. 2021. aasta aprillis jõudsid eurorühma ministrid järeldusele, et liikmesriigid peaksid reformima oma maksejõuetuskorda kooskõlas ELi institutsioonide juhitud paralleelsete töövoogudega, mis algatati kapitaliturgude liidu tegevuskavaga. 25. juuni 2021. aasta euroala tippkohtumise avalduses kinnitati, et „[k]indlaks tuleb teha kapitaliturgude integreerimise ja arendamise struktuursed väljakutsed ning et nendega tuleb tegeleda, eelkõige äriühingute maksejõuetust käsitlevate õigusaktide sihtvaldkondades“. Ka Euroopa Parlament avaldas toetust tõhusamatele ja ühtlustatud maksejõuetusmenetlustele, paludes komisjonil võtta kindlamad kohustused, et saavutada tõeline edasiminek selles valdkonnas, mis on parlamendi hinnangul siiani tõsiseks takistuseks ELi kapitaliturgude tõelisel integreerimisel. Kuna aga maksejõuetusõigus on tihedalt seotud liikmesriikide õiguse muude valdkondadega (nagu asjaõigus ja tööõigus) ning maksejõuetusõiguse peamised poliitilised eesmärgid on erinevad, on mõni liikmesriik maksejõuetusõigust ühtlustava siduva õigusakti suhtes kõhklust väljendanud, sealhulgas 1. aprillil 2021 komisjonile saadetud kirjas. 22. märtsil 2022 korraldas komisjon liikmesriikide valitsuste ekspertidega sel teemal seminari. Liikmesriigid rõhutasid, et probleeme tuleb põhjalikult ja üksikasjalikult analüüsida ning et oluline on selgelt kindlaks teha probleemide ulatus, neist mõjutatud sidusrühmad ja nende tegelik mõju siseturule. Samuti väljendas mõni liikmesriik võimalike tulevaste ELi tasandi meetmete laadi suhtes seisukohta, et vajalik on ettevaatlik lähenemisviis, ning arvas, et meetmed peaksid keskenduma maksejõuetusmenetluste tõhususe parandamisele. 25. oktoobril 2022 korraldas komisjon liikmesriikide valitsuste ekspertidega veel ühe seminari, et teavitada neid mõjuhinnangus sisalduvatest poliitikavariantidest ja ettepaneku ettevalmistamise seisust. •Eksperdiarvamuste kogumine ja kasutamine Ettepanekule lisatud mõjuhinnangus tuginetakse kabinetiuuringute andmetele ning eelkõige järgmistele uuringutele ja eksperditeadmistele: · Deloitte/Grimaldi (2022), „Study to support the preparation of an impact assessment on a potential EU initiative increasing convergence of national insolvency laws“ („Liikmesriikide maksejõuetusõigust ühtlustava võimaliku ELi algatuse mõjuhinnangu ettevalmistamist toetav uuring“), lõpparuande kavand, õigus- ja tarbijaküsimuste peadirektoraat, märts 2022.

· Spark, Tipik, „Study on the issue of abusive forum shopping in insolvency proceedings“ („Uuring maksejõuetusmenetluses meelepärase kohtualluvuse valimise kuritarvitamise kohta“), õigus- ja tarbijaküsimuste peadirektoraat, veebruar 2022 (erileping nr JUST/2020/JCOO/FW/CIVI/0160). · Spark, Tipik, „Study on tracing and recovery of debtor’s assets by insolvency practitioners“ („Uuring võlgniku vara jälitamise ja sissenõudmise kohta pankrotihaldurite poolt“), õigus- ja tarbijaküsimuste peadirektoraat, märts 2022 (erileping nr JUST/2020/JCOO/FW/CIVI/0172). Mõjuhinnangu koostamiseks kogutud ja kasutatud andmed olid üldiselt faktilised või pärinesid muul moel hea mainega või üldtunnustatud allikatest, mida kasutatakse teemavaldkonnas võrdlusaluse ja pidepunktina. Konsultatsioonide käigus sidusrühmadelt saadud teadmisi käsitleti üldiselt arvamustena, välja arvatud juhul, kui selleks olid faktilised andmed. •Mõjuhinnang Mõjuhinnangus analüüsiti maksejõuetusõiguse kolme keskset aspekti: i) vara sissenõudmine likvideeritud ettevõtja pankrotivarast, ii) menetluste tõhusus ning iii) tagasisaadud väärtuse prognoositav ja õiglane jaotamine võlausaldajate vahel. Need kolm aspekti hõlmavad eelkõige järgmiste valdkondadega seotud küsimusi: vara tagasivõitmine, vara jälitamine, juhtide kohustused ja vastutus, ettevõtte müük tegevust jätkava ettevõttena pre‑pack‑menetluse kaudu, maksejõuetusmenetluse käivitamise tingimus, maksejõuetuse erikord mikro- ja väikeettevõtjatele, nõuete rahuldamisjärgud ja võlausaldajate komiteed. Variantide väljaselgitamisel lähtuti saneerimis- ja maksejõuetusõiguse ekspertide rühma sisendist, teemakohasest uuringust ja teabevahetusest sidusrühmadega. Variante analüüsiti kolme eesmärgi seisukohalt: i) kas need suurendavad sissenõutavat väärtust, ii) kas need lühendavad maksejõuetusmenetluse kestust ning iii) kas need vähendavad õiguskindlusetust ja teabe hankimise kulu, eriti piiriüleste investorite jaoks. Ettepanekus ja läbivaadatud mõjuhinnangus on arvesse võetud õiguskontrollikomitee märkusi; õiguskontrollikomitee leidis 24. juunil 2022 oma esimeses arvamuses, et enne algatusega jätkamist tuleb mõjuhinnangut korrigeerida. Koguti lisatõendeid selle kohta, kuidas praegused maksejõuetusmenetlused ühtsel turul piiriülest investeerimist kahjustavad ja milline on nende mõju võrreldes muude teguritega. Põhiteksti ja 5. lisa täiendati teabega maksejõuetuseeskirjade riikidevaheliste erinevuste kohta. Põhjalikumalt selgitati direktiivi (EL) 2019/1023, määruse (EL) 2015/848 ja käesoleva ettepaneku vahelisi erinevusi. Täiendavalt analüüsiti eri meetmete mõju kohtusüsteemi suutlikkusele ja seda, kuidas sidusrühmad eri meetmetesse suhtuvad. Poliitikavariantide vahekorrad seletati paremini lahti ning sidusrühmade seisukohad esitati üksikasjalikumalt. Õiguskontrollikomitee tutvus läbivaadatud mõjuhinnanguga ja avaldas 10. oktoobril 2022 oma teise arvamuse, mis oli positiivne ja tingimusteta. Komitee märkis, et mõjuhinnang on oluliselt paranenud, ja andis veel mõne parandussoovituse. Käesoleval ettepanekul on väike positiivne mõju digiüleminekule, mis tuleneb eelkõige mikroettevõtjate lihtsustatud lõpetamismenetluse suuremast automatiseeritusest ja veebiportaali (Euroopa e-õiguskeskkonna portaal) kasutamisest selleks, et maksejõuetuskordade põhipunktide ja nõuete rahuldamisjärkude kohta kasutajasõbralikku teavet anda. •Õigusnormide toimivus ja lihtsustamine Maksejõuetusmenetluste tõhustamine aitab lühendada nende kestust ja suurendada maksejõuetusasjades sissenõutavat väärtust, mis tähendab väiksemaid ettevõtja lõpetamise kulusid ja suuremat sissenõudmismäära võlausaldajatele ja investoritele. Ettepaneku eesmärk on ka VKEde ettevõtluskeskkonda parandada. Ettepanekuga soovitakse suurendada oodatavat sissenõudmismäära VKEde ja muude ettevõtjatega seotud riskipositsioone omavate võlausaldajate ja investorite jaoks, et vähendada VKEdesse investeerimise tajutavat riski, mis muude tingimuste samaks jäädes vähendab eeldatavasti VKEde rahastamiskulusid. Samal ajal ei too ettepanek kaasa kohustusi ega nõuete täitmisega seotud kulusid tegutsevatele VKEdele ning lihtsustab menetlusi maksejõuetusohus VKEde jaoks. Ettepanekuga nähakse ette ka erimenetlus, mis hõlbustab ja kiirendab mikroettevõtjate lõpetamist ning võimaldab neile seeläbi kulutõhusamat maksejõuetusmenetlust. See meede toetab ka n-ö varata mikroettevõtjate nõuetekohast lõpetamist, aidates lahendada probleemi, et mõnes liikmesriigis ei saa maksejõuetusmenetlust algatada, kui prognoositav sissenõutav väärtus on kohtukuludest väiksem. Ettepanekuga antakse kõikidele mikroettevõtjatele võimalus oma rahaliste raskuste lahendamiseks menetlus algatada ning tagatakse seega, et ettevõtte asutajatel on juurdepääs võlgadest vabastamisele ja võimalus uuesti alustada, nagu on sätestatud direktiivis (EL) 2019/1023. •Põhiõigused Ettepanek on kooskõlas Euroopa Liidu põhiõiguste hartas sätestatud põhiõiguste ja -vabadustega ning seda tuleb vastavalt rakendada. Täpsemalt on ettepanek kooskõlas õiguste ja vabadustega, mis on sätestatud artiklites 7 (era- ja perekonnaelu austamine), 8 (isikuandmete kaitse), 15 (kutsevabadus ja õigus teha tööd), 16 (ettevõtlusvabadus), 17 (õigus omandile) ja 27 (töötajate õigus olla ettevõttes informeeritud ja ära kuulatud) ning artikli 47 lõikes 2 (õigus õiglasele kohtulikule arutamisele). Ettepanekuga antakse määratud kohtutele juurdepääs riiklikele pangakontode registritele ja elektroonilistele andmeotsingu süsteemidele ning pangakontode keskregistreid ühendavale süsteemile ehk pangakontode registrite ühtsele juurdepääsupunktile. Samuti antakse ettepanekuga pankrotihalduritele juurdepääs selle liikmesriigi tegelike kasusaajate registrile, kus menetlus on algatatud, ning tegelike kasusaajate registrite omavahelise ühendamise süsteemile. Riiklikud pangakontode registrid, elektroonilised andmeotsingu süsteemid ja tegelike kasusaajate registrid koondavad isikuandmeid. Nende registrite, süsteemide ja ühtsete juurdepääsupunktide kättesaadavuse laiendamine mõjutab seega andmesubjektide põhiõigusi, eriti õigust eraelu puutumatusele ja isikuandmete kaitsele. Kui sellest tuleneb ELi põhiõiguste hartas sätestatud õiguste ja vabaduste teostamise piirang, peab see olema kooskõlas hartas ja eelkõige selle artikli 52 lõikes 1 sätestatud nõuetega. Piirang on seadusega ette nähtud ning see on põhjendatud vajadusega tulemuslikult parandada varade jälitatavust käimasoleva maksejõuetusmenetluse, kaasa arvatud piiriülese maksejõuetusmenetluse raames, et maksejõuetult ettevõtjalt sissenõutav väärtus oleks võlausaldajate jaoks võimalikult suur. Lisaks arvestatakse nimetatud õiguste ja vabaduste olemust ning piirangud on proportsionaalsed taotletava eesmärgiga. Nende mõju on suhteliselt väike, sest andmed on juurdepääsetavad ja otsitavad üksnes teatava osa ulatuses, mis on pankrotivara hulka kuuluva vara jälitamiseks möödapääsmatult vajalik ning mis on kindlaks määratud käesolevas ettepanekus ja nendes ELi õigusaktides, mille kohaselt asjaomased süsteemid on loodud. Käesoleva ettepanekuga tagatakse, et neid andmeid töödeldakse kooskõlas kohaldatavate ELi andmekaitse-eeskirjadega. Eeskirjad, mille kohaselt käesoleva ettepaneku otstarbel liidu institutsioonides ja organites isikuandmeid töödeldakse, on sätestatud määruses (EL) 2018/1725. Ettepanekus sätestatakse isikuandmete töötlemise otstarbed ja pannakse liikmesriikidele kohustus määrata maksejõuetuskohtud, millel on õigus riiklikest pangakontode registritest ja elektroonilistest andmeotsingu süsteemidest otse teavet taotleda. Samuti kohustatakse ettepanekus liikmesriike tagama, et määratud kohtute töötajad järgivad kõrgeid kutsealaseid andmekaitsestandardeid, et on võetud tehnilised ja korralduslikud meetmed, millega kaitstakse kõrgel tehnoloogilisel tasemel andmete turvalisust, kui määratud kohtud kasutavad õigust pangakontode teabega tutvuda ja selles otsinguid teha, ning et pangakontode keskregistreid pidavad ametiasutused registreerivad kõik korrad, kui määratud kohus pangakontode teabega tutvub ja selles otsinguid teeb. Samuti piiritletakse ettepanekus selgelt, millise tegelike kasusaajate registrites hoitava teabega pankrotihaldurid tutvuda saavad. Ettepanekus märgitakse ka, et komisjon ei säilita isikuandmeid seoses liikmesriikide elektrooniliste enampakkumissüsteemide ühendamisega, ning kehtestatakse sätted komisjoni kui andmete vastutava töötleja kohta.

4.MÕJU EELARVELE Ettepanekuga kaasnevad komisjonile kulud ja halduskoormus. Kõnealused kulud ja halduskoormus tulenevad ettepaneku artiklis 51 sätestatud kohustusest luua Euroopa e-õiguskeskkonna portaali kaudu liikmesriikide elektrooniliste enampakkumissüsteemide ühendamise süsteem. E-õiguskeskkonna portaali teiste ühendamisprojektide kogemuse põhjal hinnatakse, et komisjoni rakenduskulud praeguse pikaajalise eelarve (mitmeaastase finantsraamistiku) ajal on 1,75 miljonit eurot. Lisakulud kaetakse vahendite ümberjaotamise teel õigusprogrammi raames. Ettepaneku finantsmõju ja mõju eelarvele on üksikasjalikult selgitatud ettepanekule lisatud finantsselgituses. 5.MUU TEAVE •Rakenduskavad ning järelevalve, hindamise ja aruandluse kord Hindamine on kavas korraldada viis aastat pärast meetmete rakendamist ning kooskõlas komisjoni parema õigusloome suunistega. Selle eesmärk on hinnata, kui tulemuslikult ja tõhusalt on direktiivi poliitilised eesmärgid saavutatud, ja otsustada, kas vaja on uusi meetmeid või muudatusi. Liikmesriigid peavad esitama komisjonile hindamise ettevalmistamiseks vajaliku teabe. •Ettepaneku sätete üksikasjalik selgitus Käesolevas ettepanekus käsitletakse maksejõuetusõiguse kolme keskset aspekti: i) vara sissenõudmine likvideeritud ettevõtja pankrotivarast, ii) menetluste tõhusus ning iii) tagasisaadud väärtuse prognoositav ja õiglane jaotamine võlausaldajate vahel. Ettepaneku komponendid on hoolikalt valitud, lähtudes saneerimis- ja maksejõuetusdirektiivi arutelu kogemusest, eksperdirühma aruteludest ja lõppsoovitustest, avaliku konsultatsiooni tulemustest, välise nõustaja uuringust ja ulatuslikust teabevahetusest sidusrühmadega. Ettepaneku eesmärk on tagada, et maksejõuetult ettevõtjalt sissenõutav väärtus oleks võlausaldajate jaoks võimalikult suur. Seda eesmärki aitavad saavutada vara tagasivõitmist ja vara jälitamist käsitlevad sätted, mis üksteist vastastikku toetavad. Selleks nähakse kõnealuste sätetega ette minimaalne kogum ühtseid tingimusi vara tagasivõitmiseks ja parandatakse vara jälitatavust, andes pankrotihalduritele parema juurdepääsu pangakontode teabele, tegelike kasusaajate teabele ja teatavatele liikmesriikide vararegistritele, sealhulgas teiste liikmesriikide registritele. Kõnealustele sätetele lisandub võimalus tagada juba varases staadiumis ettevõtte võimalikult suur sissenõutav väärtus; selleks nähakse ette pre‑pack‑menetlused ja juhtide kohustus esitada aegsasti maksejõuetusmenetluse algatamise taotlus, et võlausaldajate vara väärtust ei kaotaks. Ettepaneku eesmärk on ka menetluste tõhustamine, eriti maksejõuetute mikroettevõtjate likvideerimiseks. Oluline on tagada, et uued eeskirjad toimiksid hästi ka ELi mikroettevõtjate jaoks. Tavalised maksejõuetusmenetlused on selliste ettevõtjate jaoks liiga kulukad ning võlgadest vabastamise võimalus lubaks neil ettevõtluskapitali uuteks projektideks kasutada. Lisaks muutuvad maksejõuetusmenetlusi käsitlevate siseriiklike õigusnormide põhipunktid, sealhulgas maksejõuetusmenetluse käivitamise tingimus, võlausaldajate jaoks läbipaistvamaks. Viimase punktina kehtestatakse ettepanekus nõuded võlausaldajate huvide paremaks esindamiseks menetluses võlausaldajate komiteede kaudu, et tagada sissenõutud väärtuse õiglane ja prognoositav jaotamine võlausaldajate vahel. Lisaks muutuvad nõuete rahuldamisjärku käsitlevad eeskirjad võlausaldajate jaoks läbipaistvamaks. Kavandatud direktiiv jaguneb üheksaks jaotiseks. I jaotis sisaldab üldsätteid kohaldamisala ja mõistete kohta. II jaotises käsitletakse vara tagasivõitmist ning selles sätestatakse ühtlustatud miinimumnormid, mille eesmärk on hoida ära vara ebaseaduslik kõrvaldamine pankrotivarast enne maksejõuetusmenetluse algatamist. Eesmärk on tagada, et maksejõuetusmenetlust käsitlevad siseriiklikud õigusnormid pakuksid minimaalset kaitsetaset, mis on seotud kõikide võlausaldajate huve kahjustavate õigustoimingute tühiseks tunnistamisega. Samal ajal võivad liikmesriigid kehtestada või alles jätta norme, mis tagavad võlausaldajatele kõrgema kaitsetaseme, näiteks nähes ette rohkem tagasivõitmise aluseid. Jaotises sätestatakse õigustoimingu tühiseks tunnistamise üldised eeltingimused, tagasivõitmise alused ja tagasivõitmise õiguslikud tagajärjed. Artiklis 4 sätestatakse vara tagasivõitmise üldised eeltingimused ning selle kohaselt võivad tagasivõitmise objektiks olla kõik õigustoimingud – kaasa arvatud tegevusetus –, tingimusel et need kahjustasid kõikide võlausaldajate huve ning et täidetud on mõni järgnevates artiklites nimetatud tagasivõitmise alus. Artiklis 5 selgitatakse, et vara tagasivõitmist käsitlevad sätted on ühtlustatud miinimumnormid ning et liikmesriigid võivad seega alles jätta või kehtestada sätteid, mis pakuvad võlausaldajatele kõrgemat kaitsetaset. Artiklis 6 sätestatakse esimene tagasivõitmise alus (võlausaldaja eelistamine). Need on ühele võlausaldajale (või võlausaldajate rühmale) kasulikud õigustoimingud, mis tehti kolme kuu jooksul enne maksejõuetusmenetluse algatamise taotlemist või pärast taotluse esitamist (nn kahtlusperiood). Kuna kõnealune tagasivõitmise alus tuleneb pelgalt õigustoimingu lõpuleviimisest, on kahtlusperiood lühem kui teiste tagasivõitmise aluste kahtlusperiood. Ühilduva täitmise puhul (st toimingute puhul, mis olid täielikult kooskõlas võlausaldaja nõudega, nagu saabunud tähtpäevaga nõude rahuldamine tavapärase maksevahendiga) võib õigustoimingu sellel alusel tühiseks tunnistada üksnes juhul, kui võlausaldaja teadis või oleks pidanud teadma, et võlgnik ei suuda oma võlgu maksta või et on esitatud maksejõuetusmenetluse algatamise taotlus. Viimase punktina loetletakse sättes teatavat liiki õigustoimingud, mida ei saa sellel alusel tühiseks tunnistada. Artiklis 7 sätestatakse teine tagasivõitmise alus: tegelikust väiksema väärtusega õigustoimingud. See alus hõlmab lisaks kingitustele ja muudele annetustele ka õigustoiminguid ebatavaliselt madala tasu eest. Sellel on vara tagasivõitmise õiguses oluline roll, sest see on (muuhulgas) tõhus õiguskaitsevahend võlgniku võimalike katsete eest vara võlausaldajate eest kõrvale toimetada, andes selle üle kolmandatele isikutele, nagu pereliikmed või varahaldusettevõtjad, kuid säilitades samal ajal võimaluse seda kasutada. Artiklis 8 sätestatakse kolmas ja viimane tagasivõitmise alus, milleks on tahtlik pettus, st võlausaldajate petmiseks tehtud õigustoimingud. Artiklis 9 sätestatakse vara tagasivõitmise üldised tagajärjed. Need on tühiseks tunnistatud õigustoimingust tulenevate nõuete täitmise keeld ning sellisest õigustoimingust kasu saanud isiku kohustus pankrotivarale tekitatud kahju täielikult hüvitada. Artiklis selgitatakse, et pankrotivarale tekitatud kahju hüvitamise kohustust ei saa tasaarvestada tühiseks tunnistatud õigustoimingu teise poole nõuetega.

Artiklis 10 sätestatakse tühiseks tunnistatud õigustoimingu teise poole õigused. Nimelt taastatakse tühiseks tunnistatud õigustoiminguga rahuldatud nõuded, kui õigustoimingu pool hüvitab pankrotivarale tekitatud kahju. Artiklis 11 käsitletakse kolmandate isikute vastutust: tühiseks tunnistatud õigustoimingu teise poole pärija või üldõigusjärglane on selle poole õigusjärglane ka vara tagasivõitmise õiguslike tagajärgede suhtes. Üksikisikutest pärijad on vastutavad ainult juhul, kui nad omandasid vara tegelikust väärtusest soodsamalt või kui nad teadsid või oleksid pidanud teadma vara tagasivõitmise aluseks olevaid asjaolusid. Artiklis 12 kinnitatakse direktiivi (EL) 2019/1023 artiklites 17 ja 18 sätestatud saneerimiseesõiguse kehtivust. Selles sätestatakse, et II jaotise kohased vara tagasivõitmise eeskirjad ei mõjuta direktiivi (EL) 2019/1023 artiklite 17 ja 18 kohaldamist. III jaotises käsitletakse pankrotivara hulka kuuluva vara jälitamist ning see on sihitud meede, mis tuleb asetada määruse (EL) 2015/848 konteksti; määruses on sätestatud, et pankrotihaldur võib põhimõtteliselt ka teistes liikmesriikides kasutada volitusi, mis on talle antud selle liikmesriigi õiguse kohaselt, kus maksejõuetuse põhimenetlus algatati ja ta ametisse nimetati. Kõnealuse jaotise spetsiaalsete normide keskmes on pankrotihalduri juurdepääs mitmesugustele registritele, mis sisaldavad asjakohast teavet vara kohta, mis kuulub või peaks kuuluma pankrotivara hulka. Mõni riiklik elektrooniline register on avalik või isegi kättesaadav ELi loodud ühtse ühendamisplatvormi kaudu, nagu maksejõuetusregistrite ühendamise süsteem. Kavandatud direktiivis laiendatakse pankrotihaldurite juurdepääsu ka mõningatele sellistele registritele, mis ei ole avalikult kättesaadavad, nagu registrid, mis asutati algselt ELi rahapesuvastase võitluse raamistiku kohaselt (näiteks riiklikud pangakontode keskregistrid või riiklikes tegelike kasusaajate registrites olev teave usaldushalduste kohta). III jaotises kohustatakse ka liikmesriike tegema teiste riikide pankrotihalduritele otse ja kiiresti kättesaadavaks lisas loetletud registrid (kui need on liikmesriigis juba olemas). Artiklis 13 nõutakse, et liikmesriigid määraksid oma territooriumil maksejõuetuskohtud, millel on otsene juurdepääs riiklikele automatiseeritud keskmehhanismidele, nagu direktiivi (EL) 2015/849 artikli 32a kohaselt asutatud pangakontode keskregistrid või kesksed elektroonilised andmeotsingu süsteemid. Direktiiviga (EL) 2015/849 kohustati liikmesriike looma automatiseeritud keskmehhanismid, mis võimaldavad tuvastada kõiki füüsilisi või juriidilisi isikuid, kellel või kelle kontrolli all on krediidiasutuses maksekontosid ja IBAN-numbriga pangakontosid ja hoiulaekaid. Rahapesuvastase direktiiviga on ette nähtud ka liikmesriikide rahapesu andmebürood, millel on neile registritele vahetu, kiire ja filtreerimata juurdepääs. Direktiivis (EL) 2019/1153 on sätestatud, et riiklikele pangakontode keskregistritele on otsene ja kiire juurdepääs liikmesriikides selleks otstarbeks määratud õiguskaitseasutustel, kui selline juurdepääs on vajalik selleks, et nad saaksid täita oma ülesandeid raskete kuritegude vastu võitlemisel. Direktiivi (EL) 2019/1153 kohaselt tuleb otsene juurdepääs anda ka kriminaaltulu jälitamise talitustele. Artikliga 12 tagatakse, et otsene juurdepääs pangakontode registritele või elektroonilistele andmeotsingu süsteemidele on ainult sellistel maksejõuetuskohtutel, mis on nõuetekohaselt määratud ja millest on komisjonile teatatud. Artiklites 14 ja 15 selgitatakse eritingimusi, mille kohaselt määratud kohtud pangakontode registritele juurde pääsevad. Määratud kohtud saavad oma liikmesriigi ja teiste liikmesriikide pangakontode keskregistritele juurdepääsu pangakontode registrite ühtse juurdepääsupunkti kaudu, kui liikmesriikide keskregistreid ühendav süsteem on loodud ja toimiv. Artiklis 16 käsitletakse pangakontode registrites tehtud otsingute kohta logi pidamist. Artiklis 17 sätestatakse pankrotihaldurite juurdepääs tegelike kasusaajate teabe registritele. See hõlmab juurdepääsu nii selle liikmesriigi tegelike kasusaajate registri(te)le, kus menetlus on algatatud, kui ka tegelike kasusaajate registrite ühendamise süsteemile. Kõnealuste registrite õiguslik alus on sätestatud direktiivi (EL) 2015/849 artikli 30 lõikes 3 ja artikli 31 lõikes 3a. Registrite ühendamise süsteemi õiguslik alus on sätestatud direktiivi (EL) 2015/849 artikli 30 lõikes 10 ja artikli 31 lõikes 9. Teatavad tegelike kasusaajate registrites sisalduvad miinimumandmed on äriühingutele ja teistele juriidilistele isikutele avalikult kättesaadavad. Usaldushalduste ja muude sarnaste õiguslike üksuste puhul ei ole need miinimumandmed avalikud, vaid nendega tutvumise eeltingimus on õigustatud huvi tõendamine. Artiklis 17 selgitatakse, et õigustatud huvi on olemas juhul, kui pankrotihaldur taotleb usaldushalduste ja sarnaste õiguslike üksuste kohta teavet selleks, et teha kindlaks ja jälitada vara selle maksejõuetusmenetluse otstarbel, mille raames ta on ametisse nimetatud, ning et juurdepääs on piiratud eelnevalt kindlaks määratud andmetega. Artiklis 18 sätestatakse eeskirjad, mis käsitlevad pankrotihaldurite otsest ja kiiret juurdepääsu varade kohta teavet sisaldavatele riiklikele registritele. Silmas peetud vararegistrid peaksid hõlmama kavandatud direktiivi lisas loetletud registreid, juhul kui need on asjaomases liikmesriigis olemas. Artiklis sätestatakse ka, et teistes liikmesriikides määratud pankrotihalduritel peavad olema samad juurdepääsutingimused nagu neil, kes on määratud registri asukohaliikmesriigis. IV jaotises käsitletakse pre‑pack‑menetlusi ja selle eesmärk on tagada, et sellised menetlused, mida peetakse üldiselt võlausaldajate vara sissenõudmise otstarbel tulemuslikuks meetmeks, oleksid kõikide liikmesriikide maksejõuetuskorras struktureeritud kujul olemas. Pre‑pack‑menetluse korral valmistatakse võlgniku ettevõtte (või selle osa) müük ette ja lepitakse kokku enne maksejõuetusmenetluse ametlikku algatamist. See võimaldab müügi teoks teha ja tulu kätte saada varsti pärast seda, kui ametlik maksejõuetusmenetlus ettevõtja likvideerimiseks on algatatud. Käesolev ettepanek sisaldab mitut kaitsemeedet, millega tagatakse, et võimalike ostjatega võetakse ühendust ning et konkurentsipõhise müügiprotsessi tulemusena saavutatakse parim võimalik turuväärtus. Kaitsemeetmed sätestatakse viisil, mis annab liikmesriikidele võimaluse valida, kas tagada (tavaliselt konfidentsiaalses) nn ettevalmistusetapis toimuva müügiprotsessi konkurentsipõhisus, läbipaistvus ja õiglus või korraldada pärast ametliku menetluse algatamast ehk nn likvideerimisetapis kiire avalik enampakkumine. Artiklis 19 kohustatakse liikmesriike lisama oma maksejõuetuskorda pre‑pack-menetlus, mis koosneb kahest järjestikusest etapist (nn ettevalmistusetapp ja likvideerimisetapp). Artiklis 20 käsitletakse kavandatud direktiivi seoseid teiste liidu õigusaktidega. Selles sätestatakse, et likvideerimisetappi tuleb käsitleda maksejõuetusmenetlusena määruse (EL) 2015/848 artikli 2 punkti 4 mõistes. Samuti antakse artiklis liikmesriikidele võimalus käsitleda ettevalmistavat pankrotihaldurit maksejõuetushaldurina määruse (EL) 2015/848 artikli 2 punkti 5 mõistes. Artikli viimases lõigus selgitatakse direktiivi ettepaneku suhet nõukogu direktiiviga 2001/23/EÜ, lähtudes Euroopa Liidu Kohtu otsusest Heiploegi kohtuasjas. Artiklis sätestatakse, et direktiivi 2001/23/EÜ artikli 5 lõike 1 kohaldamisel tuleb pre‑pack‑menetluse likvideerimisetappi käsitleda maksejõuetusmenetlusena võõrandaja varade likvideerimiseks, mis toimub pädeva asutuse järelevalve all. Artiklis 21 sätestatakse pre‑pack‑menetluste kohtualluvuseeskirjad. Artiklis sätestatakse, et pre‑pack‑menetlus kuulub sellesama kohtu alluvusse, mille rahvusvahelisse kohtualluvusse kuulub võlgniku maksejõuetuse põhimenetlus. Artiklis 22 sätestatakse normid ettevalmistava pankrotihalduri kohta, kes on pre‑pack‑menetluse ettevalmistusetapi peamine läbiviija. Artiklis loetletakse ettevalmistava pankrotihalduri ülesanded müügiprotsessi juhtimisel ja võimalike ostjate leidmisel. N-ö tulevase pankrotihaldurina peab ettevalmistav pankrotihaldur vastama kõikidele tingimustele, mis peavad pre‑pack‑menetluse algatamise asukohaliikmesriigi maksejõuetusõiguse kohaselt olema täidetud pankrotihalduri määramisel; sellega tagatakse, et sama isik täidab pre‑pack‑menetluse kahes järjestikuses etapis mõlemat rolli. Artiklis 23 laiendatakse pre‑pack‑menetluse ettevalmistusetapile direktiivi (EL) 2019/1023 artiklites 6 ja 7 sätestatud norme (vajalike muudatustega), mille kohaselt peatatakse võlgniku suhtes kohaldatavad konkreetsed täitemeetmed; laiendamise eeldus on, et täidetud on võlgniku maksejõuetuse tõenäosuse või maksejõuetuse väljakuulutamise tingimus. Artiklis 24 käsitletakse võlgniku ettevõtte müügi suhtes kohaldatavaid põhimõtteid. Ettevalmistav pankrotihaldur peab tagama, et ettevalmistusetapis tavaliselt konfidentsiaalselt toimuv müük oleks konkurentsipõhine, läbipaistev ja õiglane ning vastaks turureeglitele. Neid põhimõtteid ei pea järgima ainult juhul, kui liikmesriik valib võimaluse panna kohtule kohustus korraldada pärast likvideerimisetapi algatamist kiire avalik enampakkumine. Artikliga 25 nähakse ette, et pre‑pack‑menetluse likvideerimisetapi algatamisel määratakse ettevalmistav pankrotihaldur pankrotihalduriks. Artiklis 26 käsitletakse korda, mille kohaselt maksejõuetuskohus annab likvideerimisetapis loa võlgniku ettevõte müüa. Lõike 1 kohaselt peab kohus hindama, kas ettevalmistusetapis toimunud müügiprotsess vastas kohaldatavatele põhimõtetele ja tingimustele. Kui kohus ei kinnita ettevõtte müüki ettevalmistava pankrotihalduri esitatud ostjale, jätkub likvideerimisetapi algul algatatud maksejõuetusmenetlus ilma pre‑pack‑müügitehingut sõlmimata. Lõikega 2 nähakse ette, et kui liikmesriik otsustab sätestada, et likvideerimisetapi algul tuleb korraldada avalik enampakkumine, tuleb ettevalmistusetapis laekunud parimat pakkumust kasutada kokkuleppelise algpakkumusena (stalking horse bid), st ostuhinna alammäärana toimiva algpakkumusena, millest madalamat ostuhinda teised pakkujad ei saa pakkuda. Samuti nõutakse selles, et sellise algpakkumuse tegijale tagatav kaitse peab olema proportsionaalne ning seda tuleb kohaldada määral, mis ei kahjusta tegelikku konkurentsi. Artiklis 27 sätestatakse täitmisele kuuluvate lepingute üleandmine; need on võlgniku ja mõne vastaspoole vahelised lepingud, mille kohaselt pooled peavad maksejõuetusmenetluse algatamisel endiselt kohustusi täitma. Reeglina tuleks sellised lepingud ettevõtte ostjale üle anda – ka ilma vastaspoole nõusolekuta. Artiklis 28 sätestatakse, et pre‑pack‑müügi kaudu omandatakse ettevõte või selle osa võlgadest ja kohustustest vabana.

Artikliga 29 tagatakse, et loa saanud pre‑pack‑müügi suhtes esitatud apellatsioonkaebus ei aeglustaks müügilepingu täitmist ega seega varade realiseerimist. Artikli kohaselt võib sellise apellatsioonkaebuse korral müügi ajutiselt peatada ainult juhul, kui apellatsioonkaebuse esitaja annab piisava tagatise, mis katab peatamise tagajärjel tekkida võiva kahju. Samal ajal antakse artiklis 29 apellatsioonkaebust menetlevale kohtule kaalutlusõigus, mille kohaselt kohus võib füüsilisest isikust apellandi tagatise andmisest täielikult või osaliselt vabastada, kui ta peab seda konkreetse juhtumi asjaolude valguses sobilikuks. Artiklis 30 selgitatakse, et parima pakkumuse väljavalimise kriteeriumid peaksid vastama kriteeriumidele, mida kasutatakse tavalistes maksejõuetusmenetlustes konkureerivate pakkumuste vahel valimiseks. Artiklis 31 sätestatakse, et pre‑pack‑menetluse ettevalmistav pankrotihaldur ja pankrotihaldur on oma kohustuste täitmatajätmisest tekkinud kahju eest isiklikult vastutav. Artikliga 32 nähakse ette lisakaitsemeetmed juhuks, kui tulevane ostja on võlgnikuga lähedalt seotud isik. Ühe lisakaitsemeetmena peab pankrotihaldur juhul, kui ainsa pakkumuse teeb võlgnikuga lähedalt seotud isik, hindama, kas pakkumus läbib võlausaldajate parimate huvide testi. Kui hindamise tulemus on negatiivne, peab pankrotihaldur pakkumuse tagasi lükkama. Artikkel 33 sisaldab mitmesuguseid sätteid, mille eesmärk on tagada, et müüdava ettevõtte väärtus oleks võimalikult suur. Sellega tagatakse, et vaherahastamist hangitakse võimalikult väikeste kuludega ja et vaherahastamise pakkujatele kehtivad teatavad kaitsemeetmed. Artiklis keelatakse ka pakkujatele eesõiguste andmine, sest võimalus selliseid õigusi kasutada kahjustaks müügiprotsessi käigus konkurentsi. Samuti piiratakse võimalust teha pakkumus tagatud nõude kujul, nii et selleks saab kasutada üksnes osa tagatud nõudest võlgniku vastu. Artikliga 34 kaitstakse võlausaldajate huve pre‑pack‑menetluse ajal. See hõlmab õigust olla menetluse ajal ära kuulatud ja sätet, mille kohaselt tagatisega seotud huvide lõppenuks lugemise tingimused on üldreeglina samad, mida kohaldataks liikmesriigi õiguse järgi maksejõuetusmenetlustes. Artiklis 35 käsitletakse olukordi, kus pre‑pack‑menetluse teel ettevõtte omandamise suhtes peab otsuse langetama konkurentsiasutus. V jaotises käsitletakse juhtide kohustusi ning see on osa meetmetest, mille eesmärk on pankrotivara väärtuse maksimeerimine. Kuigi kavandatud direktiivis ei ole antud juhi mõiste ühtset definitsiooni, peaksid liikmesriigid selle jaotise sätteid üle võttes arvestama, et terminit „juht“ tuleks mõista laialt. See on kooskõlas ÜRO rahvusvahelise kaubandusõiguse komisjoni (UNCITRAL) maksejõuetusõiguse alase seadusandluse juhendi soovitusega, et „üldise suunisena [...] võiks isikut käsitleda juhina, kui talle on pandud ülesanne teha või ta teeb või peaks tegema ettevõtte juhtimise seisukohalt keskse tähtsusega otsuseid“. Juhid mõistavad enamasti esimeste seas, kas ettevõte on maksejõuetuks muutumas või muutunud. Seetõttu peaks neil olema kohustus esitada õigel ajal maksejõuetusmenetluse algatamise taotlus. Kavandatud direktiivis kehtestatakse selle kohustuse täitmise tähtaeg, millele lisandub tsiviilvastutus. Kõnealuse jaotise sätted on ühtlustatud miinimumnormid, mis tähendab, et liikmesriigid võivad säilitada või kehtestada maksejõuetusohus ettevõtete juhtidele rangemad kohustused. VI jaotis sisaldab mikroettevõtete jaoks ette nähtud lihtsustatud lõpetamismenetlusi. Liikmesriikide maksejõuetusraamistikud ei võimalda alati maksejõuetuid mikroettevõtteid kohaselt ja proportsionaalselt kohelda. Mikroettevõtted taotlevad harva tavapärase maksejõuetusmenetluse algatamist, ja kui nad seda teevad, on ettevõtte väärtuse säilitamiseks sageli juba liiga hilja. Paljudes liikmesriikides ei toimu selliste ettevõtjate nõuetekohast likvideerimist, sest neil puudub juurdepääs tavapärasele maksejõuetusmenetlusele või menetluse algatamisest keeldutakse. See juhtub siis, kui pankrotivara puudub või kui selle väärtus ei kata menetluse halduskulusid. Seetõttu on kavandatud direktiivi eesmärk tagada, et mikroettevõtted lõpetatakse nõuetekohaselt kiire ja kulutõhusa menetluse teel ning seda ka juhul, kui neil ei ole vara. VI jaotise sätete peamine eesmärk on menetlust lihtsustada ja sellega seotud halduskulusid vähendada. Näiteks peaks olema üldreegel, et menetluses ei määrata pankrotihaldurit, sest pankrotihalduri osalemine on maksejõuetusmenetluse peamine kuluallikas ning selliste ettevõtjate ärimudel ei ole tavaliselt nii keeruline, et pankrotihaldurit vaja oleks. Samuti sätestatakse kavandatud direktiivis, et ettevõtte vara ja äriasjad peaksid üldreeglina kogu menetluse vältel võlgniku omandisse jääma. Veel üks kulusid vähendav tegur on võimalus, et kohus müüb varad elektroonilise enampakkumissüsteemi kaudu, mille iga liikmesriik peaks mikroettevõtjate jaoks ette nähtud lihtsustatud menetluse osana looma. Artiklis 38 kohustatakse liikmesriike lisama oma maksejõuetusmenetlust käsitlevatesse õigusaktidesse normid, mis võimaldavad likvideerida mikroettevõtteid lihtsustatud menetluse teel, mis vastab VI jaotises sätestatud nõuetele. Artiklis käsitletakse ka maksejõuetust kui lihtsustatud lõpetamismenetluse algatamise tingimust ning n-ö varata juhtumite käsitlemist. Artiklis 39 selgitatakse, et pankrotihalduri määramine peaks olema lihtsustatud lõpetamismenetluses erand. Artikli 40 kohaselt peavad liikmesriigid tagama, et kogu pädeva asutuse ja – kui see on asjakohane – pankrotihalduri suhtlus menetluse osalistega saaks toimuda elektrooniliste sidevahendite teel. Artiklis 41 sätestatakse, et lihtsustatud lõpetamismenetluse võib algatada mikroettevõtja või võlausaldaja taotlusel. Taotluse esitamise lihtsustamiseks luuakse komisjoni rakendusaktiga tüüpvorm. Artiklis 42 käsitletakse lihtsustatud lõpetamismenetluse algatamise otsust, sealhulgas põhjusi, mille alusel pädev asutus võib menetluse algatamisest keelduda. Artiklis 43 sätestatakse, et võlgnik peaks üldreeglina säilitama kogu menetluse vältel kontrolli oma vara ja äriasjade üle. Artiklis 44 sätestatakse, et võlgniku suhtes peaks saama kohaldada konkreetsete täitemeetmete peatamist. Pädev asutus võib siiski üksikjuhtumipõhiselt ja kindlaksmääratud asjaoludel teatavate nõuete puhul erandi teha. Artikliga 45 tagatakse lihtsustatud likvideerimismenetluse algatamise avalikustamine. Artiklis 46 käsitletakse korda, mille kohaselt esitatakse ja tunnustatakse lihtsustatud likvideerimismenetluses võlausaldajate nõudeid. Artiklis eeldatakse, et suurem osa nõudeid esitatakse võlgniku kirjalikus avalduses. Lisaks avalduses esitatud nõuetele võivad võlausaldajad täiendavaid nõudeid esitada. Nõuete tunnustamise lihtsustamiseks loetakse võlgniku avalduses loetletud nõuded tunnustatuks, välja arvatud juhul, kui võlausaldaja neile eraldi vastuväite esitab. Artikkel 47 sisaldab erisätteid mikroettevõtete jaoks ette nähtud lihtsustatud likvideerimismenetluse raames vara tagasivõitmise algatamise ja läbiviimise kohta. Artiklis 48 käsitletakse pankrotivara moodustamist, sätestades, millised varad selle hulka arvatakse, ning tagades, et pädevad asutused määravad selgelt kindlaks, millised varad pankrotivarast välja arvatakse, nii et need jäävad võlgnikule alles, kui ta on ettevõtja.

Artiklis 49 sätestatakse, et pärast pankrotivara moodustamist otsustab pädev asutus, kas a) ta hakkab vara realiseerima või b) lõpetab lihtsustatud likvideerimismenetluse kohe, sest vara väärtus muudab realiseerimise ebamõistlikuks. Artiklis sätestatakse ka, et võlgniku vara tuleks realiseerida elektroonilise avaliku enampakkumise teel, kui pädev asutus ei leia, et varade iseloomu või menetluse asjaolude tõttu on asjakohasem müüa varad muul viisil. Artiklis 50 kohustatakse liikmesriike looma maksejõuetusmenetlustes pankrotivara realiseerimiseks üks või mitu elektroonilist enampakkumisplatvormi ja seda või neid käigus hoidma. Artikli kohaselt võivad liikmesriigid ka sätestada, et platvormi kasutajad saavad teha pakkumusi ka võlgniku ettevõtte ostmiseks tegevust jätkava ettevõttena. Platvormi/platvorme peab saama kasutada lihtsustatud likvideerimismenetlustes, kuid liikmesriigid võivad otsustada laiendada selle/nende kasutamist ka teistele maksejõuetusmenetlustele. Artiklis kohustatakse liikmesriike tegema platvorm(id) kättesaadavaks kõikidele residentidele või ELi territooriumil registreeritud asukohaga residentidele. Artikliga 51 nähakse detsentraliseeritud elektroonilisi registreid ühendavate muude ELi projektide (nt ettevõtlusregistrite omavahelise ühendamise süsteem ja maksejõuetusregistrite ühendamise süsteem) eeskujul ette, et komisjon loob Euroopa e-õiguskeskkonna portaali kaudu liikmesriikide elektrooniliste enampakkumissüsteemide ühendamise süsteemi, mis peaks toimima keskse elektroonilise juurdepääsupunktina. Ühendamissüsteemi lisaväärtus on see, et kõik enampakkumised on juurdepääsetavad ühe platvormi kaudu, mis on kättesaadav kõikides ELi ametlikes keeltes. Ühendamissüsteemi tehniline kirjeldus määratakse kindlaks rakendusakti(de)ga. IT arendamise ja hangetega seotud valikud peab eelnevalt heaks kiitma Euroopa Komisjoni infotehnoloogia ja küberjulgeoleku nõukogu. Artiklis 52 käsitletakse elektrooniliste enampakkumissüsteemide loomise ja ühendamise kulusid ning artiklis 53 sätestatakse komisjoni kohustused seoses isikuandmete töötlemisega elektrooniliste enampakkumisplatvormide ühendamise süsteemis. Artiklis 54 sätestatakse lihtsustatud likvideerimismenetluse raames elektroonilise enampakkumise teel toimuva pankrotivara müügi kord. Artiklis 55 käsitletakse lihtsustatud likvideerimismenetluse lõpetamise otsust ning sätestatakse, et otsuses tuleb kindlaks määrata võlgadest vabastamiseni jäänud periood. Artiklis 56 sätestatakse põhimõte, et pärast lihtsustatud likvideerimismenetluse lõpetamist peaks täielikku võlgadest vabastamist saama kohaldada mitte ainult ettevõtjatest võlgnike suhtes, vaid ka piiramata vastutusega mikroettevõtte asutajate, omanike või liikmete suhtes, kes on võlgniku võlgade eest isiklikult vastutavad. Võlgadest vabastamiseni viiva menetluse tingimused, alused, periood ja muud asjaolud tuleb sätestada kooskõlas direktiivi (EL) 2019/1023 III jaotise normidega. Artiklis 57 selgitatakse, et menetlused, mis on seotud mikroettevõtte ärivajadusteks antud isiklike tagatistega, tuleks kooskõlastada või ühendada sama mikroettevõtte asjakohase lihtsustatud likvideerimismenetlusega. VII jaotis sisaldab sätteid pankrotitoimkonna kohta. Pankrotitoimkond on keskne vahend tagamaks, et maksejõuetusmenetlus viiakse läbi viisil, mis kaitseb võlausaldajate huve ja tagab selliste üksikvõlausaldajate kaasamise, kes ei pruugiks muidu piiratud vahendite või geograafilise vahemaa tõttu menetluses osaleda. Selle jaotise sätete eesmärk on seega tugevdada võlausaldajate positsiooni menetluses. Selleks tagatakse pankrotitoimkonna loomine, kui võlausaldajate üldkoosolek selles kokku lepib, ja nähakse ette ühtlustatud miinimumnormid kesksete aspektide kohta, nagu toimkonna liikmete nimetamine ja koosseis, töömeetodid, toimkonna ülesanded ja selle liikmete isiklik vastutus. Artiklis 58 käsitletakse pankrotitoimkonna moodustamise nõudeid, sätestades põhimõtte, et otsus pankrotitoimkonna moodustamise kohta tuleks teha võlausaldajate üldkoosolekul. Artikli kohaselt võivad liikmesriigid lubada võlausaldajatel moodustada pankrotitoimkonna ka maksejõuetusmenetluse algatamise taotluse esitamisel (ja enne menetluse algatamist), tagades sealjuures, et esimene võlausaldajate üldkoosolek peab otsustama selle jätkamise ja koosseisu. Lisaks antakse liikmesriikidele vabadus välistada siseriiklikus õiguses võimalus maksejõuetusmenetluse raames pankrotitoimkond moodustada, kui selle moodustamise ja käigus hoidmise kulu ei ole proportsionaalne sellest saadava väärtusega. Artiklis 59 sätestatakse pankrotitoimkonna liikmete nimetamise kord ja nõue, et võlausaldajad peavad olema toimkonnas õiglaselt esindatud. Artiklis 60 sätestatakse põhimõte, et pankrotitoimkond esindab üksnes kõikide võlausaldajate huve tervikuna ja tegutseb pankrotihaldurist sõltumatult. Artiklis lubatakse liikmesriikidel ka säilitada siseriiklikud õigusnormid, mis võimaldavad moodustada mitu pankrotitoimkonda, mis esindavad võlausaldajate eri rühmi. Artiklites 61 ja 62 sätestatakse pankrotitoimkonna liikmete arv ning liikme ametist vabastamise ja asendamise tingimused. Artiklis 63 sätestatakse pankrotitoimkonna töökorralduse miinimumnõuded, sealhulgas hääletuse läbiviimise kord. Artiklis 64 sätestatakse pankrotitoimkonna ülesanded ning minimaalsed õigused, kohustused ja volitused, nagu õigus olla maksejõuetusmenetluses ära kuulatud, kohustus pankrotihalduri üle järelevalvet teha ja volitus teatud küsimustes välisnõustamist taotleda. Artiklis 65 sätestatakse nõuded seoses pankrotitoimkonna õiguste teostamise ja kohustuste täitmise käigus tekkinud kuludega ja toimkonna liikmete tasustamisega. Artikliga 66 kehtestatakse pankrotitoimkonna liikmete suhtes ka eraldi vastutussätted. Artiklis 67 sätestatakse õigus esitada pankrotitoimkonna otsuse peale kaebus, kui pankrotitoimkonnale on antud liikmesriigi õiguse kohaselt volitus otsuseid heaks kiita. VIII jaotises sätestatakse meetmed, mis suurendavad maksejõuetusmenetlust käsitlevate siseriiklike õigusaktide läbipaistvust. Selles kohustatakse liikmesriike koostama investoritele selgelt reglementeeritud tüüpteabelehe, mis sisaldab praktilist teavet maksejõuetusmenetlust käsitlevate siseriiklike õigusaktide põhipunktide kohta, ja seda teabelehte korrapäraselt ajakohastama. Teabeleht tuleb teha kättesaadavaks Euroopa e-õiguskeskkonna portaalis. Osana sisust, mille on edastanud tsiviil- ja kaubandusasju käsitlev Euroopa õigusalase koostöö võrgustik, on Euroopa e-õiguskeskkonna portaalis liikmesriikide maksejõuetuskordade kohta juba mõningane teave olemas. Liikmesriikide kohta olemas olevate lehekülgede sisu ei ole aga selliselt vastavusse viidud, et investorid saaksid eri kordi hõlpsalt võrrelda. Artiklis 68 sätestatakse nõuded põhiandmete teabelehe sisu ja avaldamise kohta; teabeleht peaks sisaldama maksejõuetusmenetlust käsitleva siseriikliku õiguse põhipunkte. IX jaotis sisaldab kavandatud direktiivi lõppsätteid. Artiklis 69 sätestatakse direktiivi (EL) 2019/1023 artiklis 30 osutatud saneerimise ja maksejõuetuse komitee roll. Artiklis 70 sätestatakse läbivaatamisklausel ja artiklis 71 kavandatud direktiivi ülevõtmise tingimused. Artiklis 72 sätestatakse kavandatud direktiivi jõustumise kuupäev ja artiklis 73 märgitakse, kellele kavandatud direktiiv on adresseeritud.

2022/0408 (COD) Ettepanek: EUROOPA PARLAMENDI JA NÕUKOGU DIREKTIIV, millega ühtlustatakse maksejõuetusõiguse teatavaid aspekte (EMPs kohaldatav tekst) EUROOPA PARLAMENT JA EUROOPA LIIDU NÕUKOGU, võttes arvesse Euroopa Liidu toimimise lepingut, eriti selle artiklit 114, võttes arvesse Euroopa Komisjoni ettepanekut, olles edastanud seadusandliku akti eelnõu liikmesriikide parlamentidele, võttes arvesse Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee arvamust, võttes arvesse Regioonide Komitee arvamust, toimides seadusandliku tavamenetluse kohaselt ning arvestades järgmist: (1)Käesoleva direktiivi eesmärk on aidata kaasa siseturu nõuetekohasele toimimisele ning kaotada liikmesriikide maksejõuetuse valdkonna õigusaktide ja menetluste vahelistest erinevustest tulenevad takistused põhivabaduste, näiteks kapitali vaba liikumise ja asutamisvabaduse teostamiselt. (2)Suured erinevused maksejõuetusõiguse materiaalõiguslikes normides, nagu on nenditud Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruses (EL) 2015/848, tekitavad siseturul tõkkeid, sest vähendavad huvi teha piiriüleseid investeeringuid ning mõjutavad seega kapitali piiriülest liikumist nii liidus kui ka liidust kolmandatesse riikidesse ja vastupidi. (3)Maksejõuetusmenetlusega tagatakse, et finants- ja majandusraskustes olevad äriühingud või füüsilisest isikust ettevõtjad lõpetatakse või saneeritakse nõuetekohaselt. Eriti oluline on selline menetlus finantsinvesteeringute puhul, sest selle raames määratakse kindlaks investeeringute lõplik tagasivõidetav väärtus. Liikmesriikide õigusnormide lahknevused on viinud õiguskindluse vähenemise ja maksejõuetusmenetluste tulemuste prognoositavuse halvenemiseni ning muutnud seega eelkõige piiriülese investeerimise siseturul raskemaks. Tagasivõidetava väärtuse ja maksejõuetusmenetluse lõpuleviimiseks kuluva aja suur varieeruvus liidus halvendab kulude prognoositavust siseturul piiriülestes olukordades võlausaldajate ja investorite jaoks. (4)Siseturu integreerimine maksejõuetusõiguse valdkonnas, nagu seda käesoleva direktiiviga taotletakse, on oluline vahend, mis aitaks kaasa Euroopa Liidu kapitaliturgude tõhusamale toimimisele ja tagaks äriühingutele paremad võimalused saada rahastust. Seepärast on vaja sätestada liikmesriikide maksejõuetusmenetluste teatavatele aspektidele miinimumnõuded, mis mõjutaksid märkimisväärselt asjaomaste menetluste, eelkõige piiriüleste maksejõuetusmenetluste tõhusust ja kestust. (5)Selleks et kaitsta pankrotivara väärtust võlausaldajate jaoks, peaksid liikmesriikide maksejõuetusalased õigusaktid sisaldama mõjusaid norme, mis võimaldaksid tühistada võlausaldajaid kahjustavad ja enne maksejõuetusmenetluse algatamist lõpule viidud õigustoimingud (vara tagasivõitmine). Võttes arvesse, et vara tagasivõitmise eesmärk on pöörata tagasi õigustoimingu kahjulik mõju varale, on asjaomase ajahetkena kohane viidata pigem kahju tekkimise põhjuse täitumisele, nimelt õigustoimingu lõpuleviimisele, kui selle sooritamisele. Elektroonilise rahaülekande korral ei tohiks näiteks asjaomane ajahetk olla see, mil võlgnik annab finantsasutusele korralduse kanda raha võlausaldajale üle (õigustoimingu sooritamine), vaid hoopis see, mil raha võlausaldaja kontole laekub (õigustoimingu lõpuleviimine). Vara tagasivõitmist reguleerivad normid peaksid samuti võimaldama hüvitada võlausaldajatele kahju, mis selliste õigustoimingutega pankrotivarale tekitati. (6)Vara tagasivõitmist reguleerivate normide alusel vaidlustatavate õigustoimingute ulatust tuleks kirjeldada laialt, et hõlmata igasugust inimkäitumist, millel on õiguslikud tagajärjed. Võlausaldajate võrdse kohtlemise põhimõte eeldab, et õigustoimingute hulka tuleks lugeda ka tegevusetus, sest ei ole erilist vahet, kas võlausaldajad kannavad kahju asjaomase poole tegevuse või passiivsuse tõttu. Näiteks ei ole vahet sellel, kas võlgnik loobub aktiivselt nõudest omaenda võlgniku vastu või ei tee midagi ja laseb nõudel aeguda. Vara tagasivõitmist reguleerivate normide kohaldamisalasse jääda võiva tegevusetuse näiteks on samuti juhud, mil jäetakse vaidlustamata ebasoodne kohtuotsus või muud kohtu- või ametiasutuste otsused või siis registreerimata mõni intellektuaalomandi õigus. Samal põhjusel ei tohiks vara tagasivõitmist reguleerivate normide kohaldamisala piirduda vaid võlgniku õigustoimingutega, vaid peaks hõlmama ka vastaspoole või kolmanda isiku tehtud õigustoiminguid. Teisest küljest tuleks vara tagasivõitmist reguleerivaid norme kohaldada ainult selliste õigustoimingute suhtes, mis kahjustavad kõiki võlausaldajaid. (7)Võlgniku vastaspoole õiguspäraste ootuste kaitseks peaks mis tahes sekkumine õigustoimingu kehtivusse või täidetavusse olema proportsionaalne selle toimingu lõpuleviimise asjaoludega. Nende asjaolude hulka peaksid kuuluma võlgniku tahtlus, vastaspoole teadlikkus või õigustoimingu lõpuleviimise ja maksejõuetusmenetluse algatamise vaheline aeg. Seetõttu on vaja eristada mitmesuguseid konkreetseid vara tagasivõitmise põhjuseid, mis rajanevad ühistel ja tüüpilistel faktidel ning peaksid täiendama vara tagasivõitmise üldisi eeltingimusi. Iga sekkumise korral tuleks kinni pidada Euroopa Liidu põhiõiguste hartas sätestatud põhiõigustest.

(8)Vara tagasivõitmise kontekstis tuleks eristada õigustoiminguid, mille korral oli vastaspoole nõue sissenõutav ja täitmisele pööratav ning rahuldati nõuetekohaselt (ühilduv täitmine), ja toiminguid, mille sooritamine ei olnud võlausaldaja nõudega täielikult kooskõlas (mitteühilduv täitmine). Mitteühilduv täitmine hõlmab eelkõige enneaegseid makseid, nõude rahuldamist ebaharilike maksevahenditega, seni tagamata nõude hilisemat tagamist, ehkki selles ei oldud algses laenulepingus kokku lepitud, erakorralise lõpetamise õiguse andmist või muid muudatusi, mida ei ole asjaomases lepingus ette nähtud, õiguskaitsest või vastuväidetest loobumist või vaidlustatavate võlgade omaksvõtmist. Ühilduva täitmise korral saab vara tagasivõitmisel võlausaldaja eelistamise alusele tugineda üksnes juhul, kui tühiseks tunnistatava õigustoimingu võlausaldaja teadis või oleks pidanud toimingu tegemise ajal teadma, et võlgnik oli maksejõuetu. (9)Teatavat liiki ühilduv täitmine, nimelt õigustoimingud, mis sooritatakse otse ja õiglase tasu eest pankrotivara kasuks, tuleks jätta tühiseks tunnistatavate õigustoimingute hulgast välja. Nende õigustoimingute eesmärk on toetada võlgniku ettevõtte tavalist igapäevast tegevust. Selle erandi alla kuuluvatel õigustoimingutel peaks olema lepinguline alus ja need eeldavad vahetut vastastikust sooritust, mis ei pea tingimata olema samaaegne, sest mõnel juhul võivad praktilised asjaolud tekitada vältimatuid viivitusi. Laenu andmise suhtes see erand aga kehtima ei peaks. Lisaks peaksid nende õigustoimingute sooritus ja vastusooritus olema väärtuselt võrdsed. Vastusooritus peaks tooma kasu varale ja mitte kolmandale isikule. Kõnealune erand peaks eelkõige kehtima kiirele kaupade eest tasumisele või palkade või teenustasude, eelkõige õigus- või majandusnõustajate tasude viivitamatule maksmisele, võlgniku igapäevaseks tegevuseks vajalike kaupade eest sularaha- või kaardimaksete tegemisele, kaupade või toodete tarnimise või teenuste osutamise eest tasumisele, pandiõiguse loomisele laenu väljamaksmise tagatisena ning riigilõivude kiirele tasumisele konkreetse hüve eest (nt juurdepääs avalikule omandile või avaliku sektori asutustele). (10)Saneerimiskatse ajal, sealhulgas Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi (EL) 2019/1023 II jaotise kohase ennetava maksejõuetusmenetluse käigus pakutav uus või vaherahastus peaks olema järgnevate maksejõuetusmenetluste käigus kaitstud. Sellest tulenevalt ei tohiks lubada võlausaldaja eelistamise alusele tuginevat vara tagasivõitmist kohaldada uue või vaherahastuse pakkujatele tehtavate maksete või neile antud tagatiste suhtes, kui need maksed on tehtud või tagatised antud kooskõlas rahastuse pakkujate nõuetega. Neid makseid või tagatisi tuleks seega käsitada õigustoimingutena, mis on sooritatud otse ja õiglase tasu eest pankrotivara kasuks. (11)Tagasivõitmismenetluses õigustoimingu tühiseks tunnistamise peamine tagajärg on tühiseks tunnistatud õigustoimingust kasu saanud isiku kohustus hüvitada kahju, mis selle toiminguga pankrotivarale tekitati. Kooskõlas kohaldatava üldise tsiviilõigusega peaks hüvitis sisaldama tasusid, kui see on asjakohane, ja intresse. Hüvitamine tähendab saadud soorituse väärtusele vastava summa maksmist, kui seda ei saa pankrotivarasse tagastada natuuras. (12)Võlgnikuga lähedalt seotud pooled, näiteks sugulased, juhul kui võlgnik on füüsiline isik, või otsuseid tegevad isikud, juhul kui võlgnik on juriidiline isik, on tavaliselt võlgniku rahalise olukorraga paremini kursis. Kuritarvituste ärahoidmiseks tuleks kehtestada täiendavad kaitsemeetmed. Seega tuleks vara tagasivõitmise kontekstis kehtestada juhuks, kui tühiseks tunnistatava õigustoimingu teine pool on võlgnikuga lähedalt seotud isik, õiguslikud eeldused seoses teadlikkusega asjaoludest, millel tagasivõitmise tingimused põhinevad. Need eeldused peaksid olema ümberlükatavad ja nende eesmärk peaks olema tõendamiskoormis pankrotivara kasuks ümber pöörata. (13)Pankrotivara väärtuse maksimeerimiseks on oluline parandada haldurite võimalusi pankrotivara hulka kuuluv vara kindlaks teha ja seda jälitada. Oma ülesannete täitmisel võivad pankrotihaldurid juba praegu tutvuda teabega, mida hoitakse avalikes andmeregistrites, mis on osaliselt loodud liidu õiguse alusel ja on Euroopa tasandil omavahel ühendatud, näiteks ettevõtlusregistrite omavahelise ühendamise süsteemis (BRIS), maksejõuetusregistrite ühendamise süsteemis (IRI) või tegelike kasusaajate registrite omavahelise ühendamise süsteemis (BORIS). Juurdepääs avalikes andmebaasides hoitavale teabele ei ole aga sageli piisav, et aidata teha kindlaks ja jälitada olulist vara, mis kuulub või peaks kuuluma pankrotivara hulka. Eelkõige on pankrotihalduritel praktilisi raskusi juhul, kui nad püüavad pääseda ligi välismaal asuvatele vararegistritele. (14)Seepärast on tarvis näha ette sätted, millega tagatakse, et pankrotihalduritel oleks oma ülesannete täitmisel maksejõuetusmenetluses võimalik pääseda otse või kaudselt ligi teabele, mida hoitakse andmebaasides, mis ei ole üldsusele ligipääsetavad. (15)Pankrotivara väärtuse maksimeerimiseks on sageli hädavajalik pääseda kiiresti ja vahetult juurde pangakontode keskregistritele või andmeotsingusüsteemidele. Seetõttu tuleks näha ette normid, millega antakse liikmesriikide määratud kohtutele, kes on pädevad menetlema maksejõuetusasju, vahetu juurdepääs pangakontode keskregistrites või andmeotsingusüsteemides hoitavale teabele. Kui liikmesriik annab pangakontoandmetele juurdepääsu keskse elektroonilise andmeotsingusüsteemi kaudu, peaks ta tagama, et andmeotsingusüsteemi haldav asutus edastab otsingutulemused määratud kohtutele viivitamata ja tulemusi filtreerimata. (16)Selleks et pidada kinni õigusest isikuandmete kaitsele ja õigusest eraelu puutumatusele, tuleks vahetu ja viivitamatu juurdepääs pangakontode registritele anda ainult neile maksejõuetusasju menetlevatele kohtutele, mille liikmesriigid on sel otstarbel kindlaks määranud. Seega tuleks pankrotihalduritel lubada pangakontode registrites hoitavale teabele juurde pääseda ainult kaudselt, mis tähendab, et nad peavad taotlema oma liikmesriigi määratud kohtult, et see siseneks registrisse ja teeks vajalikud otsingud. (17)Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiviga (EL) YYYY/XX [väljaannete talitus: direktiiv, millega asendatakse direktiiv 2015/849] on ette nähtud, et automatiseeritud keskmehhanismid ühendatakse pangakontode registrite ühtse juurdepääsupunkti kaudu, mille töötab välja ja mida haldab komisjon. Võttes arvesse piiriülese mõjuga maksejõuetusmenetluste kasvavat rolli ja asjakohase finantsteabe tähtsust pankrotivara väärtuse maksimeerimisel maksejõuetusmenetlustes, peaks liikmesriikide määratud kohtutel, mis on pädevad menetlema maksejõuetusasju, olema võimalik pääseda vahetult juurde teiste liikmesriikide pangakontode keskregistritele ja teha neis otsinguid direktiivi (EL) YYYY/XX alusel loodava pangakontode registrite ühtse juurdepääsupunkti kaudu [väljaannete talitus: direktiiv, millega asendatakse direktiiv 2015/849]. (18)Määratud kohtud ja pankrotihaldurid peaksid töötlema käesoleva direktiivi alusel saadud isikuandmeid kooskõlas kohaldatavate andmekaitsenormidega üksnes juhul, kui see on vajalik ja proportsionaalne võlgniku pankrotivara hulka kuuluva vara kindlakstegemiseks ja jälitamiseks käimasoleva maksejõuetusmenetluse raames. (19)Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiviga (EL) 2015/849 on tagatud, et isikutele, kes suudavad tõendada õigustatud huvi, antakse kooskõlas andmekaitsenormidega juurdepääs teabele usaldushalduste ja muud liiki õiguslike üksuste tegelikult kasu saavate omanike kohta. Nad saavad juurdepääsu järgmistele andmetele: tegeliku kasusaaja nimi, sünnikuu ja -aasta, elukohariik ja kodakondsus, samuti tegeliku kasusaaja omandiosaluse laad ja ulatus. On oluline, et pankrotihalduritel oleks võimalik nendele andmetele kiiresti ja lihtsalt ligi pääseda, et nad saaksid täita oma ülesandeid ehk jälitada asjaomast vara käimasoleva maksejõuetusmenetluse raames. Seepärast on tarvis selgitada, et sellisel juhul on pankrotihalduritel andmetele juurdepääsuks õigustatud huvi. Samal ajal ei tohiks pankrotihalduritele vahetult kättesaadavate andmete ulatus olla suurem nende andmete ulatusest, millele on juurdepääs teistel õigustatud huvi omavatel isikutel. (20)Selleks et vara saaks piiriüleste maksejõuetusmenetluste käigus tõhusalt jälitada, tuleks liikmesriikide määratud pankrotihalduritele anda võimalus pääseda vararegistritele kiiresti ligi ka juhul, kui need asuvad mõnes teises liikmesriigis. Seetõttu ei tohiks välismaiste pankrotihaldurite suhtes kohaldatavad juurdepääsutingimused olla koormavamad kui need, mida kohaldatakse oma riigi pankrotihaldurite suhtes. (21)Maksejõuetusest tingitud likvideerimise korral peaksid liikmesriikide maksejõuetusalased õigusaktid võimaldama realiseerida ettevõtte vara kas ettevõtte või selle osa müügi teel eeldusel, et müüdava ettevõtte või selle osa tegevus jätkub. Müük tegevust jätkava ettevõttena peaks selles kontekstis tähendama ettevõtte täielikku või osalist üleminekut omandajale viisil, mis võimaldab ettevõttel (või selle osal) oma tegevust majanduslikult tootliku üksusena jätkata. Sellist müüki tuleks käsitada vastandina ettevõtte vara ükshaaval müügile (ükshaaval likvideerimine). (22)Üldiselt eeldatakse, et likvideerimine võib anda rohkem väärtust, kui ettevõte (või selle osa) müüakse tegevust jätkavana, selle asemel et ettevõtte vara ükshaaval likvideerida. Selleks et edendada likvideerimisel müüki tegevust jätkava ettevõttena, peaksid liikmesriikide maksejõuetuskorrad võimaldama pre‑pack‑menetlust ehk menetlust, mille raames otsib finantsraskustes võlgnik nn ettevalmistava pankrotihalduri kaasabil enne maksejõuetusmenetluse ametlikku algatamist võimalikke huvitatud omandajaid ja valmistab ette ettevõtte müügi tegevust jätkava ettevõttena, nii et kohe pärast ametliku maksejõuetusmenetluse algatamist oleks võimalik vara kiiresti realiseerida. Pre-pack-menetlus peaks toimuma kahes etapis, milleks on ettevalmistus- ja likvideerimisetapp. (23)Pre-pack-menetluse tulemuslikuks haldamiseks peaks sellist menetlust toimetaval kohtul olema pädevus teha otsuseid ka küsimustes, mis on ettevõtte või selle osa pre-pack-müügiga tihedalt seotud. (24)Pre-pack-menetlus peaks tagama, et ettevalmistusetapis määratud ettevalmistav pankrotihaldur võib esitada müügiprotsessi käigus saadud parima pakkumuse kohtule loa saamiseks ainult juhul, kui ta kinnitab, et tema arvates ei anna vara ükshaaval likvideerimine võlausaldajate jaoks ilmselgelt suuremat väärtust võrreldes turuhinnaga, mis on võimalik saada ettevõtte (või selle osa) müügist tegevust jätkavana ettevõttena. Ettevõtte tegevuse jätkumise korral on väärtus reeglina suurem kui selle vara ükshaaval likvideerimise korral, kuna eeldatakse, et ettevõte jätkab tegevust võimalikult väheste häiretega, tal on võlausaldajate, aktsionäride, osanike ja klientide usaldus ning ta teenib endiselt tulu. Seetõttu ei tohiks ettevalmistava pankrotihalduri kinnitus alati eeldada ettevõtte väärtuse hindamist. Ettevalmistav pankrotihaldur peaks üksnes põhjendatult kinnitama, et müügihind ei ole märkimisväärselt madalam tulust, mida oleks võimalik saada ettevõtte vara ükshaaval likvideerimise korral. Ettevalmistavalt pankrotihaldurilt või pankrotihaldurilt tuleks siiski nõuda süvendatud kontrolli juhtudel, mil ainsa pakkumuse on teinud võlgnikuga lähedalt seotud isik. Sellises olukorras peaks ettevalmistav pankrotihaldur või pankrotihaldur pakkumuse tagasi lükkama, kui see ei läbi edukalt võlausaldajate parimate huvide testi. (25)Selleks et ettevõte müüdaks pre-pack-menetluse käigus parima turuväärtusega, peaksid liikmesriigid kas tagama, et ettevalmistusetapis toimuva müügiprotsessi suhtes kehtivad ranged konkurentsi-, läbipaistvus- ja õigluse nõuded, või nägema ette, et kohus korraldaks likvideerimisetapi alguses kiire avaliku enampakkumise. (26)Kui liikmesriik otsustab ette näha, et ettevalmistusetapis tuleb kohaldada rangeid nõudeid, peaks ettevalmistav pankrotihaldur (kes määratakse likvideerimisetapis pankrotihalduriks) vastutama selle eest, et müügiprotsessis valitseks konkurents ning et see toimuks läbipaistvalt, õiglaselt ja vastaks turul kehtivatele reeglitele. Turureeglite järgimine selles kontekstis tähendab, et protsess on kooskõlas asjaomase liikmesriigi tavanormide ja -praktikaga ühinemiste ja omandamiste valdkonnas, mis tähendab, et selle raames esitatakse potentsiaalsetele huvitatud isikutele kutse osaleda müügiprotsessis, avalikustatakse potentsiaalsetele ostjatele sama teave, võimaldatakse huvitatud omandajatel täita hoolsuskohustust ning saadakse huvitatud isikutelt pakkumused struktureeritud protsessi käigus. (27)Kui liikmesriik otsustab, et kohus peab korraldama likvideerimisetapi algatamise järel avaliku enampakkumise, tuleks sellel kasutada kokkuleppelise algpakkumusena (stalking horse) pakkumust, mille valis ettevalmistusetapis välja ettevalmistav pankrotihaldur. Võlgnikul peaks olema võimalik pakkuda stalking horse pakkumuse tegijale stiimuleid, näiteks hüvitada tema kulud või maksta talle nurjumishüvitist, juhul kui avalikul enampakkumisel valitakse välja parem pakkumus. Liikmesriigid peaksid siiski kandma hoolt selle eest, et stiimulid, mida võlgnikud stalking horse pakkumuse tegijatele ettevalmistusetapis annavad, oleksid proportsionaalsed ega takistaks teisi potentsiaalselt huvitatud pakkujaid likvideerimisetapis avalikul enampakkumisel osalemast.

(28)Maksejõuetusmenetluse algatamine ei tohiks viia selliste lepingute ennetähtaegse lõpetamiseni, mille alusel on pooltel endiselt täita kohustusi, mis on vajalikud äritegevuse jätkamiseks (täitmisele kuuluvad lepingud). Lepingu lõpetamine võib põhjendamatult kahjustada pre-pack-menetluse raames müüdava ettevõtte või selle osa väärtust. Seetõttu tuleks tagada, et need lepingud antakse võlgniku ettevõtte või selle osa omandajale üle ka ilma lepingu vastaspoole nõusolekuta. On siiski olukordi, kus täitmisele kuuluva lepingu üleandmist ei saa mõistlikult eeldada, näiteks juhul, kui omandaja on lepingu vastaspoole konkurent. Samuti võib kohus jõuda täitmisele kuuluva lepingu individuaalsel hindamisel järeldusele, et selle lõpetamine teeniks võlgniku ettevõtte huve paremini kui üleandmine, näiteks juhul, kui lepingu üleandmine tekitaks ettevõttele ebaproportsionaalselt suure koormuse. Kohtul ei tohiks aga olla lubatud lõpetada täitmisele kuuluvaid lepinguid, mis on seotud intellektuaal- ja tööstusomandiõiguste litsentsidega, sest harilikult on need müüdava ettevõtte tegevuse põhikomponendid. (29)Võimalus kasutada müügiprotsessi käigus ostueesõigust moonutaks pre-pack-menetlustes konkurentsi. Potentsiaalsed pakkujad võivad pakkumuse tegemisest loobuda, sest nende pakkumus võidakse ostueesõiguse omaja otsusel kõrvale jätta, olenemata investeeritud ajast ja ressurssidest ning pakkumuse majanduslikust väärtusest. Selleks et võitnud pakkumus kajastaks parimat võimalikku hinda turul, ei tohiks pakkujatele ostueesõigust anda ega lubada seda õigust pakkumismenetluses kasutada. Enne pre-pack-menetluse algust antud ostueesõiguse omajaid tuleks eesõiguse kasutamise asemel kutsuda pakkumuste tegemises osalema. (30)Liikmesriigid peaksid lubama pre-pack-menetluse raames toimuvas pakkumismenetluses osaleda tagatud nõuetega võlausaldajatel, kes saaksid pakkuda oma tagatud nõuete summat vastutasuks sellise vara ostmise eest, mille suhtes neil on tagatis (võlanõudel põhinev pakkumus). Võlanõudel põhineva pakkumuse tegemine ei tohiks aga toimuda viisil, mis annab tagatud nõuetega võlausaldajatele pakkumismenetluses põhjendamatu eelise, näiteks juhul, kui nende tagatud nõue võlgniku vara suhtes on summa poolest suurem kui ettevõtte turuväärtus. (31)Käesolev direktiiv ei tohiks piirata liidu konkurentsiõiguse, eelkõige nõukogu määruse (EÜ) nr 139/2004 kohaldamist, ega takistada liikmesriike rakendamast oma ühinemiskontrolli süsteeme. Parima pakkumuse valimisel peaks ettevalmistaval pankrotihalduril olema võimalik võtta arvesse regulatiivseid riske, mis on seotud konkurentsiasutuste luba nõudvate pakkumustega, ning konsulteerida nende asutustega, kui see on kohaldatavate õigusnormide alusel lubatud. Pakkujate ülesanne on esitada kogu teave, mis on selliste riskide hindamiseks vajalik, ja võtta nende maandamiseks aegsasti pädevate konkurentsiasutustega ühendust. Menetluste edukuse tõenäosuse suurendamiseks tuleks kõnealuseid riske sisaldava pakkumuse saamise korral nõuda, et ettevalmistav pankrotihaldur täidaks oma ülesandeid viisil, mis hõlbustaks alternatiivsete pakkumuste esitamist. (32)Juriidilise isiku tegevuse juhtimise eest vastutavad selle juhid, kellel on parim ülevaade juriidilise isiku finantsseisundist. Seega on nad esimeste hulgas, kes mõistavad, et juriidiline isik hakkab maksejõuetuks jääma või on juba maksejõuetuks jäänud. Kui juhid esitavad maksejõuetusmenetluse algatamise avalduse liiga hilja, võib see vähendada võlausaldajate sissenõuete väärtust. Seetõttu peaksid liikmesriigid kehtestama juhtidele kohustuse esitada maksejõuetusmenetluse algatamise avaldus konkreetse ajavahemiku jooksul. Samuti peaksid liikmesriigid määrama kindlaks, kellele kohaldatakse juhtide kohustusi, võttes arvesse, et mõistet „juht“ tuleks tõlgendada laialt ja see peaks hõlmama kõiki isikuid, kes vastutavad juriidilise isiku juhtimisel oluliste otsuste tegemise eest või teevad või peaksid selliseid otsuseid tegema. (33)Selleks et juhid ei tegutseks oma huvides ega viivitaks vaatamata maksejõuetuse tunnustele maksejõuetusmenetluse algatamise avalduse esitamisega, peaksid liikmesriigid kehtestama sätted, millega pannakse juhtidele sellise avalduse esitamise kohustuse rikkumise eest tsiviilvastutus. Juhid peaksid hüvitama võlausaldajatele kahju, mis tuleneb juriidilise isiku vastu esitatavate sissenõuete väärtuse vähenemisest võrreldes sellega, kui avaldus oleks esitatud õigel ajal. Liikmesriikidel peaks olema võimalik võtta vastu või säilitada käesolevas direktiivis sätestatud normidest rangemaid norme, mis reguleerivad juhtide tsiviilvastutust seoses maksejõuetusmenetluse algatamisega. (34)Mikroettevõtted on sageli ühe osanikuga äriühingud või väikepartnerlused, mille asutajatel, omanikel või liikmetel ei ole piiratud vastutusest tulenevat kaitset ja mis vastutavad seega ärivõlgade eest täies ulatuses. Juhul kui mikroettevõtted tegutsevad piiratud vastutusega üksustena, on piiratud vastutusest tulenev kaitse mikroettevõtte omanike jaoks tavaliselt illusoorne, sest neilt oodatakse sageli, et nad tagaksid ärivõlad oma isikliku varaga. Lisaks sõltuvad mikroettevõtted suurel määral klientide maksetest ning seetõttu on neil tihti rahavooprobleemid ja suuremad makseviivituse riskid, mis tulenevad mõne olulise äripartneri kaotusest või klientide hilinenud maksetest. Peale selle raskendavad mikroettevõtete olukorda käibekapitali nappus, kõrgemad intressimäärad ja suuremad tagatisnõuded, mistõttu on neil keerulisem või koguni võimatu rahastust hankida, eriti siis, kui neil on finantsprobleemid. Selle tulemusena võib maksejõuetus tabada neid sagedamini kui suuremaid ettevõtteid. (35)Liikmesriikide maksejõuetusnormid ei ole maksejõuetute mikroettevõtete nõuetekohaseks ja proportsionaalseks kohtlemiseks alati sobilikud. Võttes arvesse mikroettevõtete eriomadusi ja nende spetsiifilisi vajadusi, kui nad on finantsraskustes, eelkõige vajadust kiiremate, lihtsamate ja taskukohaste menetluste järele, peaksid liikmesriigid töötama kooskõlas käesoleva direktiivi sätetega välja eraldi maksejõuetusmenetlused. Käesoleva direktiivi sätteid, mis käsitlevad lihtsustatud likvideerimismenetlusi, kohaldatakse küll üksnes mikroettevõtete suhtes, ent liikmesriikidel peaks olema võimalik laiendada nende kohaldamisala ka väikestele ja keskmise suurusega ettevõtetele, mis ei ole mikroettevõtted. (36)On asjakohane tagada, et liikmesriigid saaksid usaldada lihtsustatud likvideerimismenetluste korraldamise ja nende üle järelevalve tegemise mõnele pädevale asutusele, kas siis kohtule või haldusasutusele. Valik sõltub muu hulgas liikmesriikide haldus- ja õigussüsteemist, samuti nende kohtute suutlikkusest ning vajadusest tagada kulutõhusad ja kiired menetlused. (37)Tavapärase maksejõuetusmenetluse algatamiseni viib liikmesriikides harilikult kas rahavoolise maksejõuetuse test või bilansilise maksejõuetuse test. Mikroettevõttest võlgniku puhul ei pruugi aga olla võimalik bilansilise maksejõuetuse testi teha, eriti kui võlgnik on üksikettevõtja, sest andmed ei pruugi olla nõuetekohaselt dokumenteeritud ega isiklik vara ja isiklikud kohustused ning ettevõtte vara ja kohustused üksteisest selgelt eristatud. Seetõttu peaks lihtsustatud likvideerimismenetluse algatamise kriteeriumiks olema suutmatus tasuda võlgu nende tähtaja saabumisel. Liikmesriigid peaksid määrama kindlaks ka konkreetsed tingimused, mis osutavad sellele, et see kriteerium on täidetud, pidades silmas, et need tingimused oleksid selged, lihtsad ja asjaomase mikroettevõtte jaoks kergesti kontrollitavad. (38)Mikroettevõtetele kiirete ja kulutõhusate lihtsustatud likvideerimismenetluste kehtestamisel tuleks näha ette lühikesed tähtajad. Samuti tuleks minimeerida formaalsusi kõigis menetlusetappides, sealhulgas menetluse algatamisel, nõuete esitamisel ja tunnustamisel, pankrotivara moodustamisel ja vara realiseerimisel. Lihtsustatud likvideerimismenetluse algatamise avalduse esitamiseks tuleks kasutada standardvormi ning kogu teabevahetuseks pädeva asutuse, menetlusosaliste ja asjakohasel juhul pankrotihalduri vahel tuleks kasutada elektroonilisi vahendeid. (39)Kõigil mikroettevõtetel peaks olema võimalik algatada menetlus oma finantsraskuste lahendamiseks ja võlgadest vabanemiseks. Lihtsustatud likvideerimismenetluse algatamine ei tohiks sõltuda mikroettevõtte suutlikkusest katta menetluse halduskulud. Liikmesriigid peaksid kehtestama õigusnormid, mille alusel kaetakse lihtsustatud likvideerimismenetluse toimetamise kulud juhul, kui võlgniku vara ja tuluallikad ei ole nende katmiseks piisavad. (40)Lihtsustatud likvideerimismenetlustes ei ole harilikult tarvis pankrotihaldurit määrata, sest mikroettevõtete äritoimingud on lihtsad ning seega on võimalik ja piisav, kui nende üle teevad järelevalvet pädevad asutused. Võlgnikul peaks seetõttu säilima kontroll oma vara ja igapäevase äritegevuse üle. Lihtsustatud likvideerimismenetluse tõhususe ja tulemuslikkuse tagamiseks peaks võlgnik andma menetluse algatamisel ja kogu menetluse vältel oma finantsseisundi ja äritegevuse kohta täpset, usaldusväärset ja täielikku teavet. (41)Kui võlgnik on mikroettevõte, peaks olema võimalik konkreetseid täitemeetmeid ajutiselt peatada eesmärgiga säilitada pankrotivara väärtus ning tagada õiglane ja nõuetekohane menetlus. Liikmesriigid võivad siiski lubada pädevatel asutustel jätta teatavad nõuded täpselt piiritletud asjaoludel meetmete peatamise kohaldamisalast välja. (42)Vaidlustatud nõuetega tuleks ümber käia viisil, mis ei raskenda tarbetult mikroettevõtetele mõeldud lihtsustatud likvideerimismenetlusi. Kui vaidlustatud nõuetega ei ole võimalik kiiresti tegeleda, võidakse nõude vaidlustamise võimalust kasutada asjatute viivituste tekitamiseks. Vaidlustatud nõude käsitlemise üle otsustaval pädeval asutusel peaks olema õigus lubada lihtsustatud likvideerimismenetlust jätkata üksnes vaidlustamata nõuete suhtes. (43)Lihtsustatud likvideerimismenetluses peaks vara tagasivõitmise hagi esitama ainult võlausaldaja või pankrotihaldur, juhul kui viimane on määratud. Pädev asutus, kes otsustab muuta lihtsustatud likvideerimismenetluse tavapäraseks maksejõuetusmenetluseks, sest tarvis on korraldada tagasivõitmismenetlus, peaks kaaluma eri aspekte, sealhulgas tagasivõitmismenetluse eeldatavat maksumust, kestust ja keerukust, vara eduka tagasivõitmise tõenäosust ja oodatavat kasu kõigile võlausaldajatele. (44)Liikmesriigid peaksid tagama, et lihtsustatud likvideerimismenetluse korral on pankrotivara võimalik realiseerida avaliku elektroonilise kohtuliku enampakkumise teel, kui pädev asutus peab sellist vara realiseerimise viisi asjakohaseks. Seega peaksid liikmesriigid kindlustama, et nende territooriumil oleks sel eesmärgil sisse seatud üks või mitu elektroonilist enampakkumissüsteemi. See kohustus ei tohiks piirata liikmesriike kasutamast mitmesuguseid muid platvorme, mille kaudu korraldatakse elektroonilisi kohtulikke enampakkumisi teatavat eri liiki vara realiseerimiseks. (45)Enampakkumissüsteemid, mida kasutatakse võlgnike vara realiseerimiseks lihtsustatud likvideerimismenetlustes, tuleks Euroopa e-õiguskeskkonna portaali kaudu ühendada. See portaal peaks olema keskne elektrooniline juurdepääsupunkt riiklikus süsteemis või süsteemides korraldatavatele elektroonilistele kohtulikele enampakkumistele, võimaldama kasutajatele otsingufunktsiooni ja suunama neid asjaomastele veebiplatvormidele, kui nad kavatsevad pakkumisel osaleda. Komisjon, kes määrab oma rakendusaktiga kindlaks kõnealuse ühendussüsteemi tehnilised kirjeldused, peaks kooskõlas oma kahe samba lähenemisviisiga esitama selliste olemasolevate lahenduste analüüsi tulemused, mille ta on juba välja töötanud ja millel on taaskasutuse potentsiaal, või tegema turu-uuringu, et teha kindlaks võimalikud kasutusvalmis kommertslahendused, mida saaks sellisel kujul või mõningate kohandustega kasutada. (46)Piiramatu vastutusega mikroettevõttest võlgniku maksejõuetuse korral ei tohiks võlgniku võlgade eest isiklikku vastutust kandvad üksikisikud kanda isiklikku vastutust rahuldamata nõuete eest pärast võlgniku pankrotivara likvideerimist. Seepärast peaksid liikmesriigid tagama, et lihtsustatud likvideerimismenetlusega vabastatakse täielikult võlgadest nii füüsilisest isikust ettevõtjast võlgnik kui ka need piiramatu vastutusega mikroettevõttest võlgniku asutajad, omanikud või liikmed, kes vastutavad isiklikult selle mikroettevõtte võlgade eest, mille suhtes lihtsustatud likvideerimismenetlust kohaldatakse. Võlgadest vabastamiseks peaksid liikmesriigid kohaldama mutatis mutandis direktiivi (EL) 2019/1023 III jaotist. (47)Maksejõuetusmenetluses on tähtis tagada õiglane tasakaal võlgniku ja võlausaldajate huvide vahel. Võlausaldajaid aitab maksejõuetusmenetlusse paremini kaasata pankrotitoimkond, eelkõige juhul, kui üksikuid võlausaldajaid takistaksid muidu osalemast piiratud vahendid, nende nõuete vähene majanduslik tähtsus või geograafiline distants. Pankrotitoimkond võib eelkõige aidata oma õigusi paremini kasutada piiriülestel võlausaldajatel ja tagada selliste võlausaldajate õiglase kohtlemise. Liikmesriigid peaksid lubama moodustada pankrotitoimkonna pärast menetluse algatamist. Pankrotitoimkond tuleks moodustada üksnes tingimusel, et võlausaldajad on sellega nõus. Liikmesriigid võivad ka lubada, et pankrotitoimkond moodustatakse enne menetluse algatamist ja pärast maksejõuetusmenetluse algatamise avalduse esitamist. Selliseks juhuks peaksid liikmesriigid siiski ette nägema, et võlausaldajad peavad üldkoosolekul toimkonna tegevuse jätkamise ja koosseisu heaks kiitma. Kui võlausaldajad toimkonna koosseisuga ei nõustu, võivad nad moodustada uue toimkonna.

(48)Pankrotitoimkonna moodustamise ja toimimise kulud peaksid vastama selle loodavale väärtusele. Pankrotitoimkonna moodustamine ei tohiks olla õigustatud juhul, kui selle moodustamise ja toimimise kulud on tunduvalt suuremad kui selle tehtavate otsuste majanduslik tähtsus. Nii võib see olla juhul, kui võlausaldajaid on liiga vähe, kui võlausaldajate enamusel on vaid väike osa võlgniku vastu esitatud nõudest või kui pankrotivarast maksejõuetusmenetluse raames oodatav sissenõue on pankrotitoimkonna moodustamise ja toimimise kuludest märkimisväärselt väiksem. Eelkõige kehtib see mikroettevõtete maksejõuetusjuhtumite kohta. (49)Liikmesriigid peaksid täpsustama pankrotitoimkonna liikmete ametisse nimetamise nõudeid, nende kohustusi ja kohaldatavaid menetlusi ning pankrotitoimkonna ülesandeid. Liikmesriikidele tuleks anda võimalus otsustada, kas toimkonna liikmed peaks ametisse nimetama võlausaldajate üldkoosolek või kohus. Et vältida põhjendamatuid viivitusi toimkonna moodustamisel, tuleks selle liikmed kiiresti ametisse nimetada. Liikmesriigid peaksid hoolitsema selle eest, et võlausaldajad oleksid pankrotitoimkonnas õiglaselt esindatud, ja tagama, et toimkonnas saaksid osaleda ka need võlausaldajad, kelle nõuet ei ole veel tunnustatud või kes on mõne muu liikmesriigi residendid. (50)Võlausaldajate õiglane esindatus pankrotitoimkonnas on eriti oluline tagamata nõuetega võlausaldajate jaoks, kui tegemist on mikro-,