KOMISJONI TEATIS

Suunised Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2011/83/EL (tarbija õiguste kohta) tõlgendamiseks ja kohaldamiseks

(EMPs kohaldatav tekst)

(2021/C 525/01)

SISUKORD

SISSEJUHATUS 5

1. Kohaldamisala 6

1.1. Mõisted „kaupleja“ ja „tarbija“ 6

1.2. Mõiste „leping“ 7

1.3. Hõlmatud lepingud 8

1.4. Segatüüpi lepingud 9

1.5. Digiteenuste ja internetipõhise digitaalse infosisu eristamine 10

1.6. Tasulised lepingud ja lepingud, mille puhul tarbija esitab isikuandmeid 12

1.6.1. Tasulised lepingud 12

1.6.2. Lepingud, mille puhul tarbija esitab isikuandmeid 13

1.7. Lepingud, mille suhtes direktiivi ei kohaldata 14

1.7.1. Üürilepingud ja kinnisvaralepingud 14

1.7.2. Pakettreisid 15

1.7.3. Avaliku võimu kandja sõlmitud lepingud 16

1.7.4. Koheseks tarbimiseks mõeldud kaupade tarnimise lepingud 16

1.7.5. Sõitjatevedu 16

1.7.6. Automatiseeritud müük 17

1.7.7. Teatavad elektroonilise sidega seotud lepingud 17

1.8. Väljaspool äriruume sõlmitavate väikese väärtusega lepingute võimalik väljajätmine 18

1.9. Avalikke enampakkumisi käsitlevad õigusnormid 19

2. Väljaspool äriruume sõlmitavad lepingud 19

2.1. Väljaspool kaupleja äriruume sõlmitavad lepingud 19

2.2. Lepingud, mis sõlmitakse pärast tarbija poole pöördumist väljaspool äriruume 20

2.3. Kaupleja korraldatud väljasõidu ajal sõlmitavad lepingud 21

3. Tarbijate teavitamine 22

3.1. Üldnõuded 22

3.1.1. Sissejuhatus 22

3.1.2. Teabe selgus ja seos ebaausate kaubandustavade direktiiviga 22

3.1.3. Teave, mis on „kontekstist niigi selge“ 23

3.1.4. Muudes ELi õigusaktides sätestatud teavitamisnõuded 23

3.1.5. Täiendavate teavitamisnõuete kehtestamine 24

3.1.6. Igapäevaste tehingute puhul kehtiv vabastus 25

3.1.7. Lepingueelse teabe siduvus 25

3.1.8. Täiendavad keelenõuded 25

3.1.9. Tõendamiskohustus 26

3.2. Äriruumides sõlmitavatele lepingutele ja kauglepingutele / väljaspool äriruume sõlmitavatele lepingutele esitatavad ühised nõuded 26

3.2.1. Põhiomadused 26

3.2.2. Kaupleja identifitseerimis- ja kontaktandmed 27

3.2.3. Hind 30

3.2.4. Tarne ja lepingu täitmine 31

3.2.5. Tasumise kord 32

3.2.6. Garantiid ja müügijärgsed teenused 32

3.2.7. Lepingu kestus ja lõpetamine 34

3.2.8. Funktsionaalsus, ühilduvus ja koostalitlusvõime 34

3.3. Väljaspool äriruume sõlmitavatele lepingutele ja kauglepingutele esitatavad lisanõuded 36

3.3.1. Isikustatud hind 36

3.3.2. Sidevahendite kasutamise maksumus 36

3.3.3. Ettemaksud ja finantstagatised 37

3.3.4. Kohtuvälised kahjuhüvitusnõuete mehhanismid 37

3.4. Internetipõhistele kauplemiskohtadele esitatavad lisanõuded 38

3.4.1. Järjestamiskriteeriumid 38

3.4.2. Muu lepinguosalise staatus 40

3.4.3. Teave ELi tarbijaõiguse mittekohaldatavuse kohta 40

3.4.4. Lepinguga seotud kohustuste jaotus 41

3.4.5. Võimalus kehtestada täiendavaid teavitamisnõudeid 41

4. Erinõuded kauglepingute puhul 42

4.1. Kauglepingu mõiste määratlus 42

4.2. Lepingueelne teave 43

4.2.1. Vahetult enne tellimuse esitamist esitatav teave 43

4.2.2. Tellimuse kinnitamise nupp 44

4.2.3. Teave tarnimise piirangute ja makseviiside kohta 44

4.2.4. Lepingud, mis sõlmitakse ruumilisi või ajalisi piiranguid esitava sidevahendi abil 45

4.3. Telefoni teel sõlmitavad lepingud 46

4.4. Kinnitus lepingu sõlmimise kohta 47

5. Taganemisõigus 49

5.1. Taganemistähtaja kindlaksmääramine 49

5.1.1. Sissejuhatus 49

5.1.2. Taganemistähtaja algus 50

5.2. Teave taganemisõiguse kohta 51

5.3. Taganemisõiguse kasutamine 52

5.4. Lepingust taganemise õiguslikud tagajärjed seoses andmetega 53

5.5. Taganemisõigus kaupade puhul 54

5.5.1. Mitu kaupa või puudusega kaup 54

5.5.2. Kauba tagastamine 54

5.5.3. Tarbijalt saadud maksete tagastamine 55

5.5.4. Tarbija vastutus kauba väärkasutuse eest 56

5.5.5. Kauba kauplejale tagastamisega seotud riisiko 58

5.6. Teenuste ja kommunaalteenuste lepingutest taganemise õigus 58

5.6.1. Tarbija nõusolek teenuse koheseks osutamiseks 58

5.6.2. Tarbija hüvitamiskohustus 60

5.7. Õigus taganeda digitaalset infosisu käsitlevatest lepingutest 61

5.8. Taganemisõigusest teatamata jätmise tagajärjed 62

5.8.1. Kaupadega seotud tagajärjed 63

5.8.2. Teenuste ja kommunaalteenustega seotud tagajärjed 63

5.8.3. Internetipõhise digitaalse infosisuga seotud tagajärjed 64

5.9. Lepingu lõpetamine pärast taganemisõiguse kasutamist 64

5.10. Lisalepingud 65

5.11. Taganemisõiguse kasutamisega seotud erandid 65

5.11.1. Kaubad või teenused, mille hind sõltub finantsturu kõikumisest 65

5.11.2. Kaup, mis on valmistatud tarbija esitatud nõuete järgi või mis on selgelt kohandatud konkreetse tarbija vajadustele 66

5.11.3. Kaup, mis võib kiiresti rikneda või aeguda 67

5.11.4. Tervisekaitse või hügieeni nõuetest tingituna pakendisse suletud kaup 67

5.11.5. Kaup, mis ei ole muudest esemetest enam eraldatav 68

5.11.6. Lepingud, mille täitmiseks on kehtestatud konkreetne kuupäev või ajavahemik 68

5.11.7. Tarbija tellitud parandustööd 69

5.12. Õiguslikud võimalused eelneva kokkuleppeta külastuste või väljasõitude korral 69

5.12.1. Sissejuhatus 69

5.12.2. Taganemistähtaja pikendamine 70

5.12.3. Taganemisõiguse kasutamisega seotud eranditest kõrvalekaldumine 71

6. Kohaletoimetamine 71

7. Riisiko üleminek 72

8. Maksevahendite kasutamise tasu 73

8.1. Sissejuhatus 73

8.2. Mõiste „tasud“ määratlus 73

8.3. Mõiste „kaupleja kulutused“ määratlus 74

8.3.1. Kaupmehe teenustasu ja muud otsekulud 74

8.3.2. Üldised ettevõtluskulud 74

8.3.3. Kulutused, mis õigustavad maksevahendite kasutamise eest tasu nõudmist 74

8.4. Maksed välissularahas 75

9. Telefonikõned 76

10. Lisamaksed 77

11. Direktiivi täitmise tagamine 77

11.1. Direktiivi täitmise tagamine avaliku ja eraõiguse kaudu 77

11.2. Direktiivi kohaldamine kolmandate riikide kauplejate suhtes 78

11.3. Karistused 79

11.3.1. Karistuste määramise kriteeriumid 79

11.3.2. Karistused tarbijakaitsealase koostöö määruse kohaste koordineeritud õigusaktide täitmise tagamise meetmete raames 80

LISA 82

SISSEJUHATUS

Tarbija õigusi käsitleva Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2011/83/EL (1) (edaspidi „tarbija õiguste direktiiv“ või „direktiiv“) eesmärk on saavutada kogu ELis kõrgetasemeline tarbijakaitse ja aidata kaasa siseturu nõuetekohasele toimimisele, ühtlustades tarbijate ja kauplejate vahel sõlmitud lepinguid käsitlevate liikmesriikide õigus- ja haldusnormide teatavaid aspekte (2).

Selle suuniseid käsitleva teatise (edaspidi „teatis“ või „suunised“) eesmärk on hõlbustada direktiivi tõhusat kohaldamist. Teatise eesmärk on ka suurendada teadlikkust direktiivist kõigi huvitatud isikute seas, nagu tarbijad, ettevõtjad, liikmesriikide ametiasutused, sealhulgas liikmesriikide kohtud, ja õigusala töötajad üle kogu ELi. See hõlmab Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiviga (EL) 2019/2161 (3) tehtud muudatusi, mille eesmärk on ajakohastada alates 28. maist 2022 kohaldatavaid liidu tarbijakaitsenorme ja tagada paremini nende täitmine. Seetõttu kajastatakse ja arutatakse nende suuniste ühes osas õigusnorme, mida ei ole selle teatise väljaandmise kuupäevaks veel kohaldama hakatud. Vastavad jaotised ja punktid on selgelt välja toodud.

Teatis kajastab Euroopa Liidu Kohtu (edaspidi „Euroopa Kohus“) praktikat direktiivi kohta alates selle kohaldamise kuupäevast, mis oli 13. juuni 2014. Direktiiviga asendati alates direktiivi kohaldamise kuupäevast nõukogu direktiiv 85/577/EMÜ (4) tarbija kaitsmise kohta väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 97/7/EÜ (5) tarbijate kaitse kohta sidevahendi abil sõlmitud lepingute korral. Tarbija õiguste direktiiviga säilitati varasemate direktiivide 85/577/EÜ ja 97/7/EÜ teatavad sätted. Seepärast viidatakse siinses dokumendis vajaduse korral ka Euroopa Kohtu asjakohasele kohtupraktikale, mis käsitleb nende direktiivide tõlgendamist.

Teatises ei analüüsita direktiivi kohaldamist üksikutes liikmesriikides, sealhulgas siseriiklike kohtute ja muude pädevate asutuste otsuseid. Lisaks mitmesugustele liikmesriikides kättesaadavatele teabeallikatele on teave direktiivi ülevõtvate siseriiklike sätete, kohtupraktika ja õiguskirjanduse kohta kättesaadav tarbijaõiguse andmebaasis, millele pääseb ligi e-õiguskeskkonna portaali (6) kaudu.

See teatis on adresseeritud ELi liikmesriikidele ning Islandile, Liechtensteinile ja Norrale kui Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) lepingule (7) allakirjutanud riikidele. Viited ELile, liidule või ühtsele turule hõlmavad seetõttu ka EMPd ja EMP turgu.

See teatis on vaid juhenddokument – õiguslikult siduv on ainult liidu õigusaktide tekst. Õiguse siduv tõlgendamine peaks põhinema üksnes direktiivil ja Euroopa Kohtu otsustel. Selles teatises võetakse arvesse kuni 2021. aasta oktoobrini avaldatud Euroopa Kohtu otsuseid ja see ei saa mõjutada Euroopa Kohtu praktika edasist arengut.

Teatises esitatud seisukohad ei mõjuta seisukohti, mis Euroopa Komisjon võib võtta Euroopa Kohtus. Teatises esitatud teave on üldist laadi ega käsitle konkreetselt ühtegi isikut ega üksust. Euroopa Komisjon ega ükski komisjoni nimel tegutsev isik ei vastuta selles teatises sisalduva teabe kasutamise eest.

Kuna see teatis kajastab selle koostamise aegset seisu, võidakse selles antud juhtnööre hiljem muuta.

1. Kohaldamisala

1.1. Mõisted „kaupleja“ ja „tarbija“

Nagu on sätestatud tarbija õiguste direktiivi artiklis 1, kohaldatakse direktiivi „tarbijate ja kauplejate vahel sõlmitud lepingu[te]“ suhtes. Selleks et leping kuuluks direktiivi kohaldamisalasse, on vaja seega veenduda, et üks lepingupool on artikli 2 punktis 2 määratletud kaupleja ja teine pool artikli 2 punktis 1 määratletud tarbija.

Artikli 2 punkti 1 kohaselt on „tarbija“ füüsiline isik, kes direktiiviga reguleeritud lepingute raames tegutseb eesmärgil, mis ei ole seotud tema kaubandus-, majandus-, ametialase või kutsetegevusega. Sellest sättest tuleneb, et selleks et isik kuuluks kõnealuse mõiste alla, peavad olema täidetud kaks kumulatiivset tingimust, nimelt: i) isik on füüsiline isik ja ii) isik tegutseb eesmärgil, mis ei ole seotud kutsetegevusega.

Nagu põhjenduses 13 on selgitatud, võivad liikmesriigid säilitada või kehtestada siseriiklikud õigusaktid, mis on vastavuses direktiivi sätetega, mis käsitlevad direktiivi kohaldamisalast välja jäävaid lepinguid, näiteks laiendades siseriiklike õigusnormide kohaldamist ka füüsilistele isikutele, kes ei ole tarbijad direktiivi artikli 2 punkti 1 tähenduses, või juriidilistele isikutele, nagu valitsusvälised organisatsioonid, idufirmad või väikesed ja keskmise suurusega ettevõtjad.

Sellega seoses kinnitas Euroopa Kohus kohtuotsuses Condominio di Milano, C-329/19, (8) et mõistet „tarbija“ saab siseriikliku kohtupraktikaga laiendada nii, et direktiivis sisalduvad tarbijakaitsenormid on kohaldatavad ka lepingu suhtes, mille on müüja või teenuseosutajaga sõlminud selline õigussubjekt nagu Itaalia õiguses ette nähtud condominio (kaasomanike ühing), mis ei ole füüsiline isik.

Lisaks leidis Euroopa Kohus, et mõiste „tarbija“ viitab isikule, kes ei tegele majandus- ega kutsetegevusega (9). Selle teise kriteeriumi tõlgendamisel tuleks arvesse võtta põhjendust 17, milles on sätestatud „domineeriva kasutuse“ kriteerium: „Kui [...] leping on sõlmitud eesmärkidel, mis on osaliselt seotud isiku kaubandustegevusega ja osaliselt mitte (kahesuguse eesmärgiga lepingud) ning kaubanduslik eesmärk on piiratud ega ole lepingu kontekstis domineeriv, tuleks ka antud isikut lugeda tarbijaks“.

Seega kuuluks tarbija mõiste alla ka füüsiline isik, kes kõnealuse direktiiviga hõlmatud lepingute raames tegutseb eesmärkidel, mis ei ole peamiselt seotud tema kaubandus-, majandus-, ametialase või kutsetegevusega. Selline liigitamine peaks põhinema juhtumipõhisel hindamisel (10).

„Kaupleja“ on artikli 2 punktis 2 määratletud kui füüsiline või juriidiline isik, kes tegutseb „eesmärgil, mis on seotud tema kaubandus-, majandus-, ametialase või kutsetegevusega“ või kaupleja nimel või ülesandel. Kauplejaks ei tule pidada mitte ainult eraomandis, vaid ka riigi omandis olevaid isikuid.

Kohtuasjas Kamenova, C-105/17, (11) märkis Euroopa Kohus, et tarbija õiguste direktiivis sätestatud mõiste „kaupleja“ ja ebaausaid kaubandustavasid käsitlevas Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivis 2005/29/EÜ (12) (edaspidi „ebaausate kaubandustavade direktiiv“) sätestatud mõiste „ettevõtja“ on määratletud peaaegu identselt ning seega tuleb neid tõlgendada ühetaoliselt. Tuginedes ebaausate kaubandustavade direktiivi alusel välja kujunenud kohtupraktikale, tõlgendas Euroopa Kohus mõistet „kaupleja“ laialt, leides, et selle tähendus tuleb kindlaks määrata sellega seonduva, kuid täiesti vastandliku mõiste „tarbija“ suhtes. Tarbija on kauplejaga võrreldes ebasoodsamas olukorras, kuna ta on teisest lepingupoolest vähem informeeritud, majanduslikult nõrgemal positsioonil ja õigusküsimustes vähem kogenum. Kauplejaks liigitamine eeldab juhtumipõhist hindamist, võttes arvesse järgmisi soovituslikke kriteeriume:

(i) kas müüki teostati organiseeritud viisil;

(ii) kas kõnealuse müügi eesmärk on tulunduslik;

(iii) kas müüjal on müügiks pakutavate toodete kohta selline teave ja tehniline oskusteave, mida tarbijal ei pruugi tingimata olla ja mis asetab ta soodsamasse olukorda kui tarbija;

(iv) kas müüjal on selline õigusseisund, mis lubab tal äritehinguid teostada;

(v) mil määral on internetimüük seotud müüja ettevõtluse või kutsetegevusega;

(vi) kas müüja on käibemaksukohustuslane;

(vii) kas müüja, kes tegutseb mõne ettevõtja või kaupleja nimel või oma arvel või teise isiku kaudu, kes tegutseb oma nimel ja arvel, on saanud tasu või osa kasumist;

(viii) kas müüja on kõnealused uued või kasutatud asjad ostnud edasimüüki silmas pidades, andes nii sellele tegevusele reeglipärasuse, sageduse ja/või samaaegsuse oma ettevõtluse või kutsetegevusega;

(ix) kas müüdavad kaubad on kõik sama liiki või sama väärtusega ning

(x) kas pakkumine keskendub vähesele arvule toodetele.

Euroopa Kohus rõhutas, et need kriteeriumid ei ole ei ammendavad ega ainuvõimalikud ning põhimõtteliselt ei ole ühe või mitme kriteeriumi järgimine iseenesest piisav, et liigitada see isik [kauplejaks] [siin ja edaspidi on viidatud kohtuotsustes kasutatud termini „ettevõtja“ asemel ühtsuse huvides kasutatud direktiivi terminit „kaupleja“]. Ainuüksi asjaolust, et müügil oli tulunduslik eesmärk või et isik avaldas veebipõhisel müügiplatvormil samal ajal teatud hulga kuulutusi uute ja kasutatud kaupade müügiks, iseenesest ei piisa, et seda isikut saaks pidada kauplejaks (13).

Olukordades, kus on kaasatud vahendaja (näiteks internetipõhine kauplemiskoht) või teist kauplejat esindav kaupleja, peaksid need eri kauplejad tarbijale selgeks tegema, milline kaupleja on tarbija jaoks lepingupool ning millised on eri kauplejate vastavad rollid ja kohustused. Seda küsimust käsitletakse põhjalikumalt jaotises 3.2.2.1.

Sellega seoses muudeti tarbija õiguste direktiivi direktiiviga (EL) 2019/2161, millega kehtestati internetipõhiste kauplemiskohtade pakkujatele nõue teavitada tarbijat sellest, kas kolmandast isikust tarnija tegutseb kauplejana või muu isikuna (võrdväärse tarbijana), lähtudes kolmandast isikust tarnija avaldusest internetipõhise kauplemiskoha pakkujale. Internetipõhistele kauplemiskohtadele esitatavaid teavitamisnõudeid käsitletakse jaotises 3.4.2.

1.2. Mõiste „leping“

Direktiivi kohaldamise eelduseks on pakkumine sõlmida leping kaupleja ja tarbija vahel. Direktiivis ei ole „lepingu“ mõistet määratletud ega sätestatud seda, millistel asjaoludel arvatakse leping, mille suhtes direktiivi kohaldatakse, sõlmituks. Asjaomase liikmesriigi kohtute ja täitevasutuste ülesanne on hinnata, kas õigussuhe kujutab endast lepingut. Selle artikli 3 lõikes 5 on sätestatud:

Artikkel 3 5. Käesolev direktiiv ei piira üldise siseriikliku lepinguõiguse, nagu lepingu kehtivust, koostamist või mõju käsitlevate eeskirjade kohaldamist, kui üldise lepinguõiguse aspektid ei ole käesoleva direktiiviga reguleeritud.

Näiteks ei piira direktiiv nende siseriiklike lepinguõiguse normide kohaldamist, mis käsitlevad lepinguliste õiguste ja kohustuste üleminekut ühelt tarbijalt teisele.

Tuleb märkida, et üks leping võib hõlmata mitut eset, nii kaupa kui ka digitaalset infosisu. Näiteks võib üksainus liitumisleping olenevalt selle tingimustest hõlmata mitmesuguse digitaalse infosisu edastamist. Liitumislepingu korral ei kujutaks iga lepingukohane digitaalse infosisu tarne endast seega uut lepingut direktiivi tähenduses.

Kohtuasjas Stichting Waternet, C-922/19, (14) käsitles Euroopa Kohus küsimust, kas elaniku vahetuse korral eluaseme veega varustamise jätkamine ilma uue elaniku sõnaselge taotluseta kujutab endast inertsmüüki ebaausate kaubandustavade direktiivi I lisa punkti 29 tähenduses (edaspidi „must nimekiri“), millest tuleneb tarbija õigus mitte maksta sellise veevarustuse eest vastavalt tarbija õiguste direktiivi artiklile 27. Selles kohtuasjas tuli muu hulgas kindlaks teha, kas veevarustusettevõtja ja tarbija vahel sõlmitud lepingut võib pidada sõlmituks, kui tarbija ei ole selleks andnud sõnaselget nõusolekut.

Euroopa Kohus tunnistas, et veega varustamine ei pruugi alati nõuda lepingu olemasolu. Samuti on võimalik, et asjaomase tarnija ja tarbija vahelist õigussuhet reguleerivad täielikult siseriiklikud õigusaktid, mis käsitlevad nii [selle] kaupleja poolset veega varustamist kui ka veega varustamise kulusid, mis tuleb tasuda tarbijal (15).

Lepingu puudumise korral direktiivi teenuste osutaja ja tarbija vahelistele suhetele ei kohaldata. Igal juhul jääb määravaks see, kas vastavat suhet käsitatakse kohaldatava siseriikliku õiguse kohaselt lepinguna või mitte.

1.3. Hõlmatud lepingud

Direktiiviga reguleeritakse kaupleja ja tarbija vaheliste lepingute teatavaid aspekte. Esiteks eristatakse selles lepinguid vastavalt nende sõlmimise asjaoludele:

(1) väljaspool kaupleja äriruume sõlmitavad lepingud (edaspidi „väljaspool äriruume sõlmitavad lepingud“);

(2) sidevahendite abil sõlmitavad lepingud – lepingud, mis sõlmitakse internetis, sealhulgas internetipõhistes kauplemiskohtades, telefoni teel jne (edaspidi „kauglepingud“); ning

(3) muud lepingud kui kauglepingud või väljaspool äriruume sõlmitavad lepingud (tavaliselt sõlmitakse need lepingud traditsioonilistes kauplustes, edaspidi „äriruumides sõlmitavad lepingud“).

Lisaks eristatakse direktiivis reguleerimiseseme alusel järgmist liiki lepinguid:

(1) müügilepingud;

(2) teenuslepingud, sealhulgas digiteenuste lepingud;

(3) lepingud sellise digitaalse infosisu edastamiseks, mida ei edastata füüsilisel andmekandjal („internetipõhise digitaalse infosisu lepingud“); ning

(4) vee, gaasi või elektri tarnimise lepingud, kui neid ei panda müüki piiratud mahus või kindlaksmääratud koguses, või kaugküttelepingud (edaspidi „kommunaalteenuste osutamise lepingud“).

Müügi- ja teenuslepingute mõisted on määratletud direktiivi artikli 2 punktides 5 ja 6. Internetipõhise digitaalse infosisu ja kommunaalteenuste osutamise lepingute mõisteid ei ole direktiivis sõnaselgelt määratletud, kuid selle põhjenduses 19 on selgitatud, et neid ei peeta direktiivi mõistes müügi- või teenuslepinguteks.

Ehkki paljusid direktiivi sätteid kohaldatakse üldiselt kõigi nelja liiki lepingute suhtes, on olemas õigusnormid, mida kohaldatakse vaid konkreetset liiki lepingute suhtes. Eri lepingutes (vt artikkel 9) kasutatakse erinevaid norme eeskätt seoses taganemisõiguse kasutamise tähtaja kindlaksmääramisega (vt ka 5. jagu taganemisõiguse kohta).

Põhjenduses 19 on selgitatud ka, et direktiivis käsitatakse kaubana digitaalset infosisu, mis edastatakse füüsilisel andmekandjal. See tähendab näiteks CD-l või DVD-l edastatavat digitaalset infosisu, kuid samamoodi suhtutakse ka digitaalsesse infosisusse, mis tarnitakse teistel andmekandjatel või nutiseadmes, näiteks eelinstalleeritud mängukonsoolis. Olenemata füüsilise andmekandja (16) liigist kohaldatakse sellise digitaalse infosisu lepingu suhtes tarbija õiguste direktiivi norme müügilepingute suhtes kohaldatava taganemisõiguse kohta (17).

Kuna müügilepingu mõiste määratluses (vt allpool) on viidatud kauba omandiõiguse üleminekule kauplejalt tarbijale (st ettevõtja ja tarbija vahelised lepingud), ei kohaldata direktiivi lepingute suhtes, mille kohaselt tarbija annab kauba, näiteks kasutatud auto või ehted, üle kauplejale.

1.4. Segatüüpi lepingud

Artikkel 2 5) „müügileping“ – leping, mille kohaselt kaupleja annab tarbijale üle või kohustub andma üle kauba omandiõiguse, sealhulgas leping, mille esemeks on nii kaubad kui ka teenused; 6) „teenusleping“ – leping, välja arvatud müügileping, mille kohaselt kaupleja osutab või kohustub osutama tarbijale teenust (sealhulgas digiteenused)

Praktikas sisaldavad paljud kauplejate ja tarbijate vahel sõlmitud ja kõnealuse direktiivi kohaldamisalasse kuuluvad lepingud nii teenuste kui ka kaupade elemente. Sellistel juhtudel on asjakohane artikli 2 punktis 5 esitatud määratluse viimane osa, kuna selles on müügileping määratletud ka kui „leping, mille esemeks on nii kaubad kui ka teenused“.

Artikli 2 punktis 5 esitatud määratluse kohaselt on lepingu müügilepinguks liigitamise kriteeriumiks kauba omandiõiguse üleandmine tarbijale. Seega, kui lepingu peamine eesmärk on teatavate kaupade omandiõiguse üleandmine, tuleks see liigitada müügilepinguks isegi siis, kui see hõlmab ka müüja osutatavaid seotud teenuseid, nagu paigaldamine, hooldus või muu töötlemine, olenemata kaupade ja teenuste suhtelisest väärtusest.

Näited lepingute kohta, mis hõlmavad nii kaupu kui ka teenuseid ja mida tuleks nende peamise eesmärgi pärast üldjuhul käsitada müügilepinguna:

— leping, mis käsitleb uue köögimööbli ostmist, sealhulgas selle paigaldamist tarbija korterisse;

— leping, mis käsitleb konkreetsete ehituselementide, nagu aknad ja uksed, ostmist, sealhulgas nende paigaldamist tarbija majja;

— leping, mis käsitleb uue mobiiltelefoni ostmist, millega kaasneb liitumine elektroonilise side teenusega.

Seevastu kui segalepingu peamine eesmärk ei ole konkreetse kauba omandiõiguse üleandmine, ei tuleks lepingut käsitada müügilepinguna.

Näited nii teenuseid kui ka kaupu hõlmavate lepingute kohta, mis tuleks nende peamise eesmärgi pärast liigitada teenuslepinguks:

— leping, mis käsitleb hoone juurdeehitise remontimist, renoveerimist ja ehitamist (vt põhjendus 26);

— leping, mis käsitleb loengus osalemist, sealhulgas pastapliiatsite ja mappide jagamist osalejatele;

— leping, mis käsitleb koolituskursust, sealhulgas igale osalejale õpiku andmist.

Seda tõlgendust toetab Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika kaupade vaba liikumise ja teenuste osutamise vabaduse kohta, mis on endiselt asjakohane ka kõnealuse direktiivi kontekstis.

Näiteks kohtuotsuses Marcel Burmanjer, C-20/03, märkis Euroopa Kohus, et majandustegevust tuleb uurida kas kaupade vaba liikumise või teenuste osutamise vabaduse kontekstis, kui üks neist elementidest „on teise suhtes täiesti teisejärgulise tähendusega ja neid on võimalik käsitleda koos“ (18).

See tähendab ka seda, et segalepingut tuleks käsitada müügilepinguna, kui asjaolud näitavad, et selle tegelik eesmärk on kauba omandiõiguse üleandmine.

— Näiteks kui õpiku müük oleks kaupleja koolituskursuse pakkumises ja lepinguosalistevahelises suhtluses eriti tähtsal kohal ning kui sellel õpikul oleks võrreldes koolituse koguhinnaga märkimisväärne suhteline väärtus, võib lepingut käsitada direktiivi kohaldamisel pigem müügi- kui teenuslepinguna.

Teisest küljest, isegi kui segalepingu tulemusena toodetakse midagi materiaalset, tuleks seda pidada teenuslepinguks, kui lepingu ese on intellektuaalne sooritus või kvalifikatsiooni nõudev teenus ja edasisel üleandmisel on üksnes kõrvalfunktsioon (19).

— Näiteks arhitektiga sõlmitud leping elamu projekteerimiseks ja advokaadiga sõlmitud leping kohtumenetluse ettevalmistamiseks ja algatamiseks on mõlemad teenuslepingud, isegi kui lõpptulemus on materiaalne (nt ehitusprojekt, hagi või taotlus). Samamoodi on teenusleping kunstnikuga sõlmitud leping maali loomiseks ja fotograafiga sõlmitud leping pulmafotode tegemiseks.

Lühidalt öeldes tuleks iga segaleping liigitada selle tegeliku põhieesmärgi alusel. Asjaolu, et leping võib sisaldada võimalust sõlmida hilisemaid kokkuleppeid, ei tohiks iseenesest muuta lepingu omadusi. Näiteks

— kui kaupade üürimise leping hõlmab ainult omandiõiguse üleandmise võimalust, mitte kohustust, tuleks see liigitada teenuslepinguks direktiivi tähenduses.

Lepingu liigitamine müügi- või teenuslepinguks määrab ära taganemistähtaja arvutamise viisi (artikkel 9). Teenuslepingute puhul algab 14-päevane taganemistähtaeg alates lepingu sõlmimisest. Müügilepingute puhul algab taganemistähtaeg alles pärast kauba kättesaamist. Lisaks kohaldatakse mõningaid direktiivi sätteid, näiteks artikleid 18 ja 20, mis käsitlevad kohaletoimetamist ja riisiko üleminekut, üksnes müügilepingute suhtes.

Sama müügi- või teenusleping võib hõlmata ka direktiiviga reguleerimata teenuseid. Näiteks võib müügi- või teenusleping võimaldada maksta hinda osade kaupa, rakendades teatavat intressimäära. Sellise lepingu suhtes kohaldataks ka tarbijale suunatud finantsteenuseid reguleerivaid erinorme (20). Samamoodi kohaldataks sellise lepingu suhtes direktiivi artiklis 15 sätestatud lisalepinguid käsitlevaid õigusnorme (vt jaotis 5.10).

1.5. Digiteenuste ja internetipõhise digitaalse infosisu eristamine

Direktiivis (EL) 2019/2161 täpsustati tarbija õiguste direktiivis sätestatud teenuslepingu mõiste määratlust nii, et see hõlmab ka digiteenuste lepinguid (vt selle mõiste määratlust eelmisest jaotisest). Lisaks lisati direktiivi (EL) 2019/2161 artikli 2 punkti 16 mõiste „digiteenus“ määratlus, mis viitab selle määratlusele digitaalset infosisu käsitleva Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi (EL) 2019/770 (21) (edaspidi „digitaalse infosisu direktiiv“) artikli 2 punktis 2 [eespool ja edaspidi on nimetatud direktiivi termini „digisisu“ asemel ühtsuse huvides kasutatud tarbija õiguste kaitse direktiivi terminit „digitaalne infosisu“].

Digitaalse infosisu direktiivi artiklis 2 on sätestatud:

Artikkel 2 1) „[digitaalne infosisu]“ – andmed, mis on koostatud ja mis antakse üle digitaalsel kujul; 2) „digiteenus“ – a) teenus, mis võimaldab tarbijal digitaalsel kujul andmeid luua, töödelda või salvestada või neile juurde pääseda, või b) teenus, mis võimaldab tarbija või muude digiteenuse kasutajate üles laaditud või loodud digitaalsel kujul andmeid jagada või teha nendega muid toiminguid

Digitaalse infosisu direktiivi põhjenduses 19 on selgitatud, et „[s]elleks et võtta arvesse tehnoloogia kiiret arengut ning tagada [digitaalse infosisu] ja digiteenuse mõiste tulevikukindlus, peaks käesolev direktiiv hõlmama muu hulgas arvutiprogramme, rakendusi, video-, heli- ja muusikafaile, digimänge, e-raamatuid või muid e-väljaandeid, samuti digiteenuseid, [...] sealhulgas teenusena pakutav tarkvara, nagu video- ja helifailide jagamine ja muu failide majutamine, tekstitöötlus ja mängud, mida pakutakse pilvandmetöötluse keskkonnas ja sotsiaalmeedias.“ Tuleks märkida, et kuigi teine näidete kogum kuulub selgelt digiteenuste kategooriasse, sõltub esimese näidete kogumi liigitamine digitaalseks infosisuks või digiteenusteks edastamise või juurdepääsu meetodist ja ärimudeli muudest eripäradest.

Direktiivi (EL) 2019/2161 põhjenduses 30 on esitatud lisajuhtnöörid selle kohta, kuidas eristada internetipõhise digitaalse infosisu lepinguid digiteenuste lepingutest. Täpsemalt on seal sätestatud, et „[d]igiteenuste näiteks on video- ja helifailide jagamise teenused ja muu failide majutamine, tekstitöötlus ja mängud, mida pakutakse pilvepõhiselt, pilvsalvestus, veebimeilid, sotsiaalmeedia ja pilverakendused“. Samas aga nähakse sellega ette, et „[n]iisuguse digitaalse infosisu üleandmise lepingute puhul, [...] on tegemist ühekordse toiminguga, mille eesmärk on anda tarbijale üle teatav digitaalne infosisu, nagu konkreetsed muusika- või videofailid“.

Sellest tulenevalt on digiteenused näiteks:

— tarbija tehtud fotode salvestamine veebipõhises fotoalbumis, sotsiaalvõrgustike või veebipõhiste hääl-/videotelefonide kasutamine;

— liitumine veebipõhiste ilma- ja liiklusteenustega;

— veebipõhiste ajalehtede/uudiskirjade tellimine (vt ka taganemisõiguse kohaldamisest artikli 16 esimese lõigu punkti j kohaselt tehtav erand, mida kohaldatakse ajalehtede tarnimise, kuid mitte ajalehtede tellimise suhtes).

Direktiivi (EL) 2019/2161 põhjenduses 30 on tunnistatud, et teatavat liiki internetipõhise digitaalse infosisu ja digiteenuste vahel võib siiski olla raske vahet teha. Seega, „[k]ahtluse korral, kas leping on teenusleping või sellise digitaalse infosisu üleandmise leping, mida ei anta üle füüsilisel andmekandjal, tuleks kohaldada teenuslepingutest taganemise õigust reguleerivaid norme“.

Internetipõhise digitaalse infosisu ja digiteenuste lepingute eristamine on oluline, kuna nende puhul kehtib erinev taganemisõiguse kord. Teenuslepingutest taganemise õigust reguleerivad normid võimaldavad tarbijal teenust proovida ja otsustada 14 päeva jooksul pärast lepingu sõlmimist, kas jätkata selle kasutamist või mitte.

Seevastu artikli 16 esimese lõigu punkti m kohaselt puudub internetipõhise digitaalse infosisu üleandmise korral taganemisõigus, kui on täidetud mitu tingimust. Vastavalt direktiiviga (EL) 2019/2161 tehtud muudatustele peab nende tingimuste kohaselt lepingu täitmine olema alanud tarbija eelneval sõnaselgel nõusolekul ja kinnitusel, et tarbija kaotab sellega taganemisõiguse ja kaupleja peab olema andnud kinnituse sõlmitud lepingu kohta (vt ka jaotis 5.7).

Kohtuotsuses PE Digital, C-641/19, selgitas Euroopa Kohus, et tarbija õiguste direktiivi artikli 16 esimese lõigu punktis m sätestatud taganemisõiguse kasutamisega seotud erandit, mida kohaldatakse internetipõhise digitaalse infosisu lepingute suhtes, tuleks tõlgendada kitsalt (22). Kohtuasi puudutas tutvumisportaali premium-liikmesuse lepingust taganemist, mida sai teha alles pärast seda, kui tarbija oli täitnud isiksusetesti, mis andis valiku partnerisoovitusi, mis põhinesid patenteeritud algoritmil.

Euroopa Kohus täpsustas, et tarbija õiguste direktiivi artikli 16 esimese lõigu punkti m koostoimes artikli 2 punktiga 11 tuleb tõlgendada nii, et sellise isiksuse hinnangu koostamine ei kujuta endast digitaalse infosisu üleandmist. Euroopa Kohus märkis ka üldisemalt, et direktiivi põhjenduse 19 valguses ei saa veebipõhist teenust, mis võimaldab tarbijal andmeid digitaalsel kujul luua, töödelda, salvestada või neile ligi pääseda ning mis võimaldab tarbija või muude digitaalsete teenuste kasutajate üles laaditud või loodud digitaalsel kujul andmeid jagada või teha nendega muid toiminguid, ei saa iseenesest pidada digitaalse infosisu üleandmiseks artikli 16 esimese lõigu punkti m tähenduses (23).

Näiteks võib videomängude pakkumine hõlmata nii internetipõhise digitaalse infosisu lepinguid kui ka digiteenuste lepinguid. Allalaaditavad mängud kvalifitseeruvad tavaliselt internetipõhiseks digitaalseks infosisuks, kui nende kasutamine ei sõltu mängude tarnija pidevast osalemisest. Seevastu pilvekeskkonnas pakutavad võrgupõhised mängud kvalifitseeruvad digiteenusteks.

Mängusisesed mikrotehingud (rakendusesisesed ostud) selliste mängude puhul, mis parandavad asjaomase kasutaja mängukogemusi, näiteks virtuaalesemed, kvalifitseeruvad tavaliselt internetipõhise digitaalse infosisu lepinguteks. Ka väljaspool mängu kasutatava sisu ostmine rakenduse kaudu (nt mänguseansi salvestamine, mida saab videote jagamise platvormil alla laadida või jagada) kujutaks endast üldjuhul internetipõhise digitaalse infosisu lepingut. Seevastu võrgupõhist hasartmängukeskkonda laiendava kvaliteetsisu ostmine kujutaks endast uut digiteenust, mis täiendab algset teenust.

1.6. Tasulised lepingud ja lepingud, mille puhul tarbija esitab isikuandmeid

Direktiiviga (EL) 2019/2161 muudeti tarbija õiguste direktiivi artiklit 3, milles on kindlaks määratud direktiivi kohaldamisala. Muudetud lõikes 1 viidatakse nüüd direktiivi kohaldamise tingimusena hinna maksmisele.

Samal ajal lisati uus lõige 1a, millega laiendatakse direktiivi kohaldamisala internetipõhise digitaalse infosisu lepingutele ja digiteenuste lepingutele, mille puhul tarbija esitab kauplejale isikuandmeid (teatavate eranditega).

Artikkel 3 1. Käesolevat direktiivi kohaldatakse selles sätestatud tingimustel ja ulatuses kõigi kaupleja ja tarbija vahel sõlmitud lepingute suhtes, mille puhul tarbija maksab või kohustub maksma hinna . Käesolevat direktiivi kohaldatakse vee, gaasi ja elektri tarnimise ning kaugkütte lepingute suhtes, sealhulgas juhul, kui tegemist on avalik-õiguslike teenusepakkujatega, kui neid kaupu pakutakse lepingulisel alusel. 1a. Käesolevat direktiivi kohaldatakse ka juhul, kui kaupleja annab tarbijale üle digitaalse infosisu, mis ei paikne füüsilisel andmekandjal, või osutab talle digiteenust või kohustub seda tegema ning tarbija esitab kauplejale isikuandmeid või kohustub seda tegema , välja arvatud juhul, kui kaupleja töötleb tarbija esitatud isikuandmeid üksnes sellise digitaalse infosisu üleandmiseks, mis ei paikne füüsilisel andmekandjal, või digiteenuse osutamiseks kooskõlas käesoleva direktiiviga, või selleks, et kaupleja saaks täita tema suhtes kohaldatavaid õiguslikult siduvaid nõudeid ega töötle kõnealuseid andmeid ühelgi muul eesmärgil.

1.6.1. Tasulised lepingud

Direktiiviga (EL) 2019/2161 muudeti tarbija õiguste direktiivi artikli 2 punktides 5 ja 6 sätestatud müügi- ja teenuslepingute mõistete määratlusi, milles ei viidata enam sellele, et tarbija maksab nende hinna. Võttes siiski arvesse artikli 3 muudatusi, kohaldatakse nende lepingute suhtes direktiivi üksnes juhul, kui tarbija peab maksma kauba või teenuse hinna (välja arvatud juhul, kui teenuslepingu ese on digiteenus – vt allpool).

Hinna maksmist tuleks mõista laiemas tähenduses, nii et see hõlmab ka teatava konverteeritava või rahalise väärtusega instrumente (isegi kui need võivad ajas muutuda), näiteks vautšereid, (24) kinkekaarte, püsikliendi boonuspunkte ning digitaalsel kujul esitatud väärtust, (25) nagu e-vautšerid, e-kupongid ja virtuaalvääringud.

Direktiivi kohaldatakse olenemata tehingu väärtusest, seega on hõlmatud ka väikese väärtusega abonementteenused (nt 5 eurot kuus või aastas, et saada juurdepääs kvaliteetkaupadele või pakkumistele). Direktiivi kohaldatakse ka teenuslepingute, sealhulgas digiteenuste lepingute suhtes, mis hõlmavad tasuta prooviaega ja muutuvad pärast prooviaja lõppu automaatselt tasulisteks lepinguteks (välja arvatud juhul, kui tarbija lõpetab lepingu enne prooviaja lõppu).

Kui digiteenus (piiratud kasutusega versioon) on tasuta kättesaadav ja tarbija saab seejärel valida tasulise (täis)teenuse, sõlmitakse eraldi kaks järjestikust lepingut. Direktiivi kohaldatakse sellisel juhul tasulise lepingu suhtes, samal ajal kui selle kohaldatavus digiteenuse tasuta (piiratud kasutusega) versiooni kasutamiseks sõlmitud esimese lepingu suhtes oleneb sellest, kas tarbija esitab isikuandmeid artikli 3 lõikes 1a sätestatud tingimustel.

Direktiivi ei kohaldata kingituste või teenuste suhtes, mida kaupleja pakub ilma, et nende eest tuleks tasuda, st tasuta (26).

1.6.2. Lepingud, mille puhul tarbija esitab isikuandmeid

Direktiivi kohaldatakse internetipõhist digitaalset infosisu käsitlevate lepingute ja digiteenuste lepingute suhtes, mille alusel tarbija esitab kauplejale isikuandmeid (27). Sellega seoses järgitakse tarbija õiguste direktiivis samasugust lähenemisviisi nagu digitaalse infosisu direktiivis.

— Näiteks kohaldatakse tarbija õiguste direktiivi lepingute suhtes, millega antakse vaba juurdepääs digitaalsele infosisule või digiteenustele, ning tarbija annab nõusoleku isikuandmete töötlemiseks ka turunduseesmärkidel.

Samamoodi kui digitaalse infosisu direktiiv ei hõlma ka tarbija õiguste direktiiv digitaalse infosisu lepinguid ja digiteenuste lepinguid, mille puhul isikuandmeid töödeldakse üksnes lepingu täitmise eesmärgil ja kooskõlas õiguslike nõuetega. Direktiivi (EL) 2019/2161 põhjenduses 34 on selgitatud, et sellised õiguslikud nõuded võivad hõlmata näiteks tarbija registreerumist turvalisuse ja isiku tuvastamise eesmärgil, kui see on kohaldatava õigusega konkreetselt ette nähtud.

Lisaks, nagu on selgitatud direktiivi (EL) 2019/2161 põhjenduses 35, ei kohaldata direktiivi olukorras, kus tarbijale, ilma et ta oleks kauplejaga lepingut sõlminud, näidatakse reklaame üksnes selleks, et saada juurdepääsu digitaalsele infosisule või digiteenusele (28).

Samuti on seal selgitatud, et direktiivi ei kohaldata olukorras, kus kaupleja kogub ainult metaandmeid, näiteks teavet tarbija seadme või brauseri kohta (seadmetuvastus või brauserituvastus) või brausimise kohta, välja arvatud juhul, kui seda olukorda peetakse siseriikliku õiguse kohaselt lepinguks (29).

Kui leping hõlmab isikuandmete töötlemist, peab kaupleja täitma tarbijaõigusest tulenevaid kohustusi ja vastutava töötlejana ka Euroopa Parlamendi ja nõukogu isikuandmete kaitse üldmäärusest (EL) 2016/679 (30) (edaspidi „isikuandmete kaitse üldmäärus“) tulenevaid kohustusi. Mõlemat õigusraamistikku kohaldatakse ettevõtja ja tarbija vahelistele suhetele ühel ajal ja vastastikku täiendaval viisil.

Kõigi lepingute puhul, millega seoses tarbija esitab isikuandmeid (olenemata sellest, kas ta peab lepingu sõlmimise eest maksma või mitte), peab kaupleja isikuandmete saamise ajal teavitama tarbijat nende töötlemise eesmärkidest. Lisaks peab vastutav töötleja tõendama, et isikuandmeid võidakse töödelda ühel isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 6 lõikes 1 sätestatud õiguslikul alusel. Leping (isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 6 lõike 1 punkt b) on üks isikuandmete kaitse üldmäärusega lubatud õiguslikest alustest. See kehtib siiski üksnes töötlemise puhul, mis on „vajalik lepingu täitmiseks“, mida tõlgendatakse kitsalt (31).

Seega peab kaupleja selliste isikuandmete töötlemise toimingute puhul, mis ei ole lepingu täitmiseks vajalikud, lisaks toetuma töötlemisel muule isikuandmete kaitse üldmääruse kohaselt lubatud õiguslikule alusele, näiteks tarbija vabale ja teadlikule nõusolekule (artikli 6 lõike 1 punkt a) (32). Isikuandmete kaitse üldmääruse kohaselt on tarbija nõusolek kehtiv ainult siis, kui see on vabatahtlik, konkreetne, teadlik ja ühemõtteline. Lepingulise suhte puhul saab nõusolekut vabatahtlikult anda ainult juhul, kui see ei sõltu lepingu täitmisest (isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 7 lõige 4). Võimalus võtta nõusolek tagasi ilma kahjulike tagajärgedeta on seega nõusoleku kehtivuse oluline eeldus (isikuandmete kaitse üldmääruse põhjendus 42). Pärast nõusoleku tagasivõtmist ei saa kaupleja enam seaduslikult töödelda isikuandmeid, mida ta selle nõusoleku alusel töötles.

Seega peab kauplejast vastutav töötleja selliste töötlemistoimingute puhul, mis ei ole lepingu täitmiseks vajalikud, tagama, et töötlemiseks on olemas muu isikuandmete kaitse üldmääruse kohane õiguslik alus. Seevastu „leping“ tarbija õiguste direktiivi tähenduses hõlmab kõiki poolte õigusi ja kohustusi, olenemata erinemisest isikuandmete kaitse üldmääruse kohasest isikuandmete töötlemise õiguslikust alusest.

Tarbijalepingutega seotud töötlemistoimingute ja isikuandmete kaitse üldmääruse kohase nõuetekohase õigusliku aluse kindlakstegemine võib aidata kauplejal aru saada, kas tarbijaga sõlmitava lepingu suhtes kohaldatakse tarbija õiguste direktiivi. Praktikas, kui kaupleja peab tarbijate isikuandmete töötlemisel tuginema eraldi antud tarbija nõusolekule või muule isikuandmete kaitse üldmääruse kohasele õiguslikule alusele (v.a õiguslik kohustus), kohaldatakse lepingu suhtes, mille raames selline töötlemine toimub, tarbija õiguste direktiivi nõudeid.

1.7. Lepingud, mille suhtes direktiivi ei kohaldata

Nagu eelmises jaotises selgitatud, siis vastavalt direktiiviga (EL) 2019/2161 tarbija õiguste direktiivi artiklisse 3 tehtud muudatusele ei kohaldata direktiivi lepingute suhtes, mille puhul tarbija ei pea maksma, või digitaalse infosisu või digiteenuste lepingute suhtes, mille puhul tarbija ei pea maksma ega esitama kauplejale isikuandmeid.

Lisaks on artikli 3 lõikes 3 loetletud konkreetset liiki lepingud, mis ei kuulu direktiivi kohaldamisalasse. Näiteks ei kohaldata direktiivi lepingute suhtes, mis sõlmitakse finantsteenuste osutamiseks, sealhulgas kindlustus- ja investeerimisteenuste osutamiseks. Direktiivi kohaldamisalasse ei kuulu ka lepingud, mis sõlmitakse sotsiaal- ja tervishoiuteenuste osutamiseks, hasartmängudeks, osaajalise kasutamise õiguse teostamiseks ja sellega seotud puhkuseteenuste osutamiseks. Sõitjateveoteenused ja pakettreisilepingud (33) on põhimõtteliselt välja jäetud, kuigi endiselt kohaldatakse nende suhtes direktiivi konkreetseid norme.

Täiendavad selgitused on esitatud allpool. Üldjuhul tuleb kõiki erandeid tõlgendada kitsalt (34).

1.7.1. Üürilepingud ja kinnisvaralepingud

Artikkel 3 3. Käesolevat direktiivi ei kohaldata lepingute suhtes, mis: e) sõlmitakse kinnisasja või kinnisasjaga seotud õiguse loomiseks, omandamiseks või üleandmiseks; f) sõlmitakse uute hoonete ehitamiseks, olemasolevate hoonete suuremahuliseks ümberehitamiseks ja eluruumide üürimiseks

Punktis e sätestatud erand on seotud üldise kinnisvarakategooriaga, hõlmates maad, samal ajal kui punktis f käsitletakse hooneid.

Kuigi eluruumide üürimine on direktiivi kohaldamisalast välja jäetud, on eluruumide üürimine muul eesmärgil kui seal elamiseks direktiiviga hõlmatud. Seda on selgitatud ka põhjenduses 26: „[...] Eelkõige hoonete juurdeehitiste (nt garaaž või veranda) ehitamisega ning hoonete remondi ja renoveerimisega (v.a suuremahuline ümberehitamine) seotud teenuslepingud peaksid olema hõlmatud käesoleva direktiiviga, samuti lepingud, mis on seotud kinnisvaravahendajate teenustega ja eluruumide üürimisega muul eesmärgil kui seal elamiseks.“

— Näiteks kohaldatakse direktiivi parklakoha või peoruumide üürimise suhtes.

Eristada tuleks ehituslepinguid ja ehitusega seotud teenuslepinguid. Kohtuotsuses NK, C-208/19, sedastas kohus, et direktiivi artikli 3 lõike 3 punktis f sätestatud erandit ei kohaldata arhitekti ja tarbija vahelise lepingu suhtes, mille kohaselt peab arhitekt koostama uue hoone ehitamiseks vajalikud projektid. Kuigi projekt eelneb ehitustöödele, on tegemist eraldi protsessiga ja tegelikult ei ole kindel, kas hoonet üldse valmis ehitatakse (35).

Lisaks sellele ei saa artikli 2 lõigete 3 ja 4 ning artikli 16 esimese lõigu punkti c alusel sellist lepingut pidada lepinguks kauba kohta, mis on valmistatud tarbija esitatud nõuete järgi või mis on selgelt kohandatud konkreetse tarbija vajadustele nimetatud sätte tähenduses. Kuigi disainilahendusi on võimalik esitada materiaalsel kujul paberil või digitaalse infosisuna, on sellise lepingu ese intellektuaalne sooritus – arhitektuuriline projekt ja edasisel üleandmisel on üksnes kõrvalfunktsioon (36).

Eespool esitletud loogikat järgides tuleks tarbija õiguste direktiivi kohaldada teenuslepingute suhtes, mis võivad olla seotud ehitusega, kuid kujutavad endast iseseisva tulemusega eraldiseisvat protsessi, nagu maamõõtjatega sõlmitud lepingud, sisekujunduslepingud, maastikuplaneerimine jne.

1.7.2. Pakettreisid

Artikkel 3 3. Käesolevat direktiivi ei kohaldata lepingute suhtes, mis: g) sõlmitakse pakettreiside kohta, nagu on määratletud Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi (EL) 2015/2302 artikli 3 punktis 2. Käesoleva direktiivi artikli 6 lõiget 7, artikli 8 lõikeid 2 ja 6, artiklit 19, artiklit 21 ja artiklit 22 kohaldatakse mutatis mutandis direktiivi (EL) 2015/2302 artikli 3 punktis 2 määratletud pakettreiside suhtes seoses reisijatega kõnealuse artikli 3 punkti 6 tähenduses

Direktiivi teatavaid sätteid kohaldatakse pakettreisilepingute suhtes, nagu need on määratletud Euroopa Parlamendi ja nõukogu pakettreiside direktiivis (EL) 2015/2302, (37) nimelt liikmesriikide õiguslik võimalus kehtestada lepinguteabe suhtes keelenõuded (artikli 6 lõige 7); teave, mille kauplejad peavad esitama tarbijatele vahetult enne lepingu sõlmimist elektrooniliselt, sealhulgas teave tarbija maksekohustuse kohta (artikli 8 lõige 2); liikmesriikide õiguslik võimalus seoses pakkumise kinnitamisega kauglepingute puhul (artikli 8 lõige 6); maksevahendite kasutamise eest tasu võtmise keeld (artikkel 19); keeld kasutada põhitariifist kõrgema tariifiga telefoninumbreid (artikkel 21); ning nõue, et lisatasu küsimiseks peab olema tarbija sõnaselge nõusolek (artikkel 22).

Tuleb märkida, et pakettreiside direktiiv reguleerib ka nn seotud reisikorraldusteenuseid, (38) mis hõlmavad vähemalt kahte eri liiki reisiteenuseid, mis ostetakse samaks reisiks või puhkuseks, kuid mis ei ole pakettreis (direktiivi tähenduses) ja mille tulemusena sõlmitakse eraldi lepingud eri reisiteenuste osutajatega. Tarbija õiguste direktiivis on sätestatud lepingueelse teavitamise nõuded ja seda kohaldatakse individuaalsete teenuslepingute suhtes, mis hõlmavad seotud reisikorraldusteenuseid, võttes arvesse direktiivi artikli 3 lõikes 3 ja artikli 16 esimese lõigu punktis l sätestatud piiranguid. Näiteks sõitjateveoteenuste lepingute suhtes kohaldatakse ainult artikli 8 lõikes 2 ning artiklites 19, 21 ja 22 sätestatud nõudeid (lisateavet saab jaotisest 1.7.5 allpool).

1.7.3. Avaliku võimu kandja sõlmitud lepingud

Artikkel 3 3. Käesolevat direktiivi ei kohaldata lepingute suhtes, mis: i) liikmesriikide õiguse kohaselt sõlmitakse niisuguse avaliku võimu kandja poolt, kes on seadusega kohustatud olema sõltumatu ja erapooletu ning kes peab ulatusliku õigusalase selgitustööga tagama, et tarbija sõlmib lepingu üksnes põhjaliku kaalutluse alusel ja selle õiguslikust ulatusest teadlik olles

Direktiivis ei ole määratletud selles sättes osutatud avaliku võimu kandja mõistet. Ent selles on siiski sätestatud kriteeriumid, millele kõnealused isikud peavad vastama, et leping ei kuuluks direktiivi kohaldamisalasse. Seda erandit kohaldatakse üksnes sellise avaliku võimu kandja (näiteks notar) sõlmitavate lepingute suhtes, kelle suhtes kohaldatakse siseriikliku õiguse kohaselt kõiki artikli 3 lõike 3 punktis i sätestatud tingimusi.

— Näiteks ei kohaldata erandit lepingu suhtes, mille puhul avaliku võimu kandja, kellel on seadusest tulenev kohustus olla sõltumatu ja erapooletu, on üksnes kinnitanud lepinguosaliste isikusamasust.

Selle erandi kohaldamisel ei näi olevat vajalik nõuda siseriiklikes õigusaktides kõnealuse lepingu sõlmimisel avaliku võimu kandja teenuste kasutamist. Erand peaks olema kohaldatav ka juhul, kui üks lepingupool või mõlemad lepingupooled taotlevad vabatahtlikult avaliku võimu kandjalt lepingu sõlmimist (39).

1.7.4. Koheseks tarbimiseks mõeldud kaupade tarnimise lepingud

Artikkel 3 3. Käesolevat direktiivi ei kohaldata lepingute suhtes, mis: j) sõlmitakse toiduainete, jookide või muu koheseks kodus tarbimiseks ette nähtud kauba tarnimiseks ning mida kaupleja oma sagedaste ja korrapäraste ringsõitude käigus füüsiliselt tarnib tarbija koju, asukohta või töökohta

Selle erandi kohaldamine eeldab, et on täidetud kaks tingimust:

(a) kaupleja tarnib kauba „sagedaste ja korrapäraste ringsõitude käigus“ ning

(b) need kaubad on mõeldud „koheseks kodus tarbimiseks“.

Selles sättes sisalduv sõnaselge viide tarbija töökohta tarnimisele osutab sellele, et kaupade tegelik tarbimine ei pea tingimata toimuma kodus.

1.7.5. Sõitjatevedu

Artikkel 3 3. Käesolevat direktiivi ei kohaldata lepingute suhtes, mis: k) sõlmitakse [sõitjateveo] teenuse osutamiseks, välja arvatud artikli 8 lõige 2 ning artiklid 19, 21 ja 22 [edaspidi on direktiivi termini „reisijatevedu“ asemel kasutatud täpsemat terminit „sõitjatevedu“]

Direktiiviga (EL) 2019/2161 muudeti seda erandit ja muudeti lepingujärgse telefonikõnede põhitariifi nõuet käsitlev artikkel 21 kohaldatavaks ka sõitjateveo suhtes (vt lisateavet 9. jaost).

Kohtuasjas DB Vertrieb, C-583/18, otsustas Euroopa Kohus, et seda erandit ei kohaldata transpordi sooduskaartide müügi suhtes, mis kuulub seega direktiivi kohaldamisalasse.

Euroopa Kohus kvalifitseeris viimati nimetatud lepingu „teenuslepinguks“, millel on erieesmärk, mis iseenesest ei ole otseselt seotud sõitjateveo võimaldamisega. Pigem on leping, mille eesmärk on võimaldada tarbijal saada edaspidi sõitjateveolepingute sõlmimisel hinnaalandust, ja sõidupileti müügileping, kaks teineteisest õiguslikult eraldiseisvat lepingut, mistõttu ei saa esimest pidada teisega lahutamatult seotud lepinguks. Sellise kaardi ostmine, mis võimaldab selle omanikul saada sõidupiletite ostmisel hinnaalandusi, ei tähenda tingimata, et edaspidi sõlmitakse leping, mille ese on sõitjatevedu kui selline (40).

1.7.6. Automatiseeritud müük

Artikkel 3 3. Käesolevat direktiivi ei kohaldata lepingute suhtes, mis: l) sõlmitakse müügiautomaate või automatiseeritud äriruume kasutades

Seda erandit kohaldatakse lepingute suhtes, mis sõlmitakse tarbija füüsilisel juuresolekul ja kohas, kus kaupa või teenust müüakse/osutatakse automatiseeritud viisil, nagu müügiautomaadid, automatiseeritud tanklad või parklad.

1.7.7. Teatavad elektroonilise sidega seotud lepingud

Artikkel 3 3. Käesolevat direktiivi ei kohaldata lepingute suhtes, mis: m) sõlmitakse telekommunikatsioonioperaatoritega avalike taksofonide vahendusel nende kasutamiseks või mis on sõlmitud tarbija telefoni, Interneti või faksi teel loodud ühe ühenduse kasutamiseks

Selle sättega jäetakse direktiivi kohaldamisalast välja kahte liiki lepingud.

Esimesse tarbija õiguste direktiivis nimetatud lepingute liiki kuuluvad lepingud, mis sõlmitakse elektroonilise side teenuste osutajatega üldkasutatavate taksofonide vahendusel nende kasutamiseks. Mõiste „üldkasutatav taksofon“ viitab üldsusele kättesaadavale telefonile, mille kasutamise eest tasumise vahendite hulka võivad kuuluda mündid ja/või krediitkaardid ja/või deebetkaardid ja/või ettemaksekaardid, sealhulgas koodide valimisel põhinevad kaardid (41).

— Kuna seda erandit kohaldatakse lepingute suhtes, mis sõlmitakse üldkasutatavate taksofonide vahendusel, peaks see hõlmama juhtumeid, kus leping sõlmitakse näiteks müntide või krediitkaardi sisestamisega üldkasutatavasse taksofoni, et teha häälkõne või saada juurdepääs sama operaatori pakutavale numbriinfoteenusele või muule viitamisteenusele;

— Erandit ei tohiks kohaldada lepingute suhtes, mis sõlmitakse üldkasutatavate taksofonide operaatoritega, kasutades näiteks varem ostetud ettemaksuga kõnekaarti.

Artikli 3 lõike 3 punkti m teisel osal, milles käsitletakse tarbija loodud ühe ühenduse kasutamiseks sõlmitud lepinguid, on laiem kohaldamisala. Erinevalt üldkasutatavate taksofonide kasutamiseks sõlmitavatest lepingutest ei ole seda liiki lepingute puhul kindlaks määratud ühtki lepinguosalist, mis viitab sellele, et selle erandiga ei ole hõlmatud üksnes elektroonilise side teenuse osutajatega sõlmitavad lepingud. Lisaks ei ole täpsustatud sellise lepingu eesmärki ega sisu.

See erand hõlmab seega näiteks järgmist:

— leping traadita pääsupunkti (WAP) kasutamiseks ühe internetiseansi jaoks.

Samas ei tohiks seda erandit kohaldada elektroonilise side teenuste lepingute (42) suhtes, mis hõlmavad teatavat kasutusperioodi ja/või -mahtu, näiteks:

— lepingute suhtes, mis sõlmitakse mobiilsideteenuste jaoks ettemakstud SIM-kaardi või mitmeotstarbeliseks kasutamiseks mõeldud pääsukoodi või pikaajalise WiFi juurdepääsuteenuse ostmise teel.

Seda erandit kohaldatakse ka lepingute suhtes, mis sõlmitakse tasuliste teenuste st tarbija telefoniarvel kajastuvate teenuste pakkujatega, (43) kui tarbijal tuleb teha lepingu sõlmimiseks ja selle samaaegseks täielikuks täimiseks tasulisele numbrile telefonikõne või saata SMS, näiteks:

— teha kõne numbriinfoteenuse numbrile või osaleda telehääletuses.

Samas kohaldatakse tarbija õiguste direktiivi lepingute suhtes, mille puhul tasulisele numbrile tehtud häälkõne või sellele saadetud SMS on hiljem täidetava lepingu sõlmimise ja selle eest tasumise vahend:

— näiteks lepingute suhtes, mille sõlmimiseks saadetakse parkimisteenuse osutajale SMS.

Sellistel juhtudel peab kaupleja teavitama tarbijat tasulisele numbrile tehtava kõne või saadetava SMSi maksumusest, kuna see kulu moodustab asjaomase lepingu hinna artikli 6 lõike 1 punkti e tähenduses. Lisaks nõutakse direktiivi artikli 6 lõike 1 punkti f kohaselt teavitamist lepingu sõlmimiseks sidevahendi kasutamise maksumusest, mis ületab põhitariifi. Mõiste „põhitariif“ tõlgendamist on lähemalt käsitletud 8. jaos.

Asjaolu, et direktiivi ei kohaldata artikli 3 lõike 3 punkti m alusel teatavate tasulise numbri teenusega seotud lepingute suhtes, ei tähenda, et nende suhtes ei kohaldata tarbijakaitsenorme. ELi elektroonilist sidet reguleeriv õigusraamistik, eelkõige Euroopa elektroonilise side seadustik (Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv (EL) 2018/1972), (44) võimaldab liikmesriikidel ja asjaomastel riiklikel reguleerivatel asutustel võtta konkreetseid meetmeid tarbijate kaitsmiseks seoses tasulise numbri teenusega. Sellest tulenevalt on mitmed liikmesriigid rakendanud selles valdkonnas täiendavaid kaitsemeetmeid, mis hõlmavad näiteks tarbimispiiranguid, kohustust teavitada kõne alguses kõne maksumusest jne.

1.8. Väljaspool äriruume sõlmitavate väikese väärtusega lepingute võimalik väljajätmine

Artikli 3 lõikega 4 lubatakse liikmesriikidel mitte kohaldada direktiivi väljaspool äriruume sõlmitavate lepingute suhtes, mille puhul tarbija makstav tasu ei ületa 50 eurot või siseriiklikus õiguses kindlaksmääratud väiksemat väärtust. Kui liikmesriik otsustab seda õiguslikku võimalust kasutada, on oht, et kauplejad hakkavad direktiivi rakendamisest kõrvale hoidma, otsustades jagada ühe kindlaksmääratud piirmäära ületava lepingu kunstlikult mitmeks lepinguks. Nagu on selgitatud põhjenduses 28: „[...] Kui tarbija sõlmib samaaegselt kaks või enam seonduvaid esemeid puudutavat lepingut, tuleks selle piirmäära kohaldamisel võtta arvesse nende koguhinda“. Seda põhimõtet kohaldatakse:

— näiteks iga triloogiasse kuuluva teose müümisel kolme eraldi lepingu alusel või kõrvarõngaste paari moodustavate kõrvarõngaste samaaegsel müümisel eraldi lepingute alusel.

Pikaajaliste lepingute (abonementlepingud) puhul on selle erandi kohaldamiseks asjakohane summa kogusumma, mida tarbija kohustub lepingu sõlmimisel maksma, st kuumaksete või tasude kogusumma kokkulepitud lepinguperioodi jooksul, sealhulgas kõik tasuta perioodid.

1.9. Avalikke enampakkumisi käsitlevad õigusnormid

Direktiivi kohaldatakse enampakkumiste suhtes erinormide alusel, mis käsitlevad avalikku enampakkumist, mille mõiste on määratletud direktiivi artikli 2 lõikes 13 kui „müügimeetod, kus kaupleja pakub enampakkumise korraldaja poolt läbiviidava läbipaistva võistupakkumise korras kaupa või teenust tarbijatele, kes viibivad enampakkumise juures või kellele on antud võimalus seal juures viibida, ning kus edukas pakkumise tegija on kohustatud kauba või teenuse ostma“.

Avaliku enampakkumise korral lubab artikli 6 lõige 3 asendada kaupa või teenust müüva kaupleja asu- ja tegevuskoha identifitseerimis- ja kontaktandmed ning asu- ja tegevuskoha aadressi enampakkuja vastavate andmetega. Peale selle ei ole vastavalt artikli 16 punktis k sätestatud erandile avalikul enampakkumisel sõlmitud lepingute puhul taganemisõigust ette nähtud.

Tarbijatel peaks olema võimalus avalikul enampakkumisel isiklikult kohal viibida, isegi kui pakkumisi on võimalik teha ka interneti või telefoni teel. Seevastu veebioksjoneid, kus ei ole võimalust isiklikult osaleda, ei tohiks käsitada avalike enampakkumistena.

Põhjenduses 24 on sätestatud, et: „[e]nampakkumise läbiviimiseks tarbijatele ja kauplejatele kättesaadavate on-line-platvormide kasutamist ei tohiks käsitada käesoleva direktiivi tähenduses avaliku enampakkumisena“. Seega tuleks direktiivi kohaldada näiteks seoses tarbija lepingueelse teavitamisega enne, kui leping (pakkumine) muutub tarbija jaoks siduvaks, ja taganemisõigusega veebioksjonite suhtes täies ulatuses.

— Eespool nimetatud erandi piirangute näiteks on veebiplatvorm, mis pakub tarbijatele müügiks mitmesuguseid tooteid, nagu sõidukiosad, väikesed masinad, tööriistad, elektroonika ja mööbel. Kuigi tehinguid võib sõlmida enampakkumise vormis, mille käigus määratakse kaupade müügihind kindlaks alghinnale lisanduvate pakkumiste alusel, ei saa seda pidada avalikuks enampakkumiseks. Seega säiliks tarbijatel õigus tarbija õiguste direktiivis sätestatud tingimustel tehtud pakkumine tagasi võtta.

2. Väljaspool äriruume sõlmitavad lepingud

2.1. Väljaspool kaupleja äriruume sõlmitavad lepingud

Väljaspool äriruume sõlmitavad lepingud on määratletud artikli 2 punktis 8 järgmiselt:

Artikkel 2 8) „väljaspool äriruume sõlmitav leping“ – kaupleja ja tarbija vaheline leping: (a) mis sõlmitakse kaupleja ja tarbija üheaegsel füüsilisel kohalolekul kohas, mis ei ole kaupleja äriruum, (b) mille pakkumise tegi tarbija samades tingimustes, nagu on osutatud punktis a, [...]

Äriruumid on määratletud artikli 2 punktis 9 järgmiselt:

Artikkel 2 9) „äriruum“ – (a) jaemüügiks kasutatav äriruum kinnisvara kujul, kus kaupleja alaliselt tegutseb, või (b) jaemüügiks kasutatav äriruum vallasvara kujul, kus kaupleja tavaliselt tegutseb

Põhjenduses 22 on esitatud mitu näidet selle kohta, mida tuleks pidada äriruumideks. Ühelt poolt kuuluksid selle mõiste alla „poed, müügikioskid või veoautod, samuti [turgude] müügikioskid ja letid, kui kaupleja kasutab neid alalise või tavapärase äritegevuse kohana“.

Samamoodi tuleks äriruumidena käsitada jaemüügiruume, kus kaupleja tegutseb hooajaliselt, näiteks turismihooajal suusa- või rannakuurordis, kuna kaupleja kõnealustes ruumides tavaliselt tegutseb.

Seevastu avalikkusele juurdepääsetavaid kohti, nagu tänavad, ostukeskused, rannad, spordirajatised ja ühiskondlik transport, mida kaupleja kasutab oma äritegevuseks erandjuhtudel, ei tuleks käsitada äriruumidena. Äriruumideks ei tohiks pidada ka kodusid või (tarbijate) töökohti.

Lepingud, mis on sõlmitud kaupleja külastuse ajal tarbija koju või töökohta, on väljaspool äriruume sõlmitavad lepingud, olenemata sellest, kas tarbija tellis kodukülastuse või mitte. Väljaspool äriruume sõlmitavale lepingule võivad eelneda ettevalmistavad sammud.

— Näiteks kui kaupleja esindaja (tehnik) külastab tarbija elukohta, et müüa ja paigaldada seadme osa või seadet, on tegemist väljaspool äriruume sõlmitava teenuslepinguga, olenemata asjaolust, et tarbija oli eelnevalt taotlenud sellist külastust (tellinud sellise külastuse) pärast isiklikult kaupleja kaupluse külastamist.

— Seevastu juhul, kui leping oleks tegelikult sõlmitud ajal, mil klienti külastas kauplust, või sidevahendite abil, ei muudaks tehniku hilisem külastus vajalike seadmete paigaldamiseks tarbija elukohta lepingu liigitamist väljaspool äriruume sõlmitavaks lepinguks.

Kohtuotsuses Verbraucherzentrale Berlin, C-485/17 (45), kinnitas Euroopa Kohus, et sõna „tavaliselt“ direktiivi 2011/83 artikli 2 punkti 9 alapunkti b tähenduses tuleb mõista nii, et see viitab kõnealuse tegevuse tavapärasusele konkreetses kohas. Selle mõiste kohaldamine nõuab juhtumipõhist hindamist, võttes eelkõige arvesse müüdud kaupade või osutatud teenuste liiki ja konkreetse kaupleja kaubandustavasid.

Täpsemalt käsitles Euroopa Kohus olukorda, kus kaupleja kasutab müügiletti kaubandusmessil, kus ta tegutseb mõnel päeval aastas. Kohus otsustas, et selline müügilett on äriruum, kui – arvestades kõiki kaupleja tegevusega seotud asjaolusid, eelkõige müügileti väljanägemist ja messi toimumiskohas levitatud teavet – piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelik ja arukas tarbija võis mõistlikult arvata, et see kaupleja seal tegutseb ja võib tema poole pöörduda lepingu sõlmimise eesmärgil (46).

Lisaks tunnistas kohus, et tema varasemad järeldused kohtuotsuses Travel-Vac, S.L., C-423/97, varasema nõukogu direktiivi 85/577/EMÜ tõlgendamise kohta on endiselt asjakohased. Selles kohtuotsuses sedastas Euroopa Kohus konkreetselt, et:

„Seoses küsimusega, kas leping sõlmiti väljaspool kaupleja äriruume, tuleb märkida, et see mõiste viitab ruumidele, kus toimub tavaliselt kaupleja äritegevus ja mis on selgelt tuvastatavad avalike müügikohtadena“ (47).

Seega, kui kaupleja kasutab ruume selliste kaupade ja teenuste müümiseks, mida sellisel eesmärgil tavaliselt ei kasutata ja mis ei ole selgelt tuvastatavad avalike müügikohtadena, on tarbijatega sõlmitud lepingud tõenäoliselt väljaspool äriruume sõlmitavad lepingud.

— Näiteks restoranides, kohvikutes või hotellides korraldatud üritustel (konverentsid, seminarid, peod jne) asjaomase ürituse eesmärgil toimuva kaupade müügi puhul on tõenäoliselt tegemist väljaspool äriruume sõlmitud lepinguga.

Lepingu liigitamine väljaspool äriruume sõlmitavaks lepinguks sõltub lepingu sõlmimise asjaoludest. Kaupleja on teadlik oma tegevuse laadist ja peaks tegutsema vastavalt õigusnormidele, mis reguleerivad kas äriruumides või väljaspool äriruume sõlmitavaid lepinguid. Vaidlusi näiteks selle üle, kas taganemisõigus oli kohaldatav, kuna lepingut oleks tulnud käsitada väljaspool äriruume sõlmitud lepinguna, tuleb hinnata iga juhtumi puhul eraldi.

2.2. Lepingud, mis sõlmitakse pärast tarbija poole pöördumist väljaspool äriruume

Artikkel 2 8) „väljaspool äriruume sõlmitav leping“ – kaupleja ja tarbija vaheline leping: [...] (c) mis sõlmitakse kaupleja ja tarbija üheaegsel füüsilisel kohalolekul kaupleja äriruumides või [sidevahendi] abil kohe pärast seda, kui tarbija poole on isiklikult ja individuaalselt pöördutud kohas, mis ei ole kaupleja äriruumid; või [...] [eespool ja edaspidi on direktiivis kasutatud termini „kaugsidevahend“ asemel kasutatud täpsemat terminit „sidevahend“]

Artikli 2 punkti 8 alapunktis c on esitatud veel üks näide väljaspool äriruume sõlmitavate lepingute kohta. Selles sättes kasutatud väljendit „isiklikult ja individuaalselt pöördutud“ tuleks kohaldada pakkumiste ja sarnaste äriliste teadaannete suhtes (olenemata nende õiguslikust liigitusest), mis vormistatakse kohe pärast tarbija poole pöördumist kaupleja äriruumides või sidevahendi abil lepinguks.

Selle sätte kohaldamiseks peaks kaupleja pakkumine olema suunatud konkreetsele tarbijale, näiteks:

— kaupleja esindaja pöördub tänaval konkreetse tarbija poole, pakkudes talle kord kuus ilmuva ajakirja tellimust ja leping sõlmitakse kohe läheduses asuvates kaupleja äriruumides.

— Samas seda, kui kaupleja äriruumide läheduses tänaval pelgalt jagatakse reklaamlehti, võtmata sihikule konkreetseid tarbijaid, ei peeta isiklikuks ja individuaalseks pöördumiseks tarbija poole kõnealuse sätte tähenduses.

Lisaks tuleks selle sätte kohaldamiseks sõlmida leping kohe. Lepingut ei sõlmita kohe, kui tarbija, kes on kutsutud kaupleja äriruumidesse, sealt lahkub ja hiljem – näiteks järgmisel päeval pärast pakkumise kaalumist – sinna omal algatusel naaseb.

Kohtuasjas B & L Elektrogeräte GmbH, C-465/19, otsustas Euroopa Kohus, et kaubandusmessihalli eri müügilettide vahekäiku, kus paikneb ettevõtja lett (mis iseenesest tunnistati äriruumiks), ei saa pidada äriruumiks, kuna selline vahekäik võimaldab pääseda kõikide selles hallis olevate müügilettide juurde. Seega, kui kaupleja pöördub kliendi poole kaubandusmessi ühisel alal ja selle tulemusel sõlmitakse kohe kaupleja valduses olevas müügiletis leping, on tegemist „väljaspool äriruume sõlmitava lepinguga“ tarbija õiguste direktiivi artikli 2 punkti 8 tähenduses (48).

2.3. Kaupleja korraldatud väljasõidu ajal sõlmitavad lepingud

Artikkel 2 8) „väljaspool äriruume sõlmitav leping“ – kaupleja ja tarbija vaheline leping: [...] (d) mis sõlmitakse kaupleja korraldatud väljasõidu ajal eesmärgiga reklaamida ja müüa tarbijale kaupu või teenuseid

Direktiivi artikli 2 punkti 8 alapunktis d on väljaspool äriruume sõlmitavad lepingud määratletud kui lepingud, mis sõlmitakse kaupleja korraldatud väljasõidu ajal, olenemata sellest, kas sellised lepingud sõlmitakse väljaspool kaupleja äriruume või kaupleja äriruumides.

Lisaks on direktiivis täpsustatud, et see hõlmab nii neid väljasõite, mille eesmärk on tooteid tarbijale reklaamida kui ka neid, mille eesmärk on tooteid tarbijale müüa, st et see, kas tarbijat on eelnevalt teavitatud kavast müüa väljasõidu ajal tooteid või mitte, ei peaks omama tähtsust.

Mõiste „väljasõit“ all peetakse silmas huvireise, mille raames tutvutakse vaatamisväärsustega või harrastatakse muud vaba aja veetmisega seotud tegevust, või sõite sellistesse kohtadesse nagu restoranid, kohvikud või hotellid, kus on korraldatud väljaspool äriruume toimuv müügiüritus. Selle mõiste kohaldamisel ei tohiks olla oluline, kas kaupleja, kes müüb tooteid väljasõidu ajal, korraldab transpordi ise või on sõlminud kokkuleppe veoettevõtjaga.

— Kui kaupleja on näiteks sõlminud väljasõidu korraldajaga kokkuleppe selle kohta, et turistid tuuakse väljasõidu ajal ka tema kauplusesse, on kaupluses sõlmitavad lepingud tõenäoliselt väljaspool äriruume sõlmitavad lepingud, hoolimata sellest, et asjaomane kauplus on selle kaupleja äriruum.

— Samas kaubanduskeskuse korraldatud pendelbussiteenus, mille ainus eesmärk on tuua potentsiaalsed kliendid keskusesse, täiendab vaid tegevuse põhieesmärki (st müüa kaupu ja teenuseid) ning seda ei tuleks pidada väljasõiduks artikli 2 punkti 8 tähenduses.

3. Tarbijate teavitamine

3.1. Üldnõuded

3.1.1. Sissejuhatus

Lepingueelse teavitamise nõuded on sätestatud direktiivi artiklites 5–8. Need on kindlaks määratud eraldi artikli 5 lõikes 1 äriruumides sõlmitavate lepingute ning artikli 6 lõikes 1 väljaspool äriruume sõlmitavate lepingute ja kauglepingute jaoks. Väljaspool äriruume sõlmitavatele lepingutele ja kauglepingutele esitatavad nõuded on ulatuslikumad ja rajanevad äriruumides sõlmitavatele lepingutele esitatavatele nõuetele. Täiendavad konkreetsed teavitamisnõuded internetipõhistes kauplemiskohtades sõlmitud lepingu puhul on sätestatud artiklis 6a, mis lisati tarbija õiguste direktiivi direktiiviga (EL) 2019/2161.

Artikli 6 lõike 1 punktides h–k sätestatud teavitamisnõudeid, mis puudutavad taganemisõigust, on käsitletud eraldi 5. jaos.

3.1.2. Teabe selgus ja seos ebaausate kaubandustavade direktiiviga

Ebaausate kaubandustavade direktiivi artikliga 7 on keelatud eksitav tegevusetus, st kaubandustavad, mis jätavad välja või esitavad ebaselgelt, arusaamatult, mitmetähenduslikult või ebaõigel ajal „olulise teabe, mida keskmine tarbija antud olukorras vajab teadliku tehinguotsuse tegemiseks“, kui selline tegevus paneb keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muul juhul ei teeks. Artikli 7 lõikes 4 on sätestatud teabenõuded ostukutse puhul, mis on kommertsteadaanne, mis sisaldab teavet toote omaduste ja hinna kohta ning hõlmab seega ka tehingu lepingueelset etappi.

Tarbija õiguste direktiiviga on lepingueelne etapp reguleeritud üksikasjalikumalt kui ebaausate kaubandustavade direktiiviga. Tarbija õiguste direktiivi artiklid 5 ja 6 hõlmavad kõiki ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 7 lõikes 4 sätestatud teavitamisnõudeid (49). Seepärast tuleb kauplejal täita tarbija õiguste direktiivi kohaselt lepingueelset teavet andes ka ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 7 lõike 4 kohaseid konkreetseid ostukutsega seotud teavitamisnõudeid. See ei piira muude ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaste läbipaistvus- ja õiglusnõuete kohaldamist.

Nii tarbija õiguste direktiivi artikli 5 lõike 1 kui ka artikli 6 lõike 1 kohaselt tuleb teave esitada „selgel ja arusaadaval viisil“. Põhjenduses 34 on täpsustatud, et lepingueelse teabe andmisel „[...] peaks kaupleja võtma arvesse nende tarbijate erivajadusi, kes on eriti kaitsetud oma vaimse või füüsilise puude, psühholoogilise seisundi, vanuse või kergeusklikkuse tõttu, mille ettenägemist kauplejalt võib mõistlikult eeldada. Kuid erivajaduste arvessevõtmine ei tohiks tekitada tarbijakaitse erinevat taset.“

Lisaks peavad kauplejad ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 7 lõikes 2 sätestatud üldnormide kohaselt tagama, et teave on arusaadav ja õigeaegne, st asjakohase lepingueelse teabe esitamise viis ja aeg peavad võimaldama keskmisel tarbijal teha teadliku tehinguotsuse.

Väljaspool äriruume sõlmitavate lepingute puhul nõutakse tarbija õiguste direktiivi artikli 7 lõikes 1 täiendavalt, et lepingu sõlmimise eel antav teave peab olema „loetav ning esitatud lihtsas ja arusaadavas keeles“ ning kauglepingute puhul nõutakse artikli 8 lõikes 1, et teave tuleb teha tarbijale kättesaadavaks „asjakohasel viisil, pidades silmas kasutatavat [sidevahendit], lihtsas ja arusaadavas keeles. Kui kõnealune teave esitatakse püsival andmekandjal, peab see olema loetav.“

Sellest ei piisa, kui kohustuslik lepingueelne teave esitatakse üksnes üldtingimuste osana, millega tarbija võib olla sunnitud nõustuma enne tehinguprotsessiga alustamist (50). Nõue esitada teave „selgel ja arusaadaval viisil“ tähendab, et tarbijale tuleb teatavaks teha kohustusliku teabe üksikelemendid.

Veebikeskkonnas peavad kauplejad tegema kohustusliku teabe tarbijatele kergesti kättesaadavaks ja nähtavaks. Mahu tõttu ei pruugi olla võimalik esitada kohustuslikku tarbijateavet „selgel ja arusaadaval“ viisil ühel lehel. Vältida tuleks ülemäära pikki lehekülgi, kus tarbijad peaksid kogu teabe lugemiseks eriti palju allapoole kerima.

Selle asemel tuleks lepingueelse teabe eri elemendid esitada siis, kui need on lepingu sõlmimisel kõige asjakohasemad, kuna tarbija liigub kasutajaliidese ühelt lehelt teisele. Vajaduse korral tuleks teave konkreetsete teemade kohta kihistada nii, et esilehel oleks esiletõstetud viide, mis viib lingi kaudu kättesaadava leheküljeni, kus on esitatud kõik vastava teema üksikasjad (51).

Täiendavad teabe esitamise nõuded elektrooniliselt sõlmitud kauglepingute puhul on sätestatud direktiivi artikli 8 lõikes 2, mida on põhjalikumalt käsitletud jaotises 4.2.4.

3.1.3. Teave, mis on „kontekstist niigi selge“

Artikkel 5 võimaldab kauplejatel jätta äriruumides sõlmitavate lepingute puhul esitamata teabe, mis on „kontekstist niigi selge“.

Mõistet „[teave, mis] ilmne[b] juba kontekstist“ kasutatakse ka ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 7 lõikes 2 (52). Näiteks võib kaupleja aadressi ja nime pidada „ilmseks või kontekstist niigi selgeks“, kuna tarbijad teavad tavaliselt kaupluse või restorani aadressi, kus nad viibivad.

3.1.4. Muudes ELi õigusaktides sätestatud teavitamisnõuded

Direktiiv on oma laadilt horisontaalne. See täiendab toote- ja sektoripõhiseid tarbijakaitsenorme, eelkõige seoses teavitamisnõuetega.

Tarbija õiguste direktiivi artikli 3 lõike 2 (53) kohaselt ei mõjuta see muudes valdkondlikes ELi õigusaktides sätestatud teavitamisnõuete kohaldamist. Nende hulka kuluvad isikuandmete kaitse üldmäärus (EL) 2016/679 ning eraelu puutumatust ja elektroonilist sidet käsitlev Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2002/58/EÜ, (54) mis on eriti asjakohased internetimüügi puhul seoses selliste küsimustega nagu teave andmetöötluse kohta ja andmesubjektide nõusolek oma isikuandmete töötlemiseks, kui see on vajalik.

Lisaks on elektroonilise side teenuste suhtes kohaldatavad täiendavad teavitamisnõuded sätestatud Euroopa elektroonilise side seadustikus (direktiiv (EL) 2018/1972) ja komisjoni rakendusmääruses (EL) 2019/2243, (55) mis käsitleb lepingukokkuvõtte vormi.

Euroopa elektroonilise side seadustiku artikli 102 lõikes 1 täpsustatakse tarbija õiguste direktiivi artiklitele 5 ja 6 ning Euroopa elektroonilise side seadustiku VIII lisale viidates teavet, mida üldkasutatavate elektroonilise side teenuste osutajad peaksid esitama enne, kui leping või mis tahes vastav pakkumine muutub tarbija jaoks siduvaks. Üldkasutatavate elektroonilise side teenuste osutajad on kohustatud esitama tarbijatele ka kokkuvõtliku ja kergesti loetava lepingukokkuvõtte (Euroopa elektroonilise side seadustiku artikli 102 lõige 3 ja rakendusmäärus (EL) 2019/2243). Pelgalt lepingukokkuvõtte esitamine ei vasta siiski täielikult kõigile lepingueelse teavitamise kohustustele, mis on sätestatud Euroopa elektroonilise side seadustiku artikli 102 lõikes 1 ja VIII lisas.

Täiendavad teavitamisnõuded on sätestatud ka audiovisuaalmeedia teenuseid käsitlevas Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivis 2010/13/EL, (56) elektrienergiat käsitlevas Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivis 2009/72/EÜ, (57) maagaasi käsitlevas Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivis 2009/73/EÜ (58) jne (59).

Tarbija õiguste direktiivi artikli 6 lõikes 8 on konkreetselt käsitletud seost selles direktiivis sätestatud teavitamisnõuete ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu teenuste direktiivis 2006/123/EÜ (60) ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu e-kaubanduse direktiivis 2000/31/EÜ (61) sätestatud teavitamisnõuete vahel. Esiteks on selles sättes märgitud, et neis kolmes õigusaktis esitatud teavitamisnõuded täiendavad üksteist. Teiseks on selgitatud, et kui nende kahe direktiivi säte, mis käsitleb „teabe sisu ja esitamisviisi“, on vastuolus tarbija õiguste direktiivi sättega, kohaldatakse tarbija õiguste direktiivi sätet (62).

3.1.5. Täiendavate teavitamisnõuete kehtestamine

Tarbija õiguste direktiivi artiklis 4 on sätestatud, et: „[l]iikmesriigid ei säilita siseriiklikes õigusaktides ega kehtesta nendega sätteid, mis erinevad käesoleva direktiiviga kehtestatust, sealhulgas ei rangemaid ega vähem rangeid sätteid, millega tagataks tarbijakaitse erinev tase, kui käesolevas direktiivis ei ole sätestatud teisiti“.

Üks erandeid sellest täieliku ühtlustamise nõudest on artikli 5 lõige 4, mis võimaldab liikmesriikidel vastu võtta või säilitada äriruumides sõlmitavate lepingute puhul täiendavad lepingueelse teavitamise nõuded.

Kuigi väljaspool äriruume sõlmitavate lepingute ja kauglepingute teavitamisnõuete loetelu on põhimõtteliselt täielik, võivad liikmesriigid kooskõlas direktiivi artikli 6 lõikega 8 ja põhjendusega 12 siiski kehtestada täiendavaid teavitamisnõudeid kooskõlas teenuste direktiiviga 2006/123/EÜ ja e-kaubanduse direktiiviga 2000/31/EÜ.

Sellega seoses on asjakohane e-kaubanduse direktiivi säte artikkel 5, mille kohaselt peavad liikmesriigid tagama, et teenuseosutaja teeb teenuse saajatele ja pädevatele asutustele kergesti, vahetult ja püsivalt kättesaadavaks vähemalt kõnealuses artiklis sätestatud teabe. E-kaubanduse direktiivi artiklis 10 on sätestatud täiendavad teavitamisnõuded seoses lepingu sõlmimise menetlusega.

Teenuste direktiivi artikli 22 lõigetes 1–4 on sätestatud erinõuded teabe kohta, mille teenuseosutajad peavad teenuse kasutajatele kättesaadavaks tegema, ning nõue kõnealuse teabe selge, ühemõttelise ja õigeaegse edastamise kohta. Lisaks on artikli 22 lõikes 5 sätestatud, et see „ei välista liikmesriikide õigust kehtestada täiendavaid teavitamisnõudeid, mida kohaldatakse nende territooriumil asutatud teenuseosutajate suhtes“.

Täiendavate teavitamisnõuete kehtestamine vastavalt tarbija õiguste direktiivi artikli 6 lõikele 8 on üks õiguslikest võimalustest, millest liikmesriigid peavad komisjoni teavitama kooskõlas artikliga 29. Komisjon avaldab selle teabe internetis (63).

3.1.6. Igapäevaste tehingute puhul kehtiv vabastus

Artikli 5 lõikega 3 lubatakse liikmesriikidel mitte kohaldada artikli 5 lõike 1 kohaseid lepingueelse teavitamise nõudeid äriruumides sõlmitavate lepingute suhtes, „mis käsitlevad igapäevaseid tehinguid ja mida täidetakse kohe sõlmimise ajal“.

Tulenevalt oma laadist hõlmavad need tehingud tõenäoliselt madala hinnaga tooteid. Üks ilmne näide on kohe tarbimiseks mõeldud toiduainete ja jookide (nt suupisted, kaasavõtmiseks mõeldud toidud jne) ostmine.

Lisaks võib artikli 5 lõiget 3 kohaldada peale kaupade ka teatavate teenuste suhtes. Selles kontekstis on eriti oluline järgida artikli 5 lõikes 3 nimetatud teist kriteeriumi, st nõuet et leping tuleb täita kohe selle sõlmimise ajal.

— Selline igapäevane teenus on näiteks tänaval osutatav kingapuhastusteenus ja kinoteenused, kui pilet ostetakse (st leping sõlmitakse) vahetult enne filmi vaatamist.

3.1.7. Lepingueelse teabe siduvus

Artikli 6 lõikes 5 on artikli 6 lõike 1 alusel esitatava lepingueelse teabe siduvuse kohta sätestatud: „5. Lõikes 1 osutatud teave moodustab kauglepingu või väljaspool äriruume sõlmitud lepingu lahutamatu osa, mida võib muuta ainult juhul, kui lepingupooled on sõnaselgelt selles kokku leppinud.“

Seega peaks kaupleja veebisaidil esitatud teave olema lepinguosalistele siduv ja kui kaupleja soovib mõnda selle elementi muuta, peaks ta saama selleks tarbijalt sõnaselge nõusoleku.

— Näiteks võivad lepinguosalised leppida e-kirju vahetades sõnaselgelt kokku mõnes muus kauba kättetoimetamise ajas kui see, mis on kindlaks määratud kaupleja veebisaidil.

— Üldtingimuste säte selle kohta, et kaupleja võib teha veebisaidil esitatud teabest erandi, ei oleks siiski kooskõlas lepinguosaliste sõnaselge kokkuleppe nõudega.

Artikli 6 lõike 5 sätteid ei kohaldata muudatuste suhtes, mille kaupleja teeb lepingutingimustesse pärast lepingu sõlmimist. Kui sellised muudatused põhinevad lepingutingimustel, on asjakohane ebaõiglaste lepingutingimuste direktiiv (64).

3.1.8. Täiendavad keelenõuded

Artikli 6 lõike 7 alusel võivad liikmesriigid kehtestada väljaspool äriruume sõlmitavates lepingutes / kauglepingutes esitatava lepingulise teabe suhtes keelenõudeid (65).

Selle õigusliku võimaluse kasutamise korral kohaldatakse piiriüleste kauplejate suhtes asjakohaseid nõudeid, näiteks nõuet esitada teave asjaomase liikmesriigi ametlikus keeles, vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrusele (EL) nr 593/2008 (66) lepinguliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta (Rooma I määrus). Selle määruse artiklis 6 on sätestatud, et kui kaupleja tegutseb tarbija hariliku viibimiskoha riigis või kui ta suunab sellised tegevused sellesse riiki või mitmesse riiki, mille hulka kuulub ka kõnealune riik, kohaldatakse lepingu suhtes selle riigi õigust, kus tarbija harilikult viibib.

Kui lepinguosalised on valinud mõne teise riigi õiguse, ei saa see valik jätta tarbijat ilma kaitsest, mis on ette nähtud tarbija elukohariigi imperatiivsete sätetega. Seega, ka sellisel juhul, kui kaupleja suunab oma tegevuse tarbijaile liikmesriigis, mis on kehtestanud tarbija õiguste direktiivi artikli 6 lõike 7 kohased keelenõuded, peab kaupleja andma tarbijale lepingulist teavet selles liikmesriigis nõutavas keeles, kui see keelekasutuse kohustus on siseriikliku õiguse kohaselt lepingupõhine kohustus.

Kaupleja äri- või kutsetegevuse suunamist tarbija riiki on Euroopa Kohus käsitlenud liidetud kohtuasjades Peter Pammer ja Hotel Alpenhof GmbH, C-585/08 ja C-144/09. Selles kohtuotsuses on esitatud mitu kriteeriumi, mille alusel saab kindlaks teha, kas veebisait on suunatud konkreetsesse liikmesriiki, näiteks eri keelte või vääringute kasutamine veebisaidil (67).

Tuleb märkida, et see tarbija õiguste direktiivi kohane õiguslik võimalus täiendab liidu sektori- ja tootepõhiseid õigusakte, mis võimaldavad liikmesriikidel kehtestada keelenõuded näiteks mänguasjade (68) või raadioseadmetega (69) seotud hoiatuste või kasutusjuhendite puhul. Lisaks võimaldab Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv (EL) 2019/771 (70) kehtestada kaupade müügigarantiidega seotud keelenõuded.

3.1.9. Tõendamiskohustus

Kuna direktiivis nõutud konkreetse teabe esitamata jätmine kaupleja poolt toob kaasa mitmesugused direktiivis sätestatud karistused (lisaks sanktsioonidele, mida võidakse kohaldada siseriiklike õigusaktide alusel), sisaldab artikli 6 lõige 9 väga olulist sätet, milles nähakse ette, et kauglepingute ja väljaspool äriruume sõlmitavate lepingute puhul lasub„[k]äesolevas peatükis kehtestatud teavitamisnõuete täitmise tõendamise kohustus [...] kauplejal“.

Välistamata võimalust tõendada fakte muude vahendite abil, muutuks kaupleja olukord selgelt keerulisemaks, kui püsival andmekandjal salvestatud kinnituses lepingu sõlmimise kohta ei oleks nõutavat teavet. Vastavalt artikli 7 lõigetele 1–2 või artikli 8 lõikele 7 (neid sätteid käsitletakse jaotises 4.4) peab kõnealune andmekandja sisaldama alati artikli 6 lõikes 1 ettenähtud teavet, välja arvatud juhul, kui see teave on varem püsival andmekandjal juba esitatud.

3.2. Äriruumides sõlmitavatele lepingutele ja kauglepingutele / väljaspool äriruume sõlmitavatele lepingutele esitatavad ühised nõuded

3.2.1. Põhiomadused

Artikli 5 lõike 1 punkt a ja artikli 6 lõike 1 punkt a „kauba või teenuse põhiomadused kommunikatsioonivahendile ning kaubale või teenusele kohases ulatuses“

Kuigi see teavitamisnõue viitab sõnaselgelt kaupadele ja teenustele, kohaldatakse seda artikli 5 lõike 2 ja artikli 6 lõike 2 kohaselt ka kommunaalteenuste ja internetipõhise digitaalse infosisu suhtes.

Sama kohustus on kehtestatud ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 7 lõikega 4, milles on sätestatud ostukutsega seotud teavitamisnõuded. Seega peaksid kauplejad põhiomaduste valimisel, millest tarbijat teavitatakse, kasutama sama lähenemisviisi nagu ebaausate kaubandustavade direktiivi puhul, st teavitama nendest omadustest, mida tarbijad vajavad teadlike ostuotsuste tegemiseks. Teave kauba põhiomaduste kohta võib olla kättesaadav selle pakendil või märgistusel, millega tarbija saab tutvuda. Keerukamate kaupade puhul võib olla vaja esitada lisateavet, et määrata kindlaks nende põhiomadused.

Eelkõige tuleb tarbijatele teatada kõigist toote omadustest ja piiravatest tingimustest, mida keskmine tarbija tavaliselt asjaomase kategooria või asjaomast liiki kauba või teenuse puhul ei eelda, sest need võivad eriti tõenäoliselt mõjutada tema tehinguotsuseid (71).

Kõigi lepingute puhul, millega seoses tarbija esitab isikuandmeid (olenemata sellest, kas kauba või teenuse eest tuleb maksta või mitte), peab kaupleja isikuandmete saamise ajal teavitama tarbijat nende töötlemise eesmärkidest.

3.2.2. Kaupleja identifitseerimis- ja kontaktandmed

Artikli 5 lõige 1 b) kaupleja identifitseerimisandmed, näiteks tema ärinimi, asukoha aadress ja telefoninumber Artikli 6 lõige 1 b) kaupleja identifitseerimisandmed, näiteks tema ärinimi; c) kaupleja asukoha aadress, tema telefoni- ja faksinumber ning e-posti aadress; lisaks sellele, kui kaupleja pakub muid veebipõhise suhtlemise vahendeid, mis tagavad tarbijale võimaluse säilitada kauplejaga peetavat kirjalikku kirjavahetust, sealhulgas sellise kirjavahetuse kuupäeva ja kellaaega, püsival andmekandjal, peab teave sisaldama ka neid vahendeid käsitlevaid üksikasju; kõik need kaupleja pakutavad suhtlusvahendid peavad võimaldama tarbijal kauplejaga kiiresti ühendust võtta ja temaga tõhusalt suhelda; vajaduse korral esitab kaupleja ka selle kaupleja asukoha aadressi ja nime, kelle nimel ta tegutseb; d) kaupleja (ning vajaduse korral selle kaupleja, kelle nimel ta tegutseb) tegevuskoha aadress, kuhu tarbija võib kaebusi esitada, kui see erineb punkti c kohaselt esitatud aadressist

3.2.2.1. Kaupleja andmed

Lisaks tarbija õiguste direktiivi sätetele on ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 7 lõike 4 punktis b sätestatud, et ostukutse korral käsitatakse olulise teabena teavet kaupleja asukoha aadressi ja isiku kohta. Äriruumides sõlmitavate lepingute puhul võib selline teave ilmneda kontekstist (vt ka jaotis 3.1.3).

Väljaspool äriruume sõlmitavate lepingute / kauglepingute puhul nõuab tarbija õiguste direktiiv, et kaupleja, kes tegutseb teise kaupleja nimel, esitaks ka viimase identifitseerimisandmed ja asukoha aadressi. Ka internetipõhised kauplemiskohad, isegi kui nad on lihtsalt vahendajad, mitte ei „tegutse teise kaupleja nimel“, peavad võtma meetmeid tagamaks, et tarbijat teavitatakse nõuetekohaselt asjaomast kaupa või teenust pakkuva tegeliku kaupleja isikust, tuginedes kaupleja enda esitatud teabele. Kui kauplemiskoht jätab teatamata tegeliku kaupleja isiku, tekitades mulje, et kauplemiskoht on tegelik kaupleja, võib see kaasa tuua kauplemiskoha vastutuse kaupleja kohustuste täitmise eest.

Kohtuasjas Wathelet, C-149/15, (72) käsitles Euroopa Kohus off-line vahendaja (autogaraaži) vastutust tarbijatele müüdud kauba nõuetele vastavuse eest vastavalt varasemale tarbekaupade müüki käsitlevale Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivile 1999/44 (73). Euroopa Kohus märkis, et kuigi direktiivis 1999/44/EÜ ei käsitleta vahendajate vastutust tarbijate ees, „ei välista selline järeldus iseenesest, et mõistet „müüja“ direktiivi 1999/44/EÜ artikli 1 lõike 2 punkti c tähenduses võiks tõlgendada nii, et see hõlmab [kauplejat], kes tegutseb eraisiku arvel, kui ta esineb tarbija vaatenurgast tarbekauba müüjana vastavalt lepingule, tehes seda enda majandus- või kutsetegevuse raames. Nimelt võib see [kaupleja] tekitada segaduse tarbija arusaamades, lastel viimasel ekslikult uskuda, et tegemist on müüjaga, kes on kauba omanik“ (74).

Lisaks märkis Euroopa Kohus, et „[s]elleks, et teha kindlaks, kas tarbija oleks võinud aru saada, et vahendaja tegutseb eraisiku arvel, võivad eelkõige tähtsust omada vahendaja osaluse ulatus ja tema tehtud pingutuste suurus asja müümisel, see, kuidas kaupa tarbijale esitleti ja tarbija enda käitumine“ (75).

Need Euroopa Kohtu järeldused, mis käsitlevad off-line vahendaja vastutust kaupade nõuetele vastavuse eest, võivad olla asjakohased ka teiste vahendajate ja kauplejate muude ELi õigusest tulenevate kohustuste puhul, sealhulgas internetikeskkonnas. Eelkõige võib internetipõhiseid kauplemiskohti pidada vastutavaks kaupleja kohustuste eest seoses tarbija õiguste direktiivi kohase lepingueelse teabega või lepingu täitmisega, kui nad esitlevad end tarbija seisukohast kauplejatena (kavandatava) lepingu alusel.

Kohtuotsuses Wathelet, C-149/15, rõhutas Euroopa Kohus, et „tarbija [peab] selleks, et kasutada talle direktiiviga 1999/44 antud kaitset, teadma, kes on müüja ning eelkõige, kas tegemist on eraisiku või kauplejaga“ (76). Ka juhul, kui tegelik teenuste osutaja on samuti kaupleja ja tarbijalt ei võeta ära tema õigusi, ei pruugi tarbija olla lepingut sõlminud, kui on teada, kes on tegelik kaupleja. Eelkõige võib tarbijal olla kahtlusi näiteks sellise kaupleja usaldusväärsuses ja tema vastu tarbijaõiguste maksmapanemise võimaluses.

Kaupleja isikut puudutava teabe esitamata jätmine või ebaõigete andmete esitamine kujutaks endast tarbija õiguste direktiivi rikkumist. See võib olla ka eksitav tava ebaausate kaubandustavade direktiivi tähenduses, niivõrd kui see mõjutab tarbija tehinguotsust. ELi õiguses on ka valdkondlikke õigusnorme, mis seda nõuet tugevdavad. Näiteks on ravimite internetimüügi (77) puhul rangelt keelatud hägustada piiri kauplemiskoha ja jaemüüja vahel. ELi turul ravimeid pakkuv kauplemiskoht peaks tagama, et tarbijad saavad kontrollida, kas kauplejal on asjaomased load ja kas ta tegutseb kooskõlas seadusega (78).

Kolmandast isikust kauplejat hõlmava lepingu täitmise viis ei mõjuta tarbija õiguste direktiivist tulenevaid lepinguga seotud õigusi ja kohustusi. Näiteks kaubaveo (dropshipping) ärimudeli puhul ei hoia kaupleja teatavaid kaupu, mida ta müüb, laos, vaid ostab need tarbija tellimusel kolmandalt isikult ja laseb need tarnida otse kliendile.

Kui aga kaupleja töötleb tellimust üksnes vahendajana ja edastab selle seejärel teisele kauplejale täitmiseks selle teise kaupleja enda nimel, siis vastavalt kohtuotsusele Wathelet võib esimest kauplejat pidada vastutavaks tarbija ees, kui ta tarbija seisukohast esitleb ennast lepingu alusel tarbekauba müüjana. Sellise vastutuse vältimiseks peab kaupleja tarbijat selgelt teavitama, et ta tegutseb vahendajana, ning esitama nähtaval viisil teabe tegeliku müüja isiku kohta (79).

Sellega seoses tuleks märkida, et direktiiviga (EL) 2019/2161 lisatud artikli 6a punkt b sisaldab konkreetset lisanõuet, mille kohaselt internetipõhiste kauplemiskohtade pakkujad peavad teavitama tarbijaid kaupu, teenuseid või digitaalset infosisu pakkuva kolmanda isiku staatusest kolmanda isiku esitatud teabe alusel (vt jaotis 3.4.2).

3.2.2.2. Sidevahendid

Kauglepingute ja väljaspool äriruume sõlmitavate lepingute puhul nõutakse direktiivi (EL) 2019/2161 artikli 6 lõike 1 punktis c, et kaupleja esitaks tarbijale lepingueelse teabe osana teabe järgmiste sidevahendite kohta:

— kaupleja asukoha aadress, samuti kaupleja telefoninumber ja e-posti aadress, ning

— kui kaupleja pakub muid veebipõhise suhtlemise vahendeid, mis tagavad tarbijale võimaluse säilitada kauplejaga peetavat kirjalikku kirjavahetust, sealhulgas sellise kirjavahetuse kuupäeva ja kellaaega, püsival andmekandjal.

Tarbija õiguste direktiivi artikli 2 punktis 10 on „püsiv andmekandja“ määratletud kui „vahend, mis võimaldab tarbijal või kauplejal säilitada isiklikult talle suunatud teavet nii, et sellele on teabe eesmärgiga vastavuses oleva aja jooksul võimalik hilisemaks kasutamiseks ligi pääseda, ja mis võimaldab säilitatud teavet muutmata kujul taasesitada“ (vt ka jaotis 4.4).

Näiteks mis puudutab sõnumiedastusrakendusi, siis mõned neist võimaldavad saatjal, näiteks kauplejal ettevõtjalt tarbijale kontekstis, kustutada ka vastuvõtja seadmest automaatselt või käsitsi sõnumid, mis ta on saatnud, teatava (lühikese) ajavahemiku jooksul pärast nende edastamist. Seega ei võimalda need sidevahendid tarbijal saadud sõnumit salvestada. Saajal võib olla võimalik oma sõnumeid salvestada või neid täiendada, kuid see nõuaks täiendavaid tehnilisi oskusi ja teadmisi, mida keskmiselt tarbijalt oodata ei saa. Sellest tulenevalt on vaja iga sõnumivahetusrakendust eraldi hinnata, et teha kindlaks, kas see vastab kehtestatud kriteeriumidele, võttes arvesse ka nende rakenduste pidevat arengut.

Kohus rõhutas kohtuotsuses Amazon EU, C-649/17, et tarbija võimalus kauplejaga kiiresti ühendust võtta ja temaga tõhusalt suhelda on ülimalt oluline tarbija õiguste tagamiseks ja tõhusaks rakendamiseks (80). Järelikult peavad kõik kaupleja kasutatavad sidevahendid vastama otsese ja tõhusa suhtluse kriteeriumidele.

Selles otsuses kinnitas Euroopa Kohus, et artikli 6 lõike 1 punkt c ei keela kauplejal kasutada lisaks selles sättes loetletud sidevahenditele muid sidevahendeid, mis tagavad otsese ja tõhusa teabevahetuse (81).

See tõlgendus jääb asjakohaseks ka pärast direktiiviga (EL) 2019/2161 tehtud muudatusi. Kuigi kaupleja peab tarbijat enne lepingu sõlmimist teavitama loetletud sidevahenditest, mis vastavad artikli 6 lõike 1 punktis c sätestatud kriteeriumidele, ei takistata kauplejat tegemast kättesaadavaks ka alternatiivseid sidevahendeid. Need võivad olla näiteks automaatsed digitaalassistendid või veebipõhised kirjalikud suhtlusvahendid (juturobotid), millel ei ole artikli 6 lõike 1 punktis c sätestatud omadusi. Selliste lisavahendite suhtes kohaldatakse ebaausate kaubandustavade direktiivi üldnorme. Kauplejad peaksid eelkõige teavitama tarbijaid selgelt ja õigel ajal sellest, kas need alternatiivsed vahendid võimaldavad tarbijatel jälgida kirjavahetust, sealhulgas selle kuupäeva ja kellaaega.

Kaupleja peab ka tagama, et kõik veebipõhised sidevahendid, millest tarbijat on teavitatud enne lepingu sõlmimist (ja lepingu sõlmimise kinnituses) vastavalt artikli 6 lõike 1 punktile c, on kaupleja liidese kaudu kergesti kättesaadavad. Mis tahes täiendavaid sidevahendeid ei tohiks esitleda ega edendada viisil, mis raskendab tarbijate juurdepääsu artikli 6 lõike 1 punkti c kohastele sidevahenditele ja nende kasutamist.

Sidevahendite pakkumise eesmärk on võimaldada tarbijal kauplejaga kiiresti ja tõhusalt ühendust võtta. See tähendab, et tuleks kehtestada kord, millega tagatakse näiteks telefonikõnedele vastamine tööajal ja kiire vastamine e-kirjadele.

3.2.2.3. Asutamiskoht

Mõistet „asutamine“ kasutatakse kõnealuste teavitamisnõuete puhul samas tähenduses kui näiteks teenuste direktiivis 2006/123/EÜ, kus see on määratletud (artiklis 4) kui „asutamislepingu artiklis 43 osutatud majandustegevuse tegelik teostamine teenuseosutaja poolt määramata ajavahemiku jooksul ja püsiva infrastruktuuri abil, mille kaudu teenuste osutamine tegelikult toimub“. Direktiivi põhjenduses 37 on selgitatud, et „[k]ui teenuseosutajal on mitu asutamiskohta, on oluline kindlaks määrata, millisest asutamiskohast konkreetset asjaomast teenust osutatakse [...]“.

Sama meetodit võib kasutada selle koha kindlaksmääramisel, mille asukoha aadress tuleks selle direktiivi kohaselt esitada. Kuna teave asukoha aadressi kohta on nõutav, peaks see viitama füüsilisele paiknemisele:

— Näiteks ei piisa üksnes postkastinumbri esitamisest kaupleja aadressina.

3.2.2.4. Tegevuskoht

Tegevuskoht peaks viitama kohale, kus tehakse olulised otsused kaupleja üldise juhtimise kohta ja kus kaupleja keskasutus täidab oma ülesandeid. See järeldus tuleneb näiteks Euroopa Kohtu otsusest kohtuotsuses Planzer, C-73/06:

„Äriühingu majandustegevuse asukoha kindlaksmääramine eeldab mitmete tegurite arvestamist, mille hulgas on esimestena registrijärgne asukoht, keskjuhtimise asukoht, juhatuse koosoleku pidamise koht ning tavaliselt eelmisega kokkulangev koht, kus otsustatakse äriühingu üldiste majandussuundade üle. Samuti võivad arvesse tulla teised tegurid nagu peamiste juhatajate elukoht, üldkoosoleku kokkukutsumise koht, raamatupidamis- ja muude dokumentide hoiukoht ning finantstegevuse, eelkõige pangatehingute tegemise peamine koht“ (82).

3.2.3. Hind

Artikli 5 lõige 1 c) kauba või teenuse koguhind koos maksudega või juhul, kui kauba või teenuse olemusest tulenevalt ei ole hinda põhjendatult võimalik eelnevalt arvutada, hinna arvutamise viis, ning kui see on asjakohane, ka kõik täiendavad veo-, tarne- või postikulud või, kui neid kulusid ei ole põhjendatult võimalik eelnevalt arvutada, teave selle kohta, et võidakse nõuda selliste täiendavate kulude tasumist Artikli 6 lõige 1 e) kauba või teenuse koguhind koos maksudega või juhul, kui kauba või teenuse olemusest tulenevalt ei ole hinda põhjendatult võimalik eelnevalt arvutada, hinna arvutamise viis, ning kui see on asjakohane, ka kõik täiendavad veo-, tarne- või postikulud ja mis tahes muud kulud või, kui neid kulusid ei ole põhjendatult võimalik eelnevalt arvutada, teave selle kohta, et võidakse nõuda selliste täiendavate kulude tasumist. Tähtajatu lepingu või tellimist sisaldava lepingu puhul sisaldab koguhind tellimuse kogukulu arve esitamise tähtaja kohta. Kui sellise lepingu tasu on kindla määraga, tähendab koguhind igakuiste kulude kogusummat. Kui kogukulu ei ole mõistlikkuse piires võimalik eelnevalt arvutada, esitatakse hinna arvutamise viis

Artikli 6 lõike 1 punkti e allajoonitud osas on esitatud hinnateabele kehtestatud lisanõuded, mida kohaldatakse üksnes kauglepingute / väljaspool äriruume sõlmitavate lepingute suhtes, võrreldes artikli 5 lõike 1 punktis c äriruumides sõlmitavate lepingute suhtes kehtestatud nõuetega. Kauglepingute ja väljaspool äriruume sõlmitavate lepingute puhul nõutakse eelkõige konkreetset teavet tellimist sisaldava ja tähtajatute lepingute kohta.

Kui tähtajatu lepingu või tellimuse alusel pakutava toote (või toodetest ühe) eest võetakse tasu kindla määra alusel, tuleks esitada kogumaksumus arveldusperioodi kohta ja igakuiste kulude kogusumma.

— Näiteks interneti või audiovisuaalsete meediateenuste eest nõutakse tavaliselt kord kuus / kaks korda kuus / kvartalis kindla määraga tasu, olenemata nende kasutamisest. Seetõttu tuleks tarbijale, kes soovib esitada tellimuse interneti teel või väljaspool äriruume, teatada igakuine kulu ja (kui arve esitamise tähtaeg on erinev) kulu arveldusperioodi kohta.

Kui leping hõlmab või sisaldab toodet, mille koguhinda ei ole võimalik ette välja arvutada, peaks kaupleja teavitama tarbijat nende muutuvkulude arvutamise viisist.

— Näiteks telefoniteenuse puhul, mille hind sõltub teenuse tegelikust kasutamisest, peaks kaupleja esitama tarbijale üksikasjaliku kõnede hinnakirja (83).

Artikli 6 lõike 6 kohaselt ei pea tarbija väljaspool äriruume sõlmitavate lepingute ja kauglepingute puhul kandma lisakulusid, millest kaupleja ei ole teda teavitanud. See kajastab kaupleja kohustust teavitada tarbijat koguhinnast, sealhulgas kõigist kohaldatavatest maksudest, lõivudest ja lisatasudest, eelkõige mis tahes impordikäibemaksust, tollimaksudest, tollivormistusest jne, mida kohaldatakse ostude suhtes kolmandate riikide kauplejatelt (84).

Kui digitaalne infosisu või digiteenus hõlmab vabatahtlikke täiendavaid ja integreeritud oste, tuleks tarbijat enne digitaaltoote omandamist nõuetekohaselt teavitada, et selliseid täiendavaid ostuvõimalusi võidakse pakkuda. Seda nõuet võiks kohaldada näiteks järgmise suhtes:

— rakendused, mis hõlmavad rakendusesiseseid oste, nagu rakenduse lisandid või videomängu lisatasemed;

— liitumisel audiovisuaalse infosisu teenustega, millega kaasneb valitav vaatamiskorrapõhise lisatasu eest pakutav infosisu (filmid).

3.2.4. Tarne ja lepingu täitmine

Artikli 5 lõige 1 d) kui see on asjakohane, maksmise, tarne, tellimuse täitmise kord, aeg, mille jooksul kaupleja on kohustatud kauba tarnima või teenuse osutama, ja kaupleja poolt rakendatav kaebuste lahendamise kord Artikli 6 lõige 1 g) maksmise, tarne, tellimuse täitmise kord ja aeg, mille jooksul kaupleja on kohustatud kauba tarnima või teenuse osutama, ja kui see on asjakohane, kaupleja rakendatav kaebuste lahendamise kord

See teavitamisnõue on äriruumides sõlmitavate lepingute ja väljaspool äriruume sõlmitavate lepingute / kauglepingute puhul sarnane, välja arvatud see, et äriruumides sõlmitavate lepingute puhul tuleks kogu teave esitada vaid juhul, kui see on asjakohane, samal ajal kui väljaspool äriruume sõlmitavate lepingute / kauglepingute puhul tuleks see teave esitada kõikidel juhtudel (välja arvatud teave kaupleja rakendatava kaebuste lahendamise korra kohta, mida nõutakse vaid siis, kui see on asjakohane).

See teavitamisnõue on sarnane ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 7 lõike 4 punktis d sätestatud nõudega. Ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaselt tuleb teave maksmise, kaupade tarnimise ja teenuse osutamise tingimuste kohta esitada siiski ainult juhul, kui need tingimused on hea turutavaga võrreldes tarbijate kahjuks.

Kaupleja täidab ka artikli 5 lõike 1 punkti d või artikli 6 lõike 1 punkti g nõudeid seoses kaupade kohaletoimetamise või teenuse osutamise ajaga, kui ta määrab kindlaks lepingu sõlmimisest (tarbijapoolsest tellimuse esitamisest) algava ajavahemiku (näiteks 10 päeva või kaks nädalat). Kaupleja ei pea tingimata märkima konkreetset kalendrikuupäeva, kuna sellest kinnipidamine ei pruugi alati olla praktikas teostatav.

Äriruumides sõlmitavate lepingute puhul ei tule esitada teavet aja kohta, mil kaupleja kohustub kauba kätte toimetama või teenuse osutama, kui kaup toimetatakse kätte või teenus osutatakse kohe.

Äriruumides sõlmitavate müügilepingute puhul tuleks nõuet märkida ära kauba kättetoimetamise aeg „kui see on asjakohane“ tõlgendada ka artiklit 18 silmas pidades. Nimelt ei peaks kaupleja olema kohustatud teavitama kauba kättetoimetamise ajast, kui ta kavatseb selle kohale toimetada artiklis 18 sätestatud 30-päevase tähtaja jooksul. Loomulikult ei takista see kauplejat teatamast tarbijale teistsugust tarneaega ega kauplejal ja tarbijal kokku leppimast teistsuguses kuupäevas. Kokkulepitud kuupäev oleks siis kokkulepitud kättetoimetamisaeg, nagu on osutatud artiklis 18 (vt ka 6. jagu kohaletoimetamise kohta).

Postipakkide piiriülese kättetoimetamise teenuseid käsitleva Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) 2018/644 (85) artikli 7 kohaselt peavad kõik kauplejad, kes sõlmivad tarbijatega postipakkide piiriülest saatmist hõlmavaid müügilepinguid, tegema võimaluse korral ja kui see on asjakohane lepingueelses etapis kättesaadavaks teabe konkreetse müügilepinguga seotud piiriülese kättetoimetamise võimaluste ning tarbija poolt postipakkide piiriülese kättetoimetamise eest makstavate tasude kohta, ning kui see on asjakohane, ka oma kaebuste lahendamise korra.

Seoses internetipõhise digitaalse infosisu ja teenustega tuleb märkida, et digitaalse infosisu direktiivi artikli 5 lõike 1 kohaselt peab kaupleja need tarbijale üle andma põhjendamatu viivituseta pärast lepingu sõlmimist, kui ei ole kokku lepitud teisiti. Kooskõlas tarbija õiguste direktiivi artikli 7 lõikega 3 ja artikli 8 lõikega 8, mis käsitlevad (digi)teenuste lepinguid (vt jaotis 5.6), ning artikli 16 esimese lõigu punktiga m, mis käsitleb internetipõhise digitaalse infosisu lepinguid (vt jaotis 5.7),