Ettepanek: EUROOPA PARLAMENDI JA NÕUKOGU MÄÄRUS, millega kehtestatakse ühtsed eeskirjad ja ühtne menetlus krediidiasutuste ja teatavate investeerimisühingute solveerimiseks ühtse solveerimismehhanismi ja ühtse pankade solveerimisfondi raames ning millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) nr 1093/2010 /* COM/2013/0520 final - 2013/0253 (COD) */





SELETUSKIRI 1. ETTEPANEKU TAUST Nagu kirjeldatakse komisjoni teatises Euroopa Parlamendile ja nõukogule „Tegevuskava pangandusliidu poole liikumiseks”,[1] komisjoni teatises „Tiheda ja toimiva majandus- ja rahaliidu loomise tegevuskava – üleeuroopalise arutelu avamine”[2] ning nelja juhi 2012. aasta aruandes „Tõelise majandus- ja rahaliidu suunas”,[3] moodustab integreeritud finantsraamistik ehk „pangandusliit” olulise osa Euroopa majanduse elavnemise ja kasvu teele suunamiseks vajalikest poliitilistest meetmetest. Kiire edu pangandusliidu ülesehitamisel on hädavajalik euroala ja kogu siseturu finantsstabiilsuse ja majanduskasvu tagamiseks. See on oluline samm praegusest finantsilisest killustatusest ja ebakindlusest ülesaamisel, rahastamistingimuste lihtsustamisel haavatavate riikide ja pankade jaoks, nende kahe vahelise seose kaotamisel ning piiriülese pangandustegevuse taaskäivitamisel siseturul nii euroala kui ka euroalaväliste riikide hüvanguks. Lähtudes siseturu 28 liikme suhtes kohaldatavast reguleerivast raamistikust (ühtsed eeskirjad), on Euroopa Komisjon seepärast valinud kaasava lähenemisviisi ja esitanud erinevaid rahastamisvahendeid ja etappe hõlmava tegevuskava pangandusliidu moodustamiseks, mis võib olla avatud kõigile liikmesriikidele, kuid hõlmab igal juhul 18 praegust euroala liiget. 2013. aasta märtsis võttis Euroopa Ülemkogu endale kohustuse viia pangandusliidu loomine lõpule järgmiste sammude abil. Esiteks tuleks prioriteetsetena lõpule viia õiguslikud menetlused ühtse järelevalvemehhanismi loomiseks, millega antakse Euroopa Keskpangale (EKP) volitused teostada euroala pankade järelevalvet[4]. Teiseks tuleks jõuda suvekuude jooksul kokkuleppele selle suhtes, kuidas Euroopa stabiilsusmehhanism (ESM) saaks ühtse järelevalvemehhanismi loomise ja pankade bilansside läbivaatamise, sh „varasemast ajast päritud probleemsete varade” määratlemise järel panku otse rekapitaliseerida. Samuti tuleks 2013. aasta suvel jõuda kokkuleppele komisjoni ettepanekute suhtes Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi [ ] kohta, millega luuakse krediidiasutuste ja investeerimisühingute maksevõime taastamise ja solveerimise raamistik (edaspidi „Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv [ ]”),[5] . Peale selle tuleks prioriteetsena läbi vaadata komisjoni ettepanek ühtse solveerimismehhanismi kohta koos asjakohaste ja tõhusate kaitsemeetmetega, eesmärgiga need parlamendi praeguse ametiaja jooksul vastu võtta. Pangandusliit hõlmab kõiki euroala riike ja sellega vabatahtlikult ühinevaid euroalaväliseid liikmesriike. Nii pangandusliidus kui ka kõigis muudes liikmesriikides kehtivad samad ühtsed usaldatavusnõuded[6] ja pankade solveerimise eeskirjad. Nii säilitatakse siseturu terviklikkus. Pangandusliidust tulenev suurem finantsstabiilsus suurendab ka usaldust ja kasvuväljavaateid kogu siseturul. Usaldatavusnõuete ja solveerimise eeskirjade tsentraalne ja ühetaoline kohaldamine pangandusliidus osalevates liikmesriikides toob kasu kõigile liikmesriikidele. Vähendades praegu majandustegevust pärssivat finantsilist killustatust, aitab see tagada õiglast konkurentsi ja kõrvaldada taksitused põhiõiguste vabal kasutamisel mitte üksnes osalevates liikmesriikides, vaid kogu siseturul. 1.1. Ühtne solveerimismehhanism ja rahastamiskord kui pangandusliidu põhielemendid Kiire kokkuleppimine ühtse järelevalvemehhanismi suhtes 2012. aasta aprillis, üksnes seitse kuud pärast seda, kui komisjon esitas 2012. aasta septembris vastava ettepaneku, on loonud pinnase pangandusliidule kui majandus- ja rahandusliidu lahutamatule osale. Rangem järelevalve ühtse järelevalvemehhanismi kaudu suurendab usaldust pankade tervise suhtes. EKP võtab lõpliku vastutuse kõigi euroala pankade järelevalve eest 2014. aastal. Praktikas teostab EKP otsest järelevalvet suurimate ja rahvusvaheliselt aktiivseimate pankade üle, võimalusega võtta otsese järelevalve alla ka teised, samal ajal, kui riiklikud ametiasutused vastutavad väiksemate pankade igapäevase järelevalve eest. Lähtudes ühtsest järelevalvemehhanismist, peab EL looma ühtse solveerimismehhanismi maksejõuetuse ohus pankadega tegelemiseks, et tagada ühtses järelevalvemehhanismis osalevate liikmesriikide pangandusturgude jätkusuutlikkus. Pankade puhul ei saa tõsiste likviidsus- või maksejõuprobleemide ohtu kunagi täielikult välistada. Seepärast on vaja sätestada raamistik, mis võimaldab pankade põhjalikku ümberkorraldamist, vältides samal ajal märkimisväärseid ohte majanduse stabiilsusele ja kulusid, mis tulenevad pankade korratust likvideerimisest riiklike maksejõuetusseaduste alusel, ning kaotades vajaduse rahastada seda protsessi riigi vahenditest. Kui Euroopa Parlament ja nõukogu on vastu võtnud pankade maksevõime taastamise ja solveerimise direktiivi, määratakse selles kindlaks tõsistes finantsraskustes ELi pankade ümberkorraldamise eeskirjad, see, kuidas säilitada reaalmajandusele olulised funktsioonid, ning kuidas kahjud ja kulud jagatakse pankade aktsionäride, võlausaldajate ja kindlustamata hoiustajate vahel. Kohustuste ja nõudeõiguste teisendamise käigus, mis on solveerimisdirektiivi üks põhiline instrument, jaotatakse kahjud järjekorras ja hinnatakse alla aktsionäride, allutatud võlausaldajate ja kõrgemat nõudeõiguse järku omavate võlausaldajate nõuded. Vähem kui 100 000 eurot hoiustanud hoiustajad jäävad kahjude kandmisest igal juhul kõrvale, sest nemad on kaitstud riiklike hoiuste tagamise skeemidega. Direktiiv tugineb pangakriiside lahendamisel riiklike ametiasutuste võrgustikule ja solveerimisfondidele. Ehkki see on suur samm edasi riiklike lähenemisviiside erinevuste minimeerimisel ja siseturu terviklikkuse kaitsmisel, ei ole see piisav neile liikmesriikidele, kes teostavad krediidiasutuste järelevalvet koos ühtse järelevalvemehhanismi raames. Nagu Euroopa Ülemkogu tunnistas, peab pankade järelevalvet ja solveerimist pangandusliidus teostama samal võimutasandil. Vastasel juhul võivad tekkida pinged järelevalvaja (EKP) ja riiklike solveerimisasutuste vahel selle üle, kuidas käituda raskustes olevate pankadega, samal ajal, kui võivad kestma jääda turu ootused liikmesriikide suutlikkuse/suutmatuse suhtes pankade maksejõuetusega toime tulla, mis tugevdab mõjuahelaid riikide ja pankade vahel ning killustatust ja konkurentsimoonutusi siseturul. Võrreldes solveerimisasutuste võrgustikuga, pakuvad keskse otsustamistasandiga ühtne solveerimismehhanism ja ühtne pankade solveerimise fond liikmesriikidele, maksmaksjatele ja pankadele olulisi eeliseid ning finantsilist ja majanduslikku stabiilsust kogu ELile: · tugev keskne otsustamistasand tagab osalevates liikmesriikides tulemusliku ja kiire solveerimisotsuste tegemise, vältides kooskõlastamata tegevust, minimeerides negatiivset mõju finantsstabiilsusele ja piirates finantsabi vajadust; · pankade solveerimise oskusteabe ja kogemuste tsentraliseeritud kogum suudab aidata maksejõuetuse ohus panku süsteemsemalt ja tõhusamalt kui eraldiseisvad riiklikud ametiasutused, kelle ressursid ja kogemused on piiratumad; · ühtne pankade solveerimise fond suudab koondada märkimisväärseid ressursse pankade osamaksudest ja kaitsta sellega maksumaksjaid tulemuslikumalt kui riiklikud fondid, tagades samal ajal võrdsed võimalused kõigi osalevate liikmesriikide pankadele. Ühtne fond hoiab ära riiklike fondide kasutuselevõtmisest tulenevad kooskõlastamisprobleemid ja aitab vähendada pankade sõltuvust riigi krediidivõimelisusest. Ühtne solveerimismehhanism tuleb luua ELi õiguslikus ja institutsioonilises raamistikus. Euroopa Ülemkogu 14. detsembri 2012. aasta järeldustes kinnitatakse, et „majandus- ja rahaliidu väljakujundamise protsess põhineb ELi institutsioonilisel ja õigusraamistikul”. Kuigi sihtotstarbeliste valitsustevaheliste vahendite kasutuselevõtmine väljaspool ELi raamistikku on olnud vajalik, et tulla toime erakordsete turutingimustega ja algse majandus- ja rahaliidu juhtimisvigadega, ähvardab see õõnestada ELi otsuste tegemise demokraatlikkust ja ELi õigussüsteemi terviklikkust. Seega on ühtse solveerimismehhanismi loomine ELi õigus- ja institutsioonilises raamistikus, nagu ühtne järelevalvemehhanism enne seda, vajalik samm majandus- ja rahandusliidu väljakujundamisel vastavalt Euroopa Ülemkogu järeldustele ning ELi demokraatliku ja institutsioonilise korra kaitsmiseks laiemalt. 1.2. Üleminek pangandusliidule Ühtne järelevalvemehhanism peab jõustuma 2014. aasta keskel. Ühtne solveerimismehhanism peab aga hakkama tegutsema 2015. aasta jaanuaris, kui jõustub direktiiv [ ],[7] milles sätestatakse eeskirjad pankade solveerimiseks kogu siseturul. Ühtne solveerimismehhanism kohaldaks seejärel käesoleva määruse eeskirju, mis on kooskõlas direktiivi [ ] sätetega, pangandusliidus osalevate liikmesriikide suhtes, samal ajal kui väljaspool pangandusliitu kohaldavad direktiivi [ ] eeskirju riiklikud solveerimisasutused. Igal juhul kohaldatakse koormuse jagamise suhtes riigiabi eeskirju juhul, kui solveerimismeetmed hõlmavad valitsuse toetust. Koormuse jagamiseks aktsionäride ja madalamat nõudeõiguse järku omavate võlausaldajate vahel saaks ühtne solveerimismehhanism kohaldada alates käesoleva määruse jõustumisest eeskirju, mis võimaldavad hinnata alla riigiabi eeskirjade kohaldamiseks vajalikus ulatuses osakuid ja allutatud võlga. Peale selle võivad liikmesriigid otsustada rakendada oma siseriiklikus õiguses direktiivis [ ] sätestatud uusi eeskirju juba enne direktiivi ülevõtmistähtaega. Igal juhul säilivad komisjoni riigiabialased volitused kõigi solveerimisjuhtumite puhul, mis hõlmavad riigiabina käsitletavat abi. Kuivõrd ühtse pankade solveerimise fondi kasutamist ühtse solveerimismehhanismi poolt ei loeta aluslepinguga kehtestatud eritingimuste kohaselt riigiabiks, jääksid nimetatud tingimused analoogia alusel kehtima, et tagada solveerimisfondi kasutamise puhul samade eeskirjade kohaldamine sekkumise suhtes, kui riikliku rahastamiskorra kasutamisel riiklike solveerimisasutuste poolt. Euroopa tasandil edendatakse seda lähenemisprotsessi läbivaadatud riigiabi suunistega pankade toetamiseks ja kokkuleppega, kuidas Euroopa stabiilsusmehhanism saaks raskustes olevaid panku rekapitaliseerida. Läbivaadatud riigiabi eeskirjad esitavad rangemaid nõudmisi koormuse jagamise kohta aktsionäride ja madalamat nõudeõiguse järku omavate võlausaldajate vahel kõigis liikmesriikides, kes annavad riiklikku toetust oma pankadele. Sellega võideldaks siseturu praeguse killustumisega, sõltuvalt riigi tugevusest ja varasemast ajast päritud probleemsete varade olemasolust. Euroopa stabiilsusmehhanismi suunistes täpsustatakse, millistel tingimustel saaksid need liikmesriigid, kes ei suuda anda pankadele riiklikku toetust, riigiabi eeskirjadega vastuollu minemata laenu või kuidas saaks Euroopa stabiilsusmehhanism panku otse rekapitaliseerida. 2. ÜHTSE SOLVEERIMISMEHHANISMI PÕHJENDUS Komisjon on võtnud arvesse direktiivi [ ] ettepaneku vastuvõtmiseks teostatud mõjuhindamise raames tehtud analüüsi, milles hinnati ühtse solveerimismehhanismi loomiseks asjakohaseid tegevuslikke ja õiguslikke aspekte. Ühtse solveerimismehhanismi kavandatavaid elemente on täiendavalt analüüsitud, lähtudes mõjuhinnangus sisalduva teabe ajakohastamisest. Seoses ühtse solveerimismehhanismi võimega tagada otsuste tulemuslikkus, on aeg oluline kahel olulisel põhjusel: enne solveerimist vastse ühtse solveerimismehhanismi kui turgude ebakindluse põhjuseid minimeerida aitava paindliku vahendi usaldusväärsuse suurendamiseks ja solveerimise käivitamise järel selleks, et ühtne solveerimismehhanism säilitaks vara väärtuse, mis võib solveerimisprotsessi tarbetute viivituste tõttu väheneda. Riiklike asutuste võrgustik nõuaks iga piiriüleseid krediidiasutusi ja investeerimisühinguid käsitlev arutelu täiendavat menetlusaega. Kavandatav kohustuste jaotus keskse otsustamistasandi ja kohalike rakendusasutuste vahel aga seevastu säästaks aega. Riiklikul tasandil kuluks rakendamise haldamiseks vajaliku oskusteabe kogumiseks vähem aega kui kesksel tasandil, sest kohaldataks siseriiklikku õigust; keskne tasand annab võimaluse kiiremini ligi meelitada ja arendada kõige paremini spetsialiseeritud inimkapitali. Seoses ühtse solveerimismehhanismi võimega tagada otsuste tõhusus, aitab kesksel tasandil otsustamine minimeerida solveerimiskulusid nii seepärast, et see tasand võib saavutada võrgustikus märkimisväärset mastaabisäästu, kui ka seepärast, et see suurendab solveerimisotsuse jõustatavust ja optimaalsust. Struktuurselt ei suuda süsteem, mis ei saa mööda riiklike ametiasutuste volitustest minimeerida kulusid nende oma liikmesriigi jaoks, võtta täielikult arvesse piiriüleseid välismõjusid. Liikmesriigid on kriisi algusest peale näinud ette koormuse jagamise mehhanismi üldise heaolu kaotuste minimeerimiseks neis olukordades[8]. Ühtne solveerimismehhanism sobib võrgustikust paremini koormuse ümberpaigutamise jõustamise tagamiseks, mis on koormuse jagamise kokkuleppe toimimise vajalik eeltingimus. Samuti tagab see optimaalse solveerimispoliitika välise jõustamise, mis võimaldab eelnevalt kokku leppida koormuse jagamise eeskirjades, mis jaotaks solveerimiskulud võrdsete ja tasakaalustatud kriteeriumide alusel. 3. ETTEPANEKU ÕIGUSLIK KÜLG 3.1. Õiguslik alus Käesoleva ettepaneku õiguslik alus on Euroopa Liidu toimimise lepingu artikkel 114, mis võimaldab võtta meetmeid siseturu loomisele ja toimimisele suunatud riiklike sätete ühtlustamiseks. Ettepaneku eesmärk on säilitada siseturu terviklikkus ja täiustada selle toimimist. Ühtsete solveerimiseeskirjade ühetaoline kohaldamine koos keskse asutuse juurdepääsuga Euroopa ühtsele solveerimisfondile taastab liidu pangandusturgude korrapärase toimimise, kõrvaldab takistused põhiõiguste kasutamisel ja väldib märkimisväärseid konkurentsimoonutusi vähemalt neis liikmesriikides, kes jagavad krediidiasutuste järelevalvet Euroopa tasandil. Ehkki direktiiv [ ] tagab suure ühtlustatuse, võimaldab see siiski liikmesriikidele paindlikkust, mis tähendab, et siseturg võib jääda teataval määral killustatuks. Ühtne solveerimismehhanism pakub selle asemel integreeritud otsustamisstruktuuri, mis ühtlustab ühtse solveerimismehhanismi raames toimuva solveerimise ühtse järelevalvemehhanismi raames toimuva järelevalvega, et kaotada ühtses järelevalvemehhanismis osalevate liikmesriikide pankade ebasoodne konkurentsiolukord võrreldes mitteosalevate liikmesriikidega, kuna puudub tsentraliseeritud süsteem maksejõuetuse ohus pankade olukorra lahendamiseks. Tagamaks, et kõik osalevad liikmesriigid usaldavad täielikult pankade solveerimisprotsessi kvaliteeti ja erapooletust eelkõige kohaliku majandusliku mõju mõttes, koostab ühtse solveerimisnõukogu solveerimisotsused ja teostab nende seiret keskselt, et tagada ühtne ja ühetaoline lähenemisviis, ning komisjon algatab solveerimisprotsessi. Samuti otsustab komisjon asjaomase üksuse suhtes kohaldatavate solveerimisvahendite raamistiku ja fondi kasutamise üle solveerimise toetamiseks. Peale selle, et solveerimisprotsessi toetada ja suurendada selle tulemuslikkust, luuakse kavandatava määrusega ühtne pankade solveerimise fond. Kavandatav määrus on kõigis liikmesriikides vahetult täitmisele pööratav, kuid seda kohaldatakse kõigi ühtse järelevalvemehhanismi raames järelevalvatavate üksuste suhtes. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta määrusega (EL) nr 575/2013 (krediidiasutuste ja investeerimisühingute suhtes kohaldatavate usaldatavusnõuete kohta)[9], ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiiviga 2013/36/EL (mis käsitleb krediidiasutuste tegevuse alustamise tingimusi ning krediidiasutuste ja investeerimisühingute usaldatavusnõuete täitmise järelevalvet)[10] ning direktiiviga [ ] kehtestatud ühtsed eeskirjad kehtivad osalevate liikmesriikide suhtes nii, nagu need kehtivad kogu siseturul. Seepärast on asjakohane õiguslik alus ELi toimimise lepingu artikkel 114.. 3.2. Subsidiaarsus Valdkondades, mis ei kuulu liidu ainuvastutuse alla, võtab liit kooskõlas ELi lepingu artikli 5 lõikes 3 sätestatud subsidiaarsuse põhimõttega meetmeid ainult niisuguses ulatuses ja siis, kui liikmesriigid ei suuda riigi, piirkonna või kohalikul tasandil piisavalt saavutada kavandatava meetme eesmärke, kuid kavandatud meetme ulatuse või toime tõttu saab neid paremini saavutada liidu tasandil. Ainult Euroopa tasandi meetmed võivad tagada maksejõuetuse ohus pankade solveerimise minimaalse edasikanduva mõjuga ja kooskõlas ühtsete eeskirjadega. Ühtne solveerimismehhanism toob märkimisväärse mastaabisäästu ja väldib negatiivset välismõju, mis võib tuleneda riigisisestest otsustest ja rahalistest vahenditest. Olulised erinevused riiklikul tasandil tehtud solveerimisotsuste vahel ning kohalikud eripärad ja rahastamispiirangud võivad õõnestada siseturu stabiilsust ja terviklikkust. Ehkki ühtse järelevalvemehhanismi loomine tagab võrdsed tingimused pankade järelevalves ja vähendab tolereerimisriski, tagab ühtne solveerimismehhanism panga maksejõuetusse sattumise korral ümberkorraldamise vähimate kuludega, võlausaldajate õiglase ja võrdse kohtlemise ning rahastamise kiire suunamise kõige tootlikumasse kasutusse siseturul. Seepärast on asjakohane, et liit teeks vajaliku õigusliku meetme ettepaneku, et luua selline solveerimiskord ühtse järelevalvemehhanismi poolt järelevalvatavate pankade jaoks. Et vältida probleeme riikidepoolse ülevõtmisega ning tagada ühtne institutsionaalne mehhanism ja kõigile osalevate liikmesriikide pankadele võrdsed tingimused, on asjakohaseks õigusaktiks määrus. 3.3. Proportsionaalsus Kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega ei peaks liidu meetme sisu ega vorm minema aluslepingute eesmärkide saavutamiseks vajalikust kaugemale. Pankade järelevalvet ja solveerimist peab pangandusliidus teostama samal võimutasandil. Vastasel juhul võib raskustes pankade kulude katmise küsimus tekitada pingeid Euroopa järelevalvaja ja riiklike solveerimisasutuste vahel. Need pinged võivad õõnestada nii järelevalvet kui ka solveerimist ning moonutada konkurentsi liikmesriikide vahel. Hiljutine kriis juhtis tähelepanu vajadusele kiirete ja otsustavate ning Euroopa tasandil rahastatavate meetmete järele vältimaks pankade riiklikul tasandil solveerimise ebaproportsionaalset mõju reaalmajandusele, piiramaks ebakindlust ning vältimaks hoiuste väljavoolu ja kriisi levimist siseturul. Ühtne solveerimismehhanism tagaks samade eeskirjade samasuguse kohaldamise osalevate liikmesriikide iga maksejõuetuse ohus oleva panga suhtes. Piisav varurahastus leevendaks probleeme üksikpankades nii, et ei kaoks usaldus liikmesriigi (või muude riikide, kes võib turgude jaoks paista samadele riskidele avatuna) kogu pangandussüsteemi vastu. Suurem õiguskindlus, nõuetekohaselt ühtlustatud stiimulid pangandusliidu raames ning kesksete ja ühetaoliste solveerimismeetmete majanduslikud eelised viitavad sellele, et ettepanek on proportsionaalsuspõhimõttega kooskõlas ja ei lähe kaugemale sellest, mis on vajalik seatud eesmärkide saavutamiseks. Käesolevas määruses austatakse põhiõigusi ja järgitakse Euroopa Liidu põhiõiguste hartaga tunnustatud põhimõtteid, eelkõige õigust isikuandmete kaitsele, ettevõtlusvabadust ning õigust tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele, ja seda tuleb rakendada kooskõlas kõnealuste õiguste ja põhimõtetega. 4. ETTEPANEKU ÜKSIKASJALIK SELGITUS 4.1. Ühtne solveerimismehhanism 4.1.1. Põhimõtted, ülesehitus ja rakendamisala Ühtne solveerimismehhanism peab sisaldama otsuste tegemise struktuure, mis on õiguslikult korrektsed ja kriisi ajal tõhusad. Otsuste tegemine peab tagama Euroopa tasandi otsused, kuid kaasama ka liikmesriike, tunnistades pankade solveerimise olulisust riikide majandusele. Ühtne solveerimismehhanismiga kohaldatakse mehhanismis osalevate liikmesriikide raskustesse sattunud pankade suhtes pankade maksevõime taastamise ja solveerimise direktiivis sätestatud ühtseid eeskirju. Ühtne solveerimismehhanism hõlmab ühtseid eeskirju ja menetlusi, mida kohaldab ühtne solveerimisnõukogu koos komisjoni ja osalevate liikmesriikide solveerimisasutustega. Euroopa Komisjon osaleb ühtses solveerimismehhanismis üksnes niivõrd, kui see on vajalik käesolevas määruses ette nähtud konkreetsete ülesannete täitmiseks ja seoses riigiabijuhtumite uurimisega aluslepingu kohaselt või, analoogia alusel, Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 107 kohaldamiseks kehtestatud kriteeriumide kohaldamiseks. Siiski ei järgi ühtne solveerimismehhanism solveerimisprotsessi iseärasuste tõttu ühtse järelevalvemehhanismi diferentseeritud lähenemisviisi eri liiki pankadele. Vastupidiselt pidevale igapäevase järelevalve ülesandele, võib samaaegselt maksejõuetusse sattuda ja solveerimist vajada vaid piiratud arv pankasid. Peale selle on ühtse solveerimismehhanismi lai rakendusala täielikus kooskõlas loogikaga, mille kohaselt EKP võib võtta probleemide korral, k.a võimaliku solveerimise jaoks üle iga panga järelevalve. Lisaks on kriis näidanud, et Euroopa tasandi solveerimisraamistikku ei vaja mitte üksnes suured rahvusvahelised pangad. Diferentseeritud solveerimisasutuste olemasolu erineva suurusega pankade jaoks tähendaks ka diferentseeritud rahastamist ja kaitsemehhanisme, mis võivad omakorda põlistada riikide ja pankade sidemeid ning moonutada konkurentsi. 4.1.2. Ühtse solveerimismehhanismi tegevuspõhimõtted Objektiivse ja õiglase solveerimisprotsessi tagamiseks on komisjonil, solveerimisnõukogul ja riiklikel solveerimisasutustel keelatud pankade, nende hoiustajate, võlausaldajate või aktsionäride diskrimineerimine kodakondsuse või tegevuskoha alusel. Piiriüleste gruppide solveerimine toimub põhimõtete alusel, mis tagavad grupi eri üksuste võrdse kohtlemise, võimaldavad nõuetekohaselt arvesse võtta solveerimises osalevate liikmesriikide huve ja vältida võlausaldajate kanda olevate kulude kasvamist tasemele, mis ületaks tavalise maksujõuetusmenetluste puhul kantavaid kulusid. Kui solveeritakse vaid osa grupist, on ettepaneku eesmärk tagada, et solveerimisprotsess ei mõjutaks negatiivselt grupi neid üksusi, mida ei solveerita. Reeglina kaetakse solveerimise kulud kohustuste ja nõudeõiguste teisendamise teel ja pangandussektori poolt. Seepärast tagatakse ettepanekuga, et komisjon, solveerimisnõukogu ja riiklikud solveerimisasutused otsustavad solveerimise rahastamiskorra nii, et minimeeritakse erakorralise riikliku toetuse kasutamist. 4.1.3. Seos komisjoni riigiabi kontrolliga Komisjoni poolne riigiabi kontroll säilib ühtses solveerimismehhanismis igal juhul. See tähendab, et niipea, kui EKP teavitab komisjoni ja solveerimisnõukogu, et pank on maksejõuetu või maksejõuetuse ohus, peaks solveerimismenetlus ühtse solveerimismehhanismi raames toimuma, kui see on asjakohane, paralleelselt riigiabi menetlusega, nii et asjaomast liikmesriiki või liikmesriike tuleks kutsuda üles teavitama komisjoni kavandatavatest meetmetest vastavalt Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklile 108. See nõuab pideva koostöö sisseseadmist ja teabevahetust solveerimisnõukogu ja komisjoni vahel riigiabi menetluse lõpuleviimiseks. Peale selle oleks riigiabi eeskirjade kohane komisjoni otsus eeltingimuseks panga solveerimise algatamise otsuse tegemiseks komisjoni poolt. Kui fondi kasutamisel ei ole tegemist riigiabiga, tuleks analoogia alusel eeltingimusena panga solveerimise algatamise otsuse tegemisel kohaldada Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 107 kohaldamiseks kehtestatud tingimusi, et säilitada siseturu terviklikkus osalevate ja mitteosalevate liikmesriikide vahel. 4.1.4. Ülesanded ja otsuste tegemise struktuur Ühtne solveerimismehhanism katab kõik peamised solveerimisülesanded, mis on maksejõuetuse ohus pankade solveerimiseks hädavajalikud. Nende ülesannete hulka kuuluvad muu hulgas lubamine kohaldada lihtsustatud kohustusi solveerimiskava koostamise nõude suhtes, solveerimiskavade koostamine, solveerimiskavade läbivaatamine, pankade solveeritavuse hindamine, pankade solveerimise algatamise otsuste tegemine, solveerimisõiguste kasutamine solveeritava krediidiasutuse või investeerimisühingu suhtes ning solveerimisskeemide rakendamine. Lisaks hõlmab ühtne solveerimismehhanism solveerimise rahastamise kasutamise otsuste tegemist. Ühtse solveerimismehhanismi koosseis tagab, et tema otsuste tegemise struktuurid oleksid õiguslikult korrektsed ja tõhusad, sh kriisi ajal. Need on kavandatud tagama, et otsused tehakse Euroopa tasandil ja kaasavad liikmesriike, arvestades pankade solveerimise olulisust riikide majandusele. Ühtse solveerimismehhanismi otsuste tegemise struktuurid hõlmavad ühtset solveerimisnõukogu, osalevate liikmesriikide solveerimisasutusi ja Euroopa Komisjoni. Ühtse solveerimismehhanismi ülesanded on jagatud ühtse solveerimisnõukogu ja riiklike solveerimisasutuste vahel. Ühtse solveerimismehhanismi tõhususe ja vastutuse tagamiseks ning kooskõlas juriidiliste nõuetega on Euroopa Komisjonil kui ELi institutsioonil õigus algatada panga solveerimine kas solveerimisnõukogu soovituse alusel või omal algatusel. Kui komisjon algatab solveerimismenetluse, otsustab ta ka solveerimisvahendite raamistiku üle, mida igal konkreetsel juhul kohaldatakse, ja fondi kasutamise üle. Ühtne solveerimisnõukogu teeb kõik muud otsused ühtse solveerimismehhanismi määruse alusel ja suunab need riiklikele solveerimisasutustele riiklikul tasandil täitmiseks kooskõlas ühtse solveerimismehhanismi määruse ning direktiiviga [ ]. Solveerimisnõukogu kontrollib oma otsuse täitmist riiklike solveerimisasutuste poolt riiklikul tasandil, ning kui riiklik solveerimisasutus ei järgi tema otsust, võib ta adresseerida otsused otse pankadele. 4.1.5. Otsuste tegemise protsess Direktiiviga [ ] kehtestatud eeskirjade kohaselt algatataks panga solveerimine juhul, kui ta on maksejõuetuse ohus või tõenäoliselt satub maksejõuetusse, kui ükski erasektori meede ei suuda maksejõuetust ära hoida, ja kui solveerimine on riigi huvides, kuna pangal on süsteemne mõju ja tema raskustesse sattumine kahjustaks finantsstabiilsust. Solveerimise eesmärk on tagada panga oluliste funktsioonide jätkuvus, kaitsta finantsstabiilsust, minimeerida sõltuvust maksumaksja rahast ja kaitsta hoiustajaid. Solveerimine algatatakse protsessi raames, millega tagatakse õigustatud ja erapooletu otsuse tegemine iga maksejõuetuse ohus panga suhtes: – EKP kui pankade järelevalvaja teavitab maksejõuetuse ohus pangast komisjoni, solveerimisnõukogu ning asjaomaseid riiklikke asutusi ja ministeeriume; – solveerimisnõukogu hindab süsteemse ohu olemasolu ja seda, kas ei leidu võimalusi erasektoripoolseks lahenduseks; – kui need tingimused on täidetud, soovitab solveerimisnõukogu komisjonil algatada solveerimise; – komisjon otsustab algatada solveerimise ja annab solveerimisnõukogule raamistiku solveerimisvahendite kohaldamiseks ja fondi kasutamiseks solveerimise toetamiseks. Solveerimisnõukogu võtab riiklikele solveerimisasutustele suunatud otsuse kaudu vastu solveerimisskeemi, milles sätestatakse solveerimisvahendid, meetmed ja rahastamine ning antakse asjaomastele riiklikele solveerimisasutustele ülesanne võtta solveerimismeetmed; – riiklikud solveerimisasutused viivad solveerimisnõukogu otsustatud meetmed riikliku õiguse kohaselt ellu. Kui riiklikud solveerimisasutused ei täida solveerimisnõukogu otsuseid, on solveerimisnõukogul õigus võtta riiklike solveerimisasutuste ülesanded üle ja adresseerida teatavad otsused solveerimismeetmete võtmise kohta otse pankadele. 4.1.6. Aruandlus ja eelarve Ühtse solveerimismehhanismi iga üksik osa on oma ülesannete täitmisel sõltumatu ja tema suhtes kehtivad ranged aruandlusnõuded tagamaks, et ta kasutab oma õigusi õigesti ja erapooletult, käesoleva määruse ja direktiiviga [ ] kehtestatud piirides. Seepärast vastutab solveerimisnõukogul Euroopa Parlamendi ja nõukogu ees kõigi käesoleva ettepaneku alusel tehtud otsuste eest. Solveerimisnõukogu tegevusest teavitatakse ka osalevate liikmesriikide parlamente. Solveerimisnõukogu peab vastama kõigile talle osalevate liikmesriikide parlamentidest saadetud tähelepanekutele või küsimustele. Ühtse solveerimismehhanismi eelarve, mis hõlmab ühtset solveerimisfondi, ei ole liidu eelarve osa. Ühtse solveerimismehhanismi ülesannete täitmisega seotud kulusid, fondi haldamist ja kasutamist rahastatakse pangandussektori osamaksudest.. 4.1.7. Suhted mitteosalevate liikmesriikidega Direktiiviga [ ] luuakse riiklike solveerimisasutuste hulgas pangandusgruppidega tegelevad solveerimiskolleegiumid, tagades, et kõigi selliste liikmesriikide solveerimisasutused, kus pank tegutseb, osalevad asjakohasel ja tasakaalustatud määral. Kui pangagrupi päritoluriigi ja vastuvõtva riigi solveerimisasutustel on lahkhelisid solveerimiskavade koostamise ja solveerimise enda suhtes, on Euroopa Pangandusjärelevalvel vahendaja roll. Ühtse solveerimismehhanismi raames asendab ühtne solveerimismehhanism üksnes ühtses järelevalvemehhanismis osalevates riikides asutatud üksuste ja gruppide puhul direktiiviga [ ] (millega luuakse krediidiasutuste ja investeerimisühingute maksevõime taastamise ja solveerimise raamistik) sätestatud solveerimiskolleegiume. Selle asemel kaasatakse solveerimisnõukogusse riiklike solveerimisasutuste esindajad. Mitteosalevates liikmesriikides asutatud pankade suhtes, nagu on määratletud ühtse järelevalvemehhanismi määruses, kohaldatakse direktiivi [ ] jätkuvalt täiel määral. Samamoodi reguleerib ühtse solveerimismehhanismi ja mitteosalevate liikmesriikide solveerimisasutuste suhteid täielikult direktiiv [ ]. Sätteid erinevate solveerimisfondide vaheliste suhete kohta (vastastikune toetamine ning vabatahtlik vastastikune laenuvõtmine ja -andmine) kohaldatakse ühtse solveerimisfondi ja mitteosalevate liikmesriikide solveerimisfondide suhtes samuti täiel määral. Ettepanekus selgitatakse, et direktiivis [ ] ja Euroopa Pangandusjärelevalve määruses sätestatud Euroopa Pangandusjärelevalve rolli, k.a tema vahendajaõigusi, kohaldatakse solveerimisnõukogu suhtes täiel määral. Peale selle võetakse ettepanekus kolmel viisil arvesse ühtses solveerimismehhanismis mitteosalevates liikmesriikides asutatud pankade olukorda. Esiteks sätestatakse ettepanekus põhimõte, et ühtse solveerimismehhanismi ükski osa ei tohi diskrimineerida krediidiasutusi, hoiustajaid, investoreid või muid võlausaldajaid nende kodakondsuse või tegevuskoha alusel. Teiseks nähakse ettepanekuga ette, et kui grupp hõlmab nii osalevas kui ka mitteosalevas liikmesriigis asutatud krediidiasutusi, asendab solveerimisnõukogu osalevate liikmesriikide solveerimisasutusi direktiivis [ ] sätestatud solveerimiskolleegiumides. Kolmandaks on mitteosalevatel liikmesriikidel alati võimalus ühtse järelevalvemehhanismiga ühineda ja tagada seeläbi, et nende territooriumil asutatud pankade suhtes kohaldatakse ühtset solveerimismehhanismi. 4.1.8. Seos Euroopa Parlamendi ja nõukogu [ ] direktiiviga [ ], millega luuakse krediidiasutuste ja investeerimisühingute maksevõime taastamise ja solveerimise raamistik Ühtse solveerimismehhanismi raames kehtivad direktiiviga [ ] (millega luuakse krediidiasutuste ja investeerimisühingute maksevõime taastamise ja solveerimise raamistik) kehtestatud eeskirjad osalevate liikmesriikide suhtes nii, nagu need kehtivad kogu siseturul. Erandeid sellest võidakse teha üksnes juhul, kui käesolevas määruses sätestatud menetlused või sätted asendavad direktiivi [ ] asjaomaseid sätteid (näiteks sätted piiriüleste kolleegiumide kohta, mis asendatakse otsuste tegemisega ühtse solveerimismehhanismi raames). Ühtse solveerimismehhanismi ettepanek sisaldab teatavaid sätteid, mis on direktiivi [ ] sätetega paralleelsed, kuna solveerimisnõukogu ja komisjon peavad tuginema oma tegevuses vahetult kohaldatavale liidu õigusele. Muude käesoleva ettepaneku sätete puhul viidatakse konkreetselt komisjoni ettepanekule direktiivi [ ] kohta. Mõnda neist sätetest on muudetud aruandega, mille üle Euroopa Parlamendi majandus- ja rahanduskomisjon hääletas mais, ja nõukogu 26. juuni üldise lähenemisviisiga. Ühtne solveerimismehhanism peab olema lõppkokkuvõttes täielikus kooskõlas Euroopa Parlamendi ja nõukogu vahelise kokkuleppega direktiivi [ ] asjus. Käesolevas ettepanekus viidatakse nõukogu üldisele lähenemisviisile kui uusimale kättesaadavale dokumendile. Kuna läbirääkimised Euroopa Parlamendi ja nõukogu vahel käivad ja direktiiv ei ole saanud veel lõplikku kuju, on komisjoni eesmärk asendada need olulised sätted kaasseadusandjate direktiivi [ ] alaste läbirääkimiste lõpliku tulemusega. Teatavate, direktiiviga [ ] juba hõlmatud aspektide puhul on hädavajalik täiendav ühtlustamine ühtse pankade solveerimise fondiga, et tagada ühtse solveerimismehhanismi nõuetekohane toimimine. Esiteks tuleks solveerimiseks täielikult ühtlustada nõuete hierarhia hoiustajate eelisõiguste põhimõtte alusel. Artiklis 15 tehakse ettepanek ühtlustada solveerimisel nõuete hierarhia hoiustajate eelisõiguste põhimõtte alusel. Komisjon on seisukohal, et selline ühtlustamine on vajalik kõigi direktiivi [ ] reguleerimisalasse kuuluvate üksuste puhul, et tagada siseturul võrdsed tingimused. Teiseks tuleks ühtse solveerimismehhanismi raames piirata igasugust paindlikkust kohustuste ja nõudeõiguste teisendamisel ja allutada see kõigi pankade puhul samadele tingimustele. Seepärast sisaldab ettepaneku artikkel 24 nõukogu 26. juuni 2013. aasta üldisel lähenemisviisil põhinevaid täiendavaid rangeid piire ja välistab selles kontekstis igasugused direktiiviga [ ] sätestatud erandid (eelkõige seoses kohustuste ja nõudeõiguste teisendamise künnise arvutamisega). 4.2. Solveerimisnõukogu 4.2.1. Juhtimine Tagamaks tulemuslikku ja vastutustundlikku solveerimisotsuste tegemist, nähakse solveerimisnõukogu struktuuri ja toimimiseeskirjadega ette kõigi asjaomaste liikmesriikide asjakohane osalemine. Solveerimisnõukogu koosneb tegevdirektorist, tegevdirektori asetäitjast, komisjoni ja EKP nimetatud esindajatest ning iga osaleva liikmesriigi nimetatud liikmetest, kes esindavad riiklikke solveerimisasutusi. Solveerimisnõukogu eesotsas tegevdirektoriga tuleb kokku ja tegutseb kaht liiki istungitel: täitevistungitel ja täisistungitel. Solveerimisnõukogu istungitele võib kutsuda vaatlejaid. Täisistungil teeb solveerimisnõukogu kõik üldised otsused. Täitevistungil teeb solveerimisnõukogu otsuseid üksikute pankade või pangandusgruppide kohta. Selliste otsuste sisu ulatub solveerimise kavandamisest ja varase sekkumise volitustest otsusteni solveerimisskeemide üle, k.a fondi kasutamine solveerimisprotsessi rahastamiseks ja riiklike solveerimisasutuste juhendamine solveerimisotsuste rakendamise asjus. Täitevistungil koosneb solveerimisnõukogu tegevdirektorist, tegevdirektori asetäitjast ning komisjoni ja EKP nimetatud esindajatest. Sõltuvalt igal konkreetsel juhul solveerimisele kuuluvatest pankadest või gruppidest, kogunevad solveerimisnõukogu täitevistungile peale tegevdirektori, tegevdirektori asetäitja ning komisjoni ja EKP nimetatud esindajate asjaomaste riiklike solveerimisasutuste nimetatud liikmed. Seepärast osalevad piiriüleste pangandusgruppide solveerimise puhul istungitel ja otsustamisprotsessis nii grupi tasandi solveerimisasutuse asukohaks oleva liikmesriigi nimetatud kui ka nende liikmesriikide nimetatud liikmed, kus asuvad konsolideeritud järelevalve alla kuuluvad tütarettevõtjad või üksused. Solveerimisnõukogus kohaldatavates hääletamiseeskirjades võetakse arvesse vajadust arvestada kõigi liikmesriikide huve, keda solveerimisotsus puudutab. Ühelgi osalejal ei ole vetoõigust. Kuid võttes arvesse liikmesriikide sõltumatust riiklike eelarvete kasutamise üle otsustamisel, nähakse ettepanekuga selgesõnaliselt ette, et ühtne solveerimismehhanism ei saa nõuda liikmesriikidelt erakorralise riikliku toetuse andmist ühelegi solveerimisel olevale üksusele. Peale selle, et võtta täiel määral arvesse kõiki eelarvelisi mõjusid liikmesriikidele, võivad asjaomaste riiklike solveerimisasutuste nimetatud liikmed taotleda täitevistungil ühte täiendavat arupidamist sellise võimaliku mõju üle. 4.2.2. Õigused Solveerimisnõukogu koondab EKP ja riiklike solveerimisasutuste teabe nende haldusalasse kuuluvate pankade rahandusliku usaldusväärsuse kohta. Võrreldes siseriiklike volituste alusel töötavate riiklike asutuste võrgustikuga võimaldab see paremini hinnata asjaolusid, mis võivad tekitada vajaduse algatada panga solveerimine ja vältida piiriüleseid kõrvalmõjusid. Ettepanek põhineb pankade maksevõime taastamise ja solveerimis direktiivi raamistikul ning annab solveerimisnõukogule õigused kiiresti sekkuda, kui panga või grupi finantsolukord halveneb. Solveerimisnõukogul on õigus otsustada, millal soovitada komisjonil algatada panga või grupi solveerimine. Kui komisjon otsustab, et tingimused on täidetud ja algatab panga solveerimise, otsustab solveerimisnõukogu komisjoni kehtestatud raamistikus kohaldatavate solveerimisvahendite üksikasjad ja fondi vahendite jaotuse. Need õigused lubavad solveerimisnõukogul valida ja kohaldada solveerimisvahendeid, eeskirju ja meetmeid ühetaoliselt. Eelkõige juhul, kui pangad tegutsevad piiriüleselt, võimaldab see kõrvaldada liikmesriikide eeskirjade ja lähenemisviiside praegused lahknevused koos nende negatiivsete tagajärgedega liidu pangandusturgude toimimisele. Solveerimisnõukogu selline otsene vastutus tagab kõigi osalevate liikmesriikide pankade võrdse kohtlemise ning pankade solveerimise ühtsete eeskirjade kohaldamise prognoositavuse ja usalduse selle vastu. See suurendab õiguskindlust ja säilitab paremini finantsvara väärtust, vältides ebasoovitavaid häireid rahaliste vahendite liikumises. Samuti tagab see maksejõuetuse ohus krediidiasutuste ja investeerimisühingute vara kasutamise kõige tootlikumal viisil, et minimeerida võlausaldajate kahjusid kõigis osalevates liikmesriikides, lähtumata üksikute liikmesriikide huvidest. Solveerimisnõukogu tagab solveerimisotsuste kindla täitmise riiklike solveerimisasutuste poolt vastavalt siseriiklikule õigusele. Selleks on solveerimisnõukogul õigused valvata riiklike solveerimisasutuste poolse rakendamise järele ja seda hinnata, saades vajaduse korral teavet otse pankadelt või viia läbi uurimisi või kontrollkäike kohapeal. Kui riiklik solveerimisasutus ei rakenda solveerimisotsust kokkulepitud solveerimisskeemi kohaselt, on solveerimisnõukogul õigus adresseerida teatavad otsused otse asjaomasele pangale ja nõuda vajalike meetmete võtmist solveerimisotsuse rakendamiseks. 4.2.3. Euroopa ja rahvusvaheline koostöö Solveerimisnõukogu teeb oma ülesannete täitmiseks koostööd EKP ja muude ametiasutustega, kellel on ühtse järelevalvemehhanismi raames krediidiasutuste järelevalve õigused, ning muude ametiasutustega, kes kuuluvad Euroopa Finantsjärelevalve Süsteemi. Solveerimisnõukogu teeb tihedat koostööd ka riiklike solveerimisasutustega, sest need mängivad solveerimismeetmete ettevalmistamisel ja rakendamisel põhirolli. Kuna paljud krediidiasutused tegutsevad ka rahvusvaheliselt, väljaspool liitu, on solveerimisnõukogul ainsana õigus sõlmida osalevate liikmesriikide ametiasutuste nimel mittesiduvaid koostöölepinguid kolmandate riikide ametiasutustega. 4.3. Ühtne pankade solveerimise fond 4.3.1. Põhimõtted, asutamine ja eesmärgid Solveerimisnõukogu tegutseb põhimõttel, et solveerimisvahendite kasutamisega seotud kahjud ja kulud kannavad esmalt solveeritava krediidiasutuse või investeerimisühingu aktsionärid ja võlausaldajad ning lõpuks vajaduse korral finantssektor. Isegi kui krediidiasutuse või investeerimisühingu ümberkorraldamise kulud tuleks katta nende sisemistest ressurssidest, peab olema mehhanism, mis võimaldab krediidiasutusel või investeerimisühingul (kas tema algsel kujul, sildpanga või varahaldusvahendi – rämpspanga kaudu) tegutsemist jätkata. Seepärast on oluline luua pankade solveerimise fond, et tagada solveerimismeetmete (näiteks lühiajalise rahastuse pakkumine solveeritavale krediidiasutusele või investeerimisühingule või garantiid selle võimalikele ostjatele) tulemuslikkus. Ühtse solveerimisfondi esmane eesmärk on pigem tagada finantsstabiilsus kui katta solveeritava krediidiasutuse või investeerimisühingu kahjusid või pakkuda talle kapitali. Fondi ei tuleks pidada päästefondiks. Siiski võib tekkida erandlikke asjaolusid, kui sisemiste ressursside piisava ammendamisega (vähemalt 8 % solveeritava krediidiasutuse või investeerimisühingu kohustustest ja omavahenditest) ei ole suudetud esmast eesmärki saavutada ilma solveerimisfondita, mis kataks kahjud ja annaks kapitali. Ainult selliste asjaolude korral võib fondi kasutada erasektori vahendite kaitseks. Ühtse solveerimisfondi loomist õigustab esmajoones asjaolu, et integreeritud finantsturgudel parandab igasugune solveeritavale pangale antav finantstoetus finantsstabiilsust ja ka teiste pankade tervist mitte üksnes asjaomases liikmesriigis, vaid ka muudes liikmesriikides. Kuna sellisest toetusest saavad kaudselt kasu kõik osalevate liikmesriikide pangad, ei peaks toetuse rahastamises osalemine piirduma üheainsa liikmesriigi pankadega. Fondi võime koondada kõigi euroala pankade vahendeid pakub palju tõhusamat puhvrit pangakriiside vastu, mille puhul kahjud on keskendatud asümmeetriliselt mõnesse liikmesriiki, ja fond toimib selles mõttes kogu euroala kindlustusmehhanismina. Hiljutine kriis näitas, et kahjud tekkisid liikmesriikides erinevalt. Kuna kahjud pangandussektorit tulevikus tabavatest löökidest keskenduvad tõenäoliselt konkreetsel ajahetkel mõnesse liikmesriiki, pehmendab ühtne Euroopa kaitsemehhanism, erinevalt üksikutest riiklikest kaitsemehhanismidest, selliseid lööke tulemuslikumalt ette makstavate ja äärmuslikel juhtudel tagantjärele makstavate osamaksude abil kogu euroala pangandussektorilt. Seepärast on ressursse Euroopa tasandil koondav fond tugevam ja suurendab pangandussüsteemi vastupanuvõimet. Samal ajal vähendab erakorraliste tagantjärele tehtud osamaksude ühtlane jaotamine kõigi osalevate liikmesriikide pankade vahel iga panga jaoks selliste osamaksude taset, piirates nende protsüklilist mõju. Pealegi võib mehhanism, mis katab kulusid laiemalt kui ühes riigis, murda konkreetse liikmesriigi pangakriisi ja riigi eelarvepositsiooni vahelise vastastikkuse sõltuvuse nõiaringi. Kui ühtne solveerimisfond eksisteerinuks finantskriisi algusest peale, oleks niimoodi saadud pehmendada mõne liikmesriigi praegust koormust. Peale selle oleks ühtsel solveerimisfondil, mis saab koondada kõigi osalevate liikmesriikide pangandussektori vahendeid, suurem osamaksubaas ja seega kõrgendatud maine, mis võimaldaks solveerimisnõukogul vajaduse korral turult odavamalt juurde laenata. Suurem võime saada väliseid vahendeid turult vähendab fondi vajadust toetuda äärmuslikel juhtudel riiklikele vahenditele, mis aitaks veelgi kaasa riikide ja pankade vahelise seose murdmisele ning maksumaksjate kaitsmisele solveerimiskulude eest. Ühtset fondi on vaja ka stiimulite nõuetekohaseks ühtlustamiseks pangandusliitu kuuluvate krediidiasutuste ja investeerimisühingute vahel. Kui riiklikest vahenditest tuleks eraldada vahendeid nende solveerimiskulude katteks, mis ületavad aktsionäride ja võlausaldajate kantud kulusid, kahjustaks see, eriti piiriüleste pangandusgruppide puhul, mitte üksnes ühtse solveerimismehhanismi, vaid ka ühtse järelevalvemehhanismi tulemuslikkust. Ühtse solveerimismehhanismi loomiseks on vaja, et solveerimisnõukogul oleks ühtsele pankade solveerimise fondile kiire ja tõhus juurdepääs. Fond loob erasektori vahenditest väliskihi, mis võib pakkuda keskmise ja pika tähtajaga rahastamist, et vältida või minimeerida riigi raha kasutamist pankade solveerimiseks. Peale selle suurendab see solveerimisprotsessi tulemuslikkust, hoides ära riiklike vahendite kasutamisest tekkivad kooskõlastusprobleemid, eriti piiriüleste gruppide puhul. 4.3.2. Fondi rahastamine Piisava rahastamise tagamiseks, jooksva rahastamise süsteemide protsüklilisuse vältimiseks ja välise finantstoetuse taotlemise vajaduse minimeerimiseks vajab fond kergesti kättesaadavaid vahendeid. Selleks peaks fondi sihtsuurus olema vähemalt 1 % tagatud hoiustest osalevate liikmesriikide pangandussüsteemides. Sellest peaks piisama, et tagada nõuetekohane solveerimine tulevase kriisi korral, tingimusel et võlausaldajad katavad vähemalt kuni 8 % solveeritava krediidiasutuse või investeerimisühingu kohustustest ja omavahenditest. Panku ning euroala pankade hoitavate tagatud hoiuste hinnangulist summat käsitlevate 2011. aasta andmete alusel vastaks ühtse solveerimisfondi 1 % sihtsuurus umbes 55 miljardile eurole. Fondi sihtsuurus absoluutväärtuses (eurodes) jääb dünaamiliseks ja suureneb pangandussektori kasvades automaatselt. Fondi täiemahuliseks saamiseks nähakse ette 10aastane üleminekuperiood. Kui fond teeb väljamakseid, mis on suuremad kui pool tema sihtsuurusest, võidakse seda pikendada 14 aastani. Kui esialgse ülesehitusetapi jooksul fondist väljamakseid ei tehta, annab pangandussektor igal aastal umbes kümnendiku sihtsummast ehk absoluutväärtuses umbes 5,5 miljardit eurot. Pärast esialgset fondi ülesehitamisetappi teevad pangad täiendavaid osamakse, kui nende osamaksubaas kasvab või kui fondist tehakse väljamakseid. Kui fondi vabad rahalised vahendid langevad alla poole fondi sihtsuurusest, kehtestatakse pankadele minimaalne iga-aastane osamaks, mis peab moodustama kokku vähemalt ühe viiendiku kõigi ühtses solveerimismehhanismis osalevate liikmesriikide pankade kõigist kohustustest (v.a regulatiivne kapital ja tagatud hoiused). Osamaksude suurus arvutatakse kooskõlas pankade maksevõime taastamise ja solveerimise direktiiviga pankade kohustuste alusel, võtmata arvesse omavahendeid ja tagatud hoiuseid, ning kohandades saadud summat panga riskiprofiiliga. See tähendab, et peaaegu eranditult hoiustega rahastatavate pankade osamaksud on tegelikult väga väikesed. Loomulikult teevad sellised pangad osamaksusid riiklikesse hoiuste tagamise skeemidesse. Et vältida olukordi, kus osamaksude sissenõudmine põhjustab heas seisundis krediidiasutustel ja investeerimisühingutel probleeme finantsstabiilsusega, on ette nähtud kaitsemehhanismid, st ajutine vabastamine tagantjärele makstavate osamaksude kohustusest. Kui ette makstud osamaksudest ei piisa ja tagantjärele makstavad osamaksud ei ole koheselt kättesaadavad, võib eriti üleminekuetapil olla vaja täiendavat varurahastust, et tagada panga/pankade oluliste funktsioonide jätkuvus kogu ümberkorraldusprotsessi ajal. Kui see on vajalik solveerimise rahastamiseks, võib fond sõlmida finantsasutuste või muude kolmandate osapooltega lepinguid laenu või muu toetuse saamiseks (k.a riiklikest vahenditest). Sellise toetuse maksaks põhimõtteliselt tagasi solveeritav krediidiasutus või investeerimisühing ise. Kui see ei peaks aga võimalik olema, nähakse määrusega ette, et kahjud kannavad kõik mehhanismis osalevad pangad tagantjärele makstavate osamaksude kaudu. See tagab keskpikas perspektiivis riigi vahendite kasutamise eelarvelise neutraalsuse. Vältimaks ebasoodsama olukorra loomist neile liikmesriikidele, kes on käesoleva ettepaneku jõustumise ajaks solveerimisfondi juba loonud, jätab määrus asjaomastele liikmesriikidele vabaduse otsustada, kuidas olemasolevaid riiklikke solveerimisfonde kasutataks nende pankade käesolevast määrusest tulenevate kohustuste täitmiseks. 4.3.3. Hoiuste tagamise skeemide roll solveerimisel Kui pank on solveeritud, annab riiklik hoiuste tagamise skeem, millega pank on seotud, summa, mille suurus võib ulatuda tagatud hoiuste summani, kahjude eest, mille ta oleks kandnud panga likvideerimisel tavalise maksejõuetusmenetlusega. See roll on juba praegu täiel määral sätestatud direktiivis [ ]. Ühtne solveerimismehhanism ei mõjuta krediidiasutuste kaitseskeeme ja muid grupisiseseid tugirahastusmehhanisme, mille teatavad krediidiasutuste grupid on loonud. Ühtne solveerimismehhanism sekkub üksnes siis, kui erasektori lahendused ei tule maksejõuetute pankade olukorra lahendamisega toime. 4.3.4. Fondi roll ühtse solveerimismehhanismi väliseid krediidiasutusi ja investeerimisühinguid hõlmavate gruppide solveerimisel Selliste gruppide solveerimisel, mis hõlmavad nii ühtsesse solveerimismehhanismi kuuluvaid kui ka mittekuuluvaid krediidiasutusi ja investeerimisühinguid, vastab fondi panus grupi ühtsesse solveerimismehhanismi kuuluvate osade osatähtsusele, ülejäänud kulud kaetakse ühtse solveerimismehhanismi välistest riiklikest rahastamismehhanismidest. Solveerimise rahastamise tugevdamiseks kogu siseturul võimaldab ettepanek fondil omal valikul muudelt solveerimise rahastamismehhanismidelt laenu võtta või seda neile anda. See võimaldab fondil kanda olulisi kulusid, mis ei ole kaetud ette ja tagantjärele makstavate osamaksudega. Samuti toetab see solveerimise rahastamismehhanisme ühtse solveerimismehhanismi välistes liikmesriikides. 4.3.5. Riiklike solveerimise rahastamismehhanismide väljavahetamine Kuna fond vahetab välja selles osalevate liikmesriikide riiklikud solveerimise rahastamismehhanismid, võivad need liikmesriigid, kes olid käesoleva määruse jõustumise ajaks riiklikud solveerimise rahastamismehhanismi juba loonud, otsustada nende kasutamise üle nende siseriikliku õiguse kohaselt. Liikmesriigid võiksid otsustada ka, et nimetatud riiklikud solveerimise rahastamismehhanismid teeksid pankade eest osamakse solveerimisfondi kuni täieliku tühjenemiseni. 5. MÕJU EELARVELE Solveerimisnõukogu rahastatakse täielikult finantsasutuste osamaksudest. Siiski kaasneb teatav väike mõju liidu eelarvele solveerimisnõukogu tegutsemise algetapil. Üksikasjad on esitatud lisatud finantsselgituses. 2013/0253 (COD) Ettepanek: EUROOPA PARLAMENDI JA NÕUKOGU MÄÄRUS, millega kehtestatakse ühtsed eeskirjad ja ühtne menetlus krediidiasutuste ja teatavate investeerimisühingute solveerimiseks ühtse solveerimismehhanismi ja ühtse pankade solveerimisfondi raames ning millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) nr 1093/2010 EUROOPA PARLAMENT JA EUROOPA LIIDU NÕUKOGU, võttes arvesse Euroopa Liidu toimimise lepingut, eriti selle artiklit 114, võttes arvesse Euroopa Komisjoni ettepanekut, olles edastanud seadusandliku akti eelnõu riikide parlamentidele, võttes arvesse Euroopa Keskpanga arvamust[11], võttes arvesse Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee arvamust[12], toimides seadusandliku tavamenetluse kohaselt ning arvestades järgmist: (1) Pangateenuste integreeritud siseturg on äärmiselt oluline liidu majanduse elavnemise soodustamiseks. Paraku on praegune majandus- ja finantskriis näidanud, et siseturu toimimine selles valdkonnas on ohus ja et järjest suureneb finantsturgude killustatuse oht. Pankadevaheliste turgude likviidsus on kahanenud ja pankade piiriülene tegevus väheneb probleemide leviku hirmu ning usalduse puudumise tõttu teiste riikide pangandussüsteemide ja liikmesriikide suutlikkuse suhtes pankasid toetada. (2) Usalduse puudumist ja turu ebastabiilsust süvendavad riikide solveerimiseeskirjade ja vastavate haldustavade vahelised erinevused ning see, et puudub ühtne liidu tasandi menetlus piiriüleste pankade solveerimise kohta otsuste tegemiseks, kuna need ei taga kindlust ja prognoositavust panga maksejõuetusse sattumise võimalike tagajärgede suhtes. Riigi tasandil tehtavad solveerimisotsused võivad põhjustada konkurentsi moonutamist ja lõppkokkuvõttes kahjustada siseturgu. (3) Eelkõige avaldavad liikmesriikide erinevad tavad solveeritavate pankade võlausaldajate nõuete käsitlemisel ja maksejõuetuse ohus olevate pankade päästmisel mõju nende pankade puhul tunnetatavale krediidiriskile ning nende finantsilisele usaldusväärsusele ja maksevõimele. See kahjustab üldsuse usaldust pangandussektori vastu ja takistab asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse kasutamist siseturul, kuna rahastamiskulud oleksid ilma selliste erinevusteta liikmesriikide tavade vahel madalamad. (4) Eri liikmesriikide riigisiseste solveerimiseeskirjade ja vastavate haldustavade vahelised erinevused võivad tuua pankade ja nende klientide jaoks kaasa kõrgemad laenuvõtmiskulud tingituna üksnes sellest, kus nad on asutatud, olenemata sellest, milline on nende tegelik krediidivõimelisus. Lisaks sellele on laenuintressimäärad mõnede liikmesriikide pankade klientide jaoks kõrgemad kui teiste liikmesriikide pankade klientide jaoks, olenemata sellest, milline on nende enda krediidivõimelisus. (5) Seni, kuni solveerimiseeskirjad, tavad ja lähenemisviisid koormuse jagamisele jäävad riigisiseseks ja solveerimise rahastamiseks vajalikke rahalisi vahendeid kaasatakse ja kulutatakse riigi tasandil, jääb siseturg killustatuks. Lisaks sellele on riigisisesed järelevalveasutused tugevalt motiveeritud minimeerima pangakriiside võimalikku mõju oma riigi majandusele, võttes vastu ühepoolseid meetmeid pangandustegevuste eraldamiseks, näiteks piirates grupisiseseid ülekandeid ja laenuandmist või kehtestades rangemad likviidsus- või kapitalinõuded nende jurisdiktsioonis tegutsevatele tütarettevõtjatele, kelle emaettevõtjad on maksejõuetusse sattumise ohus. See piirab pankade piiriülest tegevust ning loob seega takistusi põhivabaduste kasutamisele ja moonutab konkurentsi siseturul. (6) Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiviga [ ][13] on riigisisesed pankade solveerimise eeskirjad teataval määral ühtlustatud ning sellega on ette nähtud solveerimisasutustevaheline koostöö piiriüleste pankade maksejõuetusega tegelemiseks. Siiski ei ole direktiiviga [ ] ette nähtud ühtlustamine täielik ja otsuste tegemise menetlus ei ole tsentraliseeritud. Direktiiviga [ ] nähakse põhimõtteliselt ette ühised solveerimisvahendid ja -õigused, mida iga liikmesriigi siseriiklikud asutused saavad kasutada, ent nende vahendite kohaldamine ja riikliku rahastamismehhanismi kasutamine solveerimismenetluste toetuseks jäetakse siseriiklike asutuste otsustada. Direktiiviga [ ] ei ole välistatud, et liikmesriigid teevad piiriüleste gruppide solveerimise kohta eraldi ja potentsiaalselt vastukäivaid otsuseid, mis võivad suurendada solveerimise kogukulusid. Kuna direktiiviga nähakse ette riiklikud rahastamismehhanismid, ei vähendata sellega ka piisavalt pankade sõltuvust riigieelarvetest makstavast toetusest ning ei välistata seda, et liikmesriigid lähtuvad rahastamismehhanismide kasutamisel eri lähenemisviisidest. (7) Tulemuslike ühtsete solveerimisotsuste tagamine liidus tegutsevate maksejõuetuse ohus olevate pankade, sealhulgas liidu tasandil kaasatud rahaliste vahendite kasutamise kohta, on finantsteenuste siseturu loomise lõpuleviimiseks keskse tähtsusega. Siseturul võib ühe liikmesriigi pankade maksejõuetusse sattumine kahjustada kogu liidu finantsturgude stabiilsust. Tulemuslike ja ühtsete solveerimiseeskirjade ja võrdsete solveerimise rahastamistingimuste tagamine kõigis liikmesriikides ei ole mitte ainult nende liikmesriikide huvides, kus pangad tegutsevad, vaid üldkokkuvõttes kõigi liikmesriikide huvides, kuna see on vahend, mis võimaldab säilitada konkurentsi ja parandada siseturu toimimist. Pangandussüsteemid on siseturul omavahel tihedalt seotud, pangandusgrupid on rahvusvahelised ja pankade varades on suur osakaal välismaistel varadel. Ühtse solveerimismehhanismi puudumisel oleks ühtses järelevalvemehhanismis osalevates liikmesriikides aset leidvatel pangakriisidel suurem negatiivne süsteemne mõju ka selles mitteosalevatele liikmesriikidele. Ühtse solveerimismehhanismi loomine suurendaks osalevate liikmesriikide pankade stabiilsust ja väldiks kriisi levikut mitteosalevatesse liikmesriikidesse ning hõlbustaks seega kogu siseturu toimimist. (8) Ühtse järelevalvemehhanismi loomise järel nõukogu määrusega (EL) nr .../... ,[14] mille kohaselt osalevate liikmesriikide pankade üle teeb keskset järelevalvet Euroopa Keskpank (EKP), on tekkinud ebakõla kõnealuste pankade üle tehtava liidupoolse järelevalve ja nende pankade direktiivi [ ] kohase riikidepoolse solveerimismenetluse vahel. (9) Kui ühtsest järelevalvemehhanismist välja jäävate liikmesriikide pankade suhtes rakendatakse riigi tasandi järelevalve-, solveerimis- ja kaitsemehhanisme, mis on kooskõlla viidud, siis ühtses järelevalvemehhanismis osalevate liikmesriikide pankade suhtes rakendatakse liidu tasandi järelevalvekorda ning riigi tasandi solveerimiskorda ja kaitsemehhanisme. Selline ebakõla toob ühtses järelevalvemehhanismis osalevate liikmesriikide pankade jaoks kaasa ebasoodsa konkurentsiolukorra võrreldes teiste liikmesriikide pankadega. Kuna järelevalve ja solveerimine toimuvad ühtse järelevalvemehhanismi raames erinevatel tasanditel, siis ei ole ühtses järelevalvemehhanismis osalevate liikmesriikide pankade puhul sekkumine ja solveerimine sama kiire, järjepidev ja tõhus kui ühtsest järelevalvemehhanismist välja jäävate liikmesriikide pankade puhul. Sellel on ebasoodsad tagajärjed nende pankade rahastamiskuludele ja see põhjustab ebasoodsa konkurentsiolukorra, millel on kahjulik mõju liikmesriikidele, kus need pangad tegutsevad, ja siseturu toimimisele tervikuna. Seepärast on võrdsete tegutsemistingimuste tagamiseks hädavajalik rakendada tsentraliseeritud solveerimismehhanismi kõigi pankade puhul, mis tegutsevad ühtses järelevalvemehhanismis osalevates liikmesriikides. (10) Riigi ja liidu tasandi vaheline solveerimisülesannete jaotus tuleks viia kooskõlla nende tasandite vahelise järelevalveülesannete jaotusega. Seni, kuni järelevalve jääb asjaomase liikmesriigi tasandile, peaks see liikmesriik vastutama ka panga maksejõuetuse rahaliste tagajärgede eest. Seetõttu peaks ühtne solveerimismehhanism laienema vaid pankadele ja finantseerimisasutustele, mis on asutatud ühtses järelevalvemehhanismis osalevates liikmesriikides ja mille suhtes teeb ühtse järelevalvemehhanismi raames järelevalvet EKP. Ühtset solveerimismehhanismi ei tohiks kohaldada ühtses järelevalvemehhanismis mitteosalevates liikmesriikides asutatud pankade suhtes. Kui ühtset solveerimismehhanismi kohaldataks selliste liikmesriikide suhtes, tekitaks see neile valesid stiimuleid. Eelkõige võivad nende liikmesriikide järelevalveasutused muutuda leebemaks oma jurisdiktsioonis tegutsevate pankade suhtes, sest neil ei tuleks kanda nende maksejõuetuse kogu finantsriski. Seetõttu tuleks ühtse järelevalvemehhanismiga analoogia tagamiseks kohaldada ühtset solveerimismehhanismi ühtses järelevalvemehhanismis osalevate liikmesriikide suhtes. Ühtse järelevalvemehhanismiga ühinemisel peaks sellega ühinevate liikmesriikide suhtes muutuma automaatselt kohaldatavaks ka ühtne solveerimismehhanism. Võib oodata, et lõpuks laieneb ühtne solveerimismehhanism kogu siseturule. (11) Ühtne pankade solveerimisfond (edaspidi „fond”) on hädavajalik element, ilma milleta ei saaks ühtne solveerimismehhanism korralikult toimida. Erinevad riigisisesed rahastamissüsteemid moonutaksid pankade ühtsete solveerimiseeskirjade kohaldamist siseturul. Fond peaks aitama tagada ühtsed haldustavad solveerimise rahastamisel ning vältida takistuste tekkimist põhivabaduste kasutamisel või konkurentsi moonutamist siseturul riikide erinevate tavade tõttu. Fondi peaksid rahastama pangad ise ning selle vahendid peaks koondama liidu tasandil, nii et solveerimisvahendeid saaks liikmesriikide vahel asjakohaselt jaotada, mis suurendaks finantsstabiilsust ja nõrgendaks seost individuaalsete liikmesriikide puhul tunnetatava finantsseisundi ning neis liikmesriikides tegutsevate pankade ja ettevõtjate rahastamiskulude vahel. (12) Seetõttu on vaja vastu võtta meetmed ühtse solveerimismehhanismi loomiseks kõigi ühtses järelevalvemehhanismis osalevate liikmesriikide jaoks, et hõlbustada siseturu nõuetekohast ja stabiilset toimimist. (13) Direktiivis [ ] sätestatud pankade solveerimiseeskirjade tsentraliseeritud kohaldamise osalevates liikmesriikides liidu ühtse solveerimisasutuse poolt saab tagada vaid juhul, kui ühtse solveerimismehhanismi loomist ja toimimist reguleerivad eeskirjad on liikmesriikides vahetult kohaldatavad, sest see väldiks liikmesriikide erinevaid tõlgendusi. See peaks tooma kasu siseturule tervikuna, sest see aitab kaasa õiglase konkurentsi tagamisele ja põhivabaduste kasutamisel tekkida võivate takistuste vältimisele mitte ainult osalevates liikmesriikides, vaid ka siseturul tervikuna. (14) Võttes eeskujuks nõukogu määruse (EL) nr .../... reguleerimisala, peaks ühtne solveerimismehhanism hõlmama kõiki osalevates liikmesriikides asutatud krediidiasutusi. Samas peaks ühtse solveerimismehhanismi raames olema võimalik solveerida osalevate liikmesriigi mis tahes krediidiasutust otse, et vältida siseturu sisest asümmeetriat maksejõuetuse ohus olevate krediidiasutuste ja investeerimisühingute ning võlausaldajate nõuete käsitlemisel solveerimismenetluse käigus. Niivõrd, kui emaettevõtjad, investeerimisühingud ja finantseerimisasutused kuuluvad EKP teostatava konsolideeritud järelevalve alla, tuleks ka nemad kaasata ühtse solveerimismehhanismi reguleerimisalasse. Kuigi EKP ei tee nende krediidiasutuste ja investeerimisühingute üle järelevalvet soolo baasil, on ta ainus järelevalveasutus, kellel on üldine ülevaade riskist, millele grupp ja kaudselt selle üksikliikmed on avatud. EKP teostatava konsolideeritud järelevalve alla kuuluvate üksuste ühtse solveerimismehhanismi reguleerimisalast välja jätmine teeks võimatuks pangandusgruppide solveerimise kavandamise ja grupi solveerimisstrateegia vastuvõtmise ning muudaks mis tahes solveerimisotsused märksa vähem tõhusaks. (15) Ühtse solveerimismehhanismi raames tuleks otsuseid teha kõige asjakohasemal tasandil. (16) EKP kui ühtse järelevalvemehhanismi raames tegutsev järelevalveasutus saab kõige paremini hinnata, kas krediidiasutus on maksejõuetuse ohus või võib tõenäoliselt sattuda maksejõuetusse ning kas on põhjendatult alust oodata, et mõni alternatiivne erasektoripoolne või järelevalvemeede väldiks selle maksejõuetust mõistliku aja jooksul. Solveerimisnõukogu peaks EKP-lt teate saamisel esitama komisjonile soovituse. Arvestades erinevate huvide tasakaalustamise vajadust, peaks komisjon otsustama, kas algatada krediidiasutuse või investeerimisühingu suhtes solveerimine või mitte, ning nägema oma otsusega ette ka selge ja üksikasjaliku solveerimisraamistiku, millega nähakse ette solveerimisnõukogu võetavad solveerimismeetmed. Selles raamistikus peaks solveerimisnõukogu tegema otsuse solveerimisskeemi kohta ja andma riiklikele solveerimisasutustele korraldused solveerimisvahendite ja -õiguste kohta, mida tuleb riigi tasandil rakendada. (17) Solveerimisnõukogul peaks olema õigus teha otsuseid eelkõige seoses solveerimise kavandamise, solveeritavuse hindamise, solveeritavuse ees seisvate takistuste kõrvaldamise ja solveerimismeetmete ettevalmistamisega. Riiklikud solveerimisasutused peaksid abistama solveerimisnõukogu solveerimise kavandamisel ja solveerimisotsuste ettevalmistamisel. Kuna solveerimisõiguste kasutamine hõlmab siseriikliku õiguse kohaldamist, peaksid riiklikud solveerimisasutused vastutama ka solveerimisotsuste rakendamise eest. (18) Siseturu ladusaks toimimiseks on oluline, et kõigi solveerimismeetmete suhtes kohaldataks samasid eeskirjasid olenemata sellest, kas need võetakse riiklike solveerimisasutuste poolt direktiivi [ ] alusel või ühtse solveerimismehhanismi raames. Komisjon hindab neid meetmeid ELi toimimise lepingu artikli 107 kohaselt. Kui solveerimise rahastamismehhanismi kasutamine ei hõlma ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 kohaselt riigiabi, peaks komisjon siseturul võrdsete tegutsemistingimuste tagamiseks hindama neid meetmeid analoogia põhjal ELi toimimise lepingu artikliga 107. Kui ELi toimimise lepingu artikli 108 kohane teavitamine ei ole vajalik, kuna solveerimisnõukogu poolt kavandatav fondi kasutamine ei hõlma ELi toimimise lepingu artikli 107 kohast riigiabi, peaks komisjon selleks, et tagada siseturu terviklikkus osalevate ja mitteosalevate liikmesriikide vahel, kohaldama fondi kavandatava kasutamise hindamisel asjaomaseid ELi toimimise lepingu artikli 107 kohaseid riigiabi eeskirju analoogia põhjal. Solveerimisnõukogu ei tohiks teha solveerimisskeemi kohta otsust enne, kui komisjon on analoogia põhjal riigiabi eeskirjadega taganud, et fondi kasutamisel järgitakse samasid eeskirju kui riiklike rahastamismehhanismide kaudu toimuvate sekkumiste puhul. (19) Solveerimisel kiire ja tulemusliku otsuste tegemise protsessi tagamiseks peaks solveerimisnõukogu olema eriotstarbeline liidu amet, millel on tema ülesannetele vastav spetsiifiline struktuur, mis erineb teiste liidu ametite puhul järgitavast mudelist. Selle koosseis peaks tagama kõigi solveerimismenetlustes esinevate erinevate huvide arvessevõtmise. Solveerimisnõukogu peaks tegutsema täitev- ja täisistungitena.. Täitevistungil peaks tema koosseisu kuuluma tegevdirektor, tegevdirektori asetäitja ning komisjoni ja EKP esindajad. Solveerimisnõukogu ülesandeid arvestades peaks tegevdirektori ja tegevdirektori asetäitja ametisse määrama komisjoni ettepaneku põhjal nõukogu pärast Euroopa Parlamendi ärakuulamist. Ühesainsas osalevas liikmesriigis asutatud panga või grupi solveerimise kohta otsuse tegemisel peaks solveerimisnõukogu täitevistungile kutsuma ja selle otsuste tegemise protsessi kaasama ka asjaomase liikmesriigi määratud liikme, kes esindab tema riiklikku solveerimisasutust. Piiriülese grupi kohta otsuse tegemisel peaks solveerimisnõukogu täitevistungile kutsuma ja selle otsuste tegemise protsessi kaasama ka kõigi asjaomaste päritolu- ja vastuvõtvate liikmesriikide määratud liikmed, kes esindavad asjaomaseid riiklikke solveerimisasutusi. Siiski peaks päritoluliikmesriikide asutustel ja vastuvõtvate liikmesriikide asutustel olema otsusele tasakaalustatud mõju, mistõttu vastuvõtvate liikmesriikide asutustel peaks olema ühiselt üksainus hääl. Solveerimisnõukogu istungitele võib osalema kutsuda ka vaatlejaid, sealhulgas Euroopa stabiilsusmehhanismi (ESM) esindaja ja eurorühma esindaja. (20) Pidades silmas solveerimisnõukogu ülesandeid ja solveerimise eesmärke, mis hõlmavad avaliku sektori vahendite kaitset, tuleks solveerimisnõukogu tegevust rahastada osalevates liikmesriikides tegutsevate krediidiasutuste ja investeerimisühingute osamaksudest. (21) Solveerimisnõukogu ja vajaduse korral komisjon peaksid asendama direktiivi [ ] kohaselt määratud riiklikke solveerimisasutusi kõigis solveerimist käsitlevate otsuste tegemise protsessiga seonduvates aspektides. Direktiivi [ ] kohaselt määratud riiklikud solveerimisasutused peaksid jätkama solveerimisnõukogu vastu võetud solveerimisskeemide rakendamisega seotud tegevust. Läbipaistvuse ja demokraatliku kontrolli tagamiseks ning liidu institutsioonide õiguste kaitsmiseks peaks solveerimisnõukogu olema kohustatud andma Euroopa Parlamendile ja nõukogule aru käesoleva ettepaneku alusel tehtud mis tahes otsustest. Samuti peaks läbipaistvuse ja demokraatliku kontrolli tagamise eesmärgil olema liikmesriikide parlamentidel teatavad õigused solveerimisnõukogu tegevuse kohta teabe saamiseks ja sellega dialoogi astumiseks. (22) Kui direktiiviga [ ] on riiklikele solveerimisasutustele ette nähtud võimalus kohaldada lihtsustatud kohustusi või teha erandeid seoses solveerimiskavade koostamise nõudega, siis tuleks ette näha menetlus, mille kohaselt solveerimisnõukogu saaks anda loa selliste lihtsustatud kohustuste kohaldamiseks. (23) Selleks, et tagada ühesuguse lähenemisviisi kasutamine krediidiasutuste ja investeerimisühingute ning gruppide puhul, peaks solveerimisnõukogul olema õigus koostada neile solveerimiskavasid. Solveerimisnõukogu peaks hindama krediidiasutuste ja investeerimisühingute ning gruppide solveeritavust ning võtma meetmeid, mille eesmärk on võimalike solveeritavuse ees seisvate takistuste kõrvaldamine. Solveerimisnõukogu peaks nõudma riiklikelt solveerimisasutustelt, et nad kohaldaksid asjakohaseid meetmeid solveeritavuse ees seisvate takistuste kõrvaldamiseks, et tagada järjepidevus ning asjaomaste krediidiasutuste ja investeerimisühingute solveeritavus. (24) Solveerimise kavandamine on tõhusa solveerimise oluline osa. Solveerimisnõukogul peaks seega olema õigus nõuda muudatuste tegemist krediidiasutuste ja investeerimisühingute või gruppide struktuuris ja organisatsioonis, et kõrvaldada praktilised takistused solveerimisvahendite kohaldamiselt ning tagada asjaomaste üksuste solveeritavus. Kõigi krediidiasutuste ja investeerimisühingute võimaliku süsteemsuse tõttu on finantsstabiilsuse säilitamise seisukohast oluline, et ametiasutustel oleks võimalik solveerida mis tahes krediidiasutus või investeerimisühing. Selleks et järgida põhiõiguste harta artiklis 16 sätestatud ettevõtlusvabaduse õigust, peaks solveerimisnõukogu kaalutlusõigus piirduma üksnes sellega, mis on vajalik krediidiasutuse või investeerimisühingu struktuuri või tegevuse lihtsustamiseks ainuüksi selleks, et parandada tema solveeritavust. Lisaks peaksid kõik sel eesmärgil kehtestatavad meetmed olema kooskõlas liidu õigusega. Meetmed ei tohiks olla ei otse ega kaudselt kodakondsuse alusel diskrimineerivad ning need peaksid olema põhjendatud argumendiga, et neid rakendatakse lähtuvalt finantsstabiilsusega seotud avalikust huvist. Selle kindlaks tegemiseks, kas meede võeti avalikes huvides, peaks solveerimisnõukogul, kes tegutseb avalikes huvides, olema võimalik saavutada solveerimise eesmärgid ilma, et teda takistataks solveerimisvahendite kohaldamisel või talle antud õiguste teostamisel. Samuti ei tohiks meede ületada eesmärkide saavutamiseks minimaalselt vajalikku. (25) Ühtne solveerimismehhanism tuleks üles ehitada direktiivi [ ] ja ühtse järelevalvemehhanismi raamistikus. Seetõttu peaks solveerimisnõukogul olema õigus sekkuda varajases etapis, kui krediidiasutuse või investeerimisühingu finantsseisund või maksevõime halveneb. Teave, mida solveerimisnõukogu saab selles etapis riiklikelt solveerimisasutustelt või EKP-lt, on väga oluline otsuse tegemiseks meetmete kohta, mida ta võib võtta, et valmistuda asjaomase krediidiasutuse või investeerimisühingu solveerimiseks. (26) Selle tagamiseks, et solveerimismeetmeid oleks vajaduse korral võimalik võtta kiiresti, peaks solveerimisnõukogu koostöös asjaomase pädeva asutuse või EKPga tähelepanelikult jälgima asjaomaste krediidiasutuste ja investeerimisühingute olukorda ja seda, kuidas nad täidavad nende suhtes võetud võimalikku varajase sekkumise meedet. (27) Selleks, et finantsturgusid ja majandust minimaalselt häirida, tuleks solveerimismenetlus lõpule viia lühikese ajaga. Komisjonil peaks kogu solveerimismenetluse kestel olema juurdepääs mis tahes teabele, mida ta peab vajalikuks, et teha solveerimismenetluses informeeritud otsus. Kui komisjon otsustab algatada krediidiasutuse või investeerimisühingu solveerimise, peaks solveerimisnõukogu võtma kohe vastu solveerimisskeemi, milles nähakse ette kohaldatavate solveerimisvahendite ja -õiguste üksikasjad ning võimalike rahastamismehhanismide kasutamine. (28) Maksejõuetuse ohus oleva krediidiasutuse või investeerimisühingu likvideerimine vastavalt tavalisele maksejõuetusmenetlusele võib ohustada finantsstabiilsust, põhjustada katkestusi oluliste teenuste osutamises ning vähendada hoiustajate kaitset. Sellisel juhul on solveerimisvahendite kasutamiseks olemas avalik huvi. Solveerimise eesmärgid peaksid seepärast olema oluliste finantsteenuste jätkamise tagamine, finantssüsteemi stabiilsuse säilitamine, moraaliriski vähendamine, minimeerides sõltuvust maksejõuetuse ohus olevatele krediidiasutustele või investeerimisühingutele antavast riiklikust finantstoetusest, ning hoiustajate kaitse. (29) Siiski tuleks alati kaaluda maksejõuetu krediidiasutuse või investeerimisühingu likvideerimist vastavalt tavalisele maksejõuetusmenetlusele, enne kui võib võtta vastu otsuse tema säilitamise kohta tegevust jätkava ettevõttena. Maksejõuetut krediidiasutust või investeerimisühingut tuleks säilitada tegevust jätkava ettevõttena finantsstabiilsuse eesmärgil ja kasutades võimalikult suurel määral erasektori vahendeid. Seda oleks võimalik saavutada krediidiasutuse või investeerimisühingu müügi teel erasektori ostjale või ühinemise teel erasektori ostjaga, kohustuste allahindamise teel või võlgade konverteerimise teel omakapitaliks rekapitaliseerimise eesmärgil. (30) Solveerimisõiguste kasutamisel peaksid komisjon ja solveerimisnõukogu tagama, et aktsionärid ja võlausaldajad kannavad asjakohase osa kahjumist, juhid vahetatakse välja, krediidiasutuse või investeerimisühingu solveerimise kulud minimeeritakse ning maksejõuetu krediidiasutuse või investeerimisühingu kõiki samasse klassi kuuluvaid võlausaldajate nõudeid käsitletakse ühtmoodi. (31) Aktsionäride ja võlausaldajate õiguste kitsendused peaksid olema kooskõlas põhiõiguste harta artikliga 52. Seepärast tuleks solveerimisvahendeid rakendada ainult nende krediidiasutuste ja investeerimisühingute suhtes, mis on maksejõuetuse ohus või tõenäoliselt satuvad maksejõuetusse, ning ainult sel juhul, kui see on vajalik finantsstabiilsuse eesmärgil, lähtuvalt üldistest huvidest. Eelkõige tuleks solveerimisvahendeid kohaldada juhul, kui krediidiasutust või investeerimisühingut ei ole võimalik likvideerida vastavalt tavalisele maksejõuetusmenetlusele, kuna see destabiliseeriks finantssüsteemi, ning kui meetmeid on vaja võtta selleks, et tagada süsteemselt oluliste funktsioonide kiire üleandmine ja jätkuv toimimine, ning kui puudub põhjendatud ootus, et ükski alternatiivne erasektoripoolne lahendus, sealhulgas kapitali suurendamine olemasolevate aktsionäride või kolmanda isiku poolt oleks piisav, et taastada krediidiasutuse või investeerimisühingu täielik elujõulisus. (32) Sekkumine omandiõigustesse ei tohiks olla ebaproportsionaalne. Seetõttu ei peaks mõjutatud aktsionärid ja võlausaldajad kandma suuremat kahju, kui nad oleksid kandnud juhul, kui krediidiasutus või investeerimisühing oleks samal ajal, kui tehti otsus solveerimismeetmete võtmise kohta, likvideeritud. Solveeritava krediidiasutuse või investeerimisühingu varade osalise ülekandmise korral erasektori ostjale või sildasutusele tuleks järelejäänud osa solveeritavast krediidiasutusest või investeerimisühingust likvideerida tavalise maksejõuetusmenetluse alusel. Krediidiasutuse või investeerimisühingu olemasolevate aktsionäride ja võlausaldajate kaitsmiseks likvideerimismenetluse käigus peaks neil olema õigus saada oma nõuete eest tasutud maksega, mis on vähemalt sama suur kui see, mille nad oleksid hinnanguliselt saanud juhul, kui kogu krediidiasutus või investeerimisühing oleks likvideeritud tavalise maksejõuetusmenetluse alusel. (33) Aktsionäride õiguste kaitseks ja selle tagamiseks, et võlausaldajad ei saa oma nõuete eest tasutud väiksema maksega, kui nad oleksid saanud tavalises maksejõuetusmenetluses, tuleks sätestada selged kohustused seoses krediidiasutuse või investeerimisühingu varade ja kohustuste hindamisega ning tuleks anda piisavalt aega selle nõuetekohaseks hindamiseks, kuidas neid nõudeid oleks käsitletud, kui krediidiasutus või investeerimisühing oleks likvideeritud tavalise maksejõuetusmenetluse alusel. Sellist hindamist peaks olema võimalik alustada juba sekkumise varases etapis. Enne mis tahes solveerimismeetmete võtmist tuleks anda hinnang krediidiasutuse või investeerimisühingu varade ja kohustuste väärtusele ning sellele, kuidas oleks aktsionäre ja võlausaldajaid koheldud tavalise maksejõuetusmenetluse korral. (34) On tähtis, et krediidiasutuse või investeerimisühingu maksejõuetuse korral kajastataks sellest tulenevad kahjud. Maksejõuetuse ohus olevate krediidiasutuste ja investeerimisühingute varade ja kohustuste hindamisel peaks juhinduma nende turuväärtusest solveerimisvahendite kohaldamise hetkel sel määral, mil turud nõuetekohaselt toimivad. Kui turud on selgelt mittetoimivad, peaks hindamise tegema varade ja kohustuste nõuetekohaselt põhjendatud pikaajalise majandusliku väärtuse alusel. Kiireloomulistel juhtudel peaks soleerimisnõukogul olema võimalik anda maksejõuetuse ohus oleva krediidiasutuse või investeerimisühingu varadele ja kohustustele kiire esialgne hinnang, mis peaks kehtima kuni sõltumatu hindamise teostamiseni. (35) Solveerimisprotsessi objektiivsuse ja kindluse tagamiseks on vaja sätestada see, millises järjekorras tuleks solveeritava krediidiasutuse või investeerimisühingu vastu olevaid võlausaldajate tagamata nõudeid alla hinnata või konverteerida. Selleks et piirata ohtu, et võlausaldajad kannavad suuremat kahju, kui nad oleksid kandnud juhul, kui krediidiasutus või investeerimisühing oleks likvideeritud tavalise maksejõuetusmenetluse alusel, peaks sätestatav järjekord olema kohaldatav nii tavalise maksejõuetusmenetluse kui ka solveerimise käigus toimuva allahindamis- või konverteerimisprotsessi korral. See lihtsustaks ka võla hinnastamist. (36) Komisjon peaks ette nägema võetavate solveerimismeetmete raamistiku olenevalt juhtumi asjaoludest ning tal peaks olema võimalik määrata kasutamiseks kõik vajalikud solveerimisvahendid. Selles selges ja täpses raamistikus peaks solveerimisnõukogu tegema otsuse üksikasjaliku solveerimisskeemi kohta. Asjaomased solveerimisvahendid peaksid hõlmama ettevõtte müügi vahendit, sildasutuse vahendit, kohustuste ja nõudeõiguste teisendamise vahendit ning varade eraldamise vahendit, mis on samuti ette nähtud direktiiviga [ ]. Raamistik peaks võimaldama hinnata, kas kapitaliinstrumentide allahindamise või konverteerimise tingimused on täidetud. (37) Ettevõtte müügi vahend peaks võimaldama krediidiasutuse või investeerimisühingu või tema äritegevuse osade müüki ühele või mitmele ostjale ilma aktsionäride nõusolekuta. (38) Varade eraldamise vahend peaks võimaldama ametiasutustel kanda ebapiisava tootlusega või langenud väärtusega varad eraldi vahendisse. Seda vahendit tohiks kasutada ainult koos teiste vahenditega, et vältida maksejõuetuse ohus oleva krediidiasutuse või investeerimisühingu ebaõiglast konkurentsieelist. (39) Tulemuslik solveerimiskord peaks minimeerima maksejõuetuse ohus oleva krediidiasutuse või investeerimisühingu solveerimiskulusid maksumaksjate jaoks. Samuti peaks see tagama, et ka suuri ja süsteemselt olulisi krediidiasutusi ja investeerimisühinguid saaks solveerida finantsstabiilsust ohtu seadmata. Kohustuste ja nõudeõiguste teisendamise vahendiga saavutatakse see eesmärk tagades, et üksuse aktsionärid ja võlausaldajad kannavad asjakohaseid kahjusid ning asjakohast osa neist kuludest. Sellest eesmärgist lähtuvalt tuleks solveerimisraamistikku kaasata võlgade õiguspärase allahindamise õigused, mida saaks kasutada täiendava valikuna koos teiste solveerimisvahenditega kooskõlas finantsstabiilsuse nõukogu soovitusega. (40) Selleks et tagada piisav paindlikkus võlausaldajate kanda jääva kahju määramisel mitmesugustes eri olukordades, on asjakohane, et kohustuste ja nõudeõiguste teisendamise vahendit saaks kasutada nii juhul, kui eesmärk on solveerida maksejõuetuse ohus olev krediidiasutus või investeerimisühing nii, et see jätkab tegevust, kui on tõenäoline, et tema elujõulisus on võimalik taastada, kui ka juhul, kui süsteemselt olulised teenused kantakse üle sildasutusse ning ülejäänud osa krediidiasutusest või investeerimisühingust lõpetab tegevuse ja likvideeritakse. (41) Kui kohustuste ja nõudeõiguste teisendamise vahendit rakendatakse eesmärgiga taastada maksejõuetuse ohus krediidiasutuse või investeerimisühingu kapital, et tal oleks võimalik tegevust jätkata, peaks solveerimisega kohustuste ja nõudeõiguste teisendamise abil alati kaasnema juhtkonna väljavahetamine ning seejärel krediidiasutuse või investeerimisühingu ja selle tegevuse restruktureerimine viisil, mis kõrvaldaks tema maksejõuetuse põhjused. Selline restruktureerimine tuleks läbi viia ettevõtte saneerimiskava elluviimise kaudu. (42) Kohustuste ja nõudeõiguste teisendamise vahendit ei ole asjakohane kohaldada nõuete suhtes selles ulatuses, mil need on tagatud, tagatisega kaetud või muul moel garanteeritud. Selle tagamiseks, et kohustuste ja nõudeõiguste teisendamise vahend oleks tõhus ja saavutaks oma eesmärgid, peaks siiski olema võimalik seda kohaldada maksejõuetuse ohus oleva krediidiasutuse või investeerimisühingu võimalikult paljudele erinevatele tagamata kohustustele. Sellest hoolimata on asjakohane välistada teatud liiki tagamata kohustused selliste kohustuste hulgast, mille suhtes saaks kohaldada kohustuste ja nõudeõiguste teisendamise vahendit. Avaliku poliitika ja tulemusliku solveerimise huvides ei tohiks kohustuste ja nõudeõiguste teisendamise vahendit kohaldada hoiuste suhtes, mis on kaitstud Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 94/19/EÜ[15] kohaselt, maksejõuetuse ohus oleva krediidiasutuse või investeerimisühingu töötajate vastu olevate kohustuste suhtes ega äriliste nõuete suhtes, mis on seotud krediidiasutuse või investeerimisühingu igapäevaseks toimimiseks vajalike kaupade ja teenustega. (43) Selliste hoiustajate suhtes, kelle hoiused on tagatud hoiuste tagamise skeemiga, ei tohiks kohustuste ja nõudeõiguste teisendamise vahendit rakendada. Hoiuste tagamise skeem aitab siiski solveerimisprotsessi rahastada sel määral, mil see oleks pidanud aitama hüvitada hoiustajatele tekitatud kahju. Kohustuste ja nõudeõiguste teisendamise õiguse rakendamisega tagataks hoiustajatele jätkuvalt juurdepääs oma hoiustele. See on peamine põhjus, miks hoiuste tagamise skeem kehtestati. Kui kõnealuseid skeeme sellistel juhtudel ei kaasataks, tähendaks see ebaõiglast eelist teiste võlausaldajate ees, kelle suhtes kasutab solveerimisasutus oma õigusi. (44) Selleks et rakendada koormuse jagamist aktsionäride ja madalamat nõudeõiguse järku omavate võlausaldajate vahel, nagu on ette nähtud riigiabi eeskirjadega, peaks alates käesoleva määruse jõustumisest olema ühtse solveerimismehhanismi raames võimalik analoogselt kohaldada kohustuste ja nõudeõiguste teisendamise vahendit. (45) Selleks et vältida olukorda, kus krediidiasutused ja investeerimisühingud struktureerivad oma kohustused viisil, mis vähendab kohustuste ja nõudeõiguste teisendamise vahendi tõhusust, peaks solveerimisnõukogul olema võimalik ette näha, et krediidiasutustel ja investeerimisühingutel peab kogu aeg olema teatav kohustuste ja nõudeõiguste teisendamise vahendi alla kuuluvate omavahendite, allutatud võla ja kõrgema nõudeõiguse järguga kohustuste kogusumma, mida väljendatakse protsendimäärana krediidiasutuse ja investeerimisühingu kohustuste kogusummast ning mis ei kvalifitseeru omavahenditena Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 575/2013[16] ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/36/EL[17] kohaldamisel. (46) Parim solveerimismeetod tuleks valida sõltuvalt juhtumi asjaoludest ja selleks peaksid olema kättesaadavad kõik direktiiviga [ ] ette nähtud solveerimisvahendid. (47) Direktiiviga [ ] on riiklikele solveerimisasutustele antud kapitaliinstrumentide allahindamise ja konverteerimise õigus, kuna kapitaliinstrumentide allahindamise ja konverteerimise tingimused võivad langeda kokku solveerimistingimustega ning sel juhul tuleb hinnata, kas üksnes kapitaliinstrumentide allahindamine ja konverteerimine on piisav asjaomase üksuse rahalise usaldusväärsuse taastamiseks või tuleb lisaks võtta solveerimismeetmeid. Reeglina kasutatakse seda solveerimise raames. Komisjon peaks asendama riiklikud solveerimisasutused ka selles funktsioonis ja seega tuleks talle anda volitused hinnata, kas kapitaliinstrumentide allahindamise ja konverteerimise tingimused on täidetud, ning otsustada, kas algatada üksuse solveerimine, kui solveerimisnõuded on samuti täidetud. (48) Solveerimismeetmete tõhusus ja ühtsus peaks olema tagatud kõigis osalevates liikmesriikides. Seepärast tuleks solveerimisnõukogule anda volitused kanda erandjuhtudel ja juhul, kui riiklik solveerimisasutus ei ole üldse või piisavalt kohaldanud solveerimisasutuse otsust, teisele isikule üle solveeritava krediidiasutuse või investeerimisühingu teatavad õigused, varad ja kohustused või nõuda selliste võlainstrumentide konverteerimist, mis sisaldavad lepingulist tingimust konverteerimiseks teatavate asjaolude korral. Tuleks välistada riiklike solveerimisasutuste mis tahes meetmed, mis võiksid pärssida või mõjutada solveerimisnõukogu õiguste rakendamist või ülesannete täitmist. (49) Ühtse solveerimismehhanismi tõhususe suurendamiseks peaks solveerimisnõukogu tegema tihedat koostööd Euroopa Pangandusjärelevalvega igas olukorras. Vajaduse korral peaks solveerimisnõukogu tegema koostööd ka Euroopa Väärtpaberiturujärelevalvega, Euroopa Kindlustus- ja Tööandjapensionide Järelevalvega ja Euroopa Süsteemsete Riskide Nõukoguga ning muude asutustega, mis kuuluvad Euroopa Finantsjärelevalve Süsteemi. Lisaks peaks solveerimisnõukogu tegema tihedat koostööd EKPga ja muude asutustega, kellele on antud õigused teostada krediidiasutuste järelevalvet ühtse järelevalvemehhanismi raames, eelkõige gruppide puhul, kes on EKP konsolideeritud järelevalve all. Selleks et tõhusalt juhtida maksejõuetuse ohus olevate pankade solveerimise protsessi, peaks solveerimisnõukogu tegema koostööd riiklike solveerimisasutustega solveerimisprotsessi kõigis etappides. Seega ei ole koostöö riiklike solveerimisasutustega vajalik mitte ainult solveerimisnõukogu solveerimisotsuste rakendamiseks, vaid ka enne mis tahes solveerimisotsuse vastuvõtmist solveerimise kavandamise või varase sekkumise etapis. (50) Kuna solveerimisnõukogu asendab osalevate liikmesriikide riiklikke solveerimisasutusi solveerimisotsuste tegemisel, peaks solveerimisnõukogu asendama seoses solveerimisfunktsioonidega neid asutusi ka koostöös mitteosalevate liikmesriikidega. Eelkõige peaks solveerimisnõukogu esindama solveerimiskolleegiumides kõiki osalevate liikmesriikide asutusi, sealhulgas mitteosalevate liikmesriikide asutusi. (51) Kuna paljud krediidiasutused ja investeerimisühingud tegutsevad mitte ainult liidus, vaid ka rahvusvahelisel tasandil, tuleb tõhusa solveerimismehhanismiga kindlaks määrata asjaomaste kolmandate riikide ametiasutustega tehtava koostöö põhimõtted. Toetust kolmandate riikide ametiasutustele tuleks anda kooskõlas direktiivi [ ] artiklis 88 sätestatud õigusraamistikuga. Kuna solveerimisnõukogu peaks olema ainus asutus, kellel on õigused maksejõuetuse ohus olevate pankade solveerimiseks osalevates liikmesriikides, tuleks seega ainult solveerimisnõukogule anda õigused sõlmida osalevate liikmesriikide ametiasutuste nimel mittesiduvaid koostöölepinguid kõnealuste kolmanda riigi ametiasutustega. (52) Oma ülesannete tulemuslikuks täitmiseks peavad solveerimisnõukogul olema asjakohased uurimisvolitused. Solveerimisnõukogul peaks olema õigus nõuda kogu vajalikku teavet kas otse või riiklike solveerimisasutuste kaudu ning viia läbi uurimisi ja kohapealseid kontrolle, vajaduse korral koostöös liikmesriikide pädevate asutustega. Solveerimise raames võib solveerimisnõukogu viia läbi kohapealseid kontrolle, et tõhusalt jälgida, kuidas riiklikud asutused rakendavad meetmeid, ja tagada, et komisjon ja solveerimisnõukogu teevad oma otsuseid täielikult täpse teabe põhjal. (53) Tagamaks, et solveerimisnõukogul on juurdepääs kogu asjaomasele teabele, ei tohiks töötajad tugineda ametisaladuse eeskirjadele selleks, et vältida teabe avalikustamist solveerimisnõukogule. (54) Selleks et tagada ühtse solveerimismehhanismi raames vastu võetud otsuste täitmine, tuleks rikkumise korral kohaldada proportsionaalseid ja hoiatavaid karistusi. Solveerimisnõukogul peaks olema õigus nõuda, et riiklikud solveerimisasutused kohaldaksid ettevõtjate suhtes, kes ei täida solveerimisnõukogu otsustest tulenevaid kohustusi, trahve või korrapäraseid karistusmakseid. Selleks et tagada järjepidev, tõhus ja tulemuslik otsuste täitmine, peaks solveerimisnõukogul olema õigus esitada riiklikele solveerimisasutustele rahatrahvide ja karistusmaksete kohaldamise kohta suuniseid. (55) Kui riiklik solveerimisasutus rikub ühtse solveerimismehhanismi eeskirju, jättes kasutamata talle siseriikliku õigusega antud õigused solveerimisnõukogu juhiste rakendamiseks, võib asjaomane liikmesriik olla kohustatud hüvitama kooskõlas asjaomase kohtupraktikaga mis tahes kahju üksikisikutele, sealhulgas vajaduse korral solveeritavale üksusele või grupile või kõnealuse üksuse või grupi mis tahes osa võlausaldajale mis tahes liikmesriigis. (56) Tuleks kehtestada asjakohased eeskirjad, mis käsitlevad solveerimisnõukogu eelarvet, eelarve koostamist, selliste sise-eeskirjade vastuvõtmist, millega määratakse kindlaks eelarve vastuvõtmise ja täitmise kord, ning raamatupidamise sise- ja välisauditit. (57) On olukordi, kus rakendatud solveerimisvahendite tulemuslikkus võib sõltuda lühiajalise rahastamise kättesaadavusest krediidiasutuse ja investeerimisühingu või sildasutuse jaoks, võimalikele ostjatele tagatiste andmisest või kapitali andmisest sildasutusele. Seepärast on oluline luua fond, et vältida avaliku sektori vahendite kasutamist sel eesmärgil. (58) Tuleb tagada, et fond on täielikult kättesaadav maksejõuetuse ohus olevate krediidiasutuste ja investeerimisühingute solveerimiseks. Seega ei tohiks fondi kasutada muuks otstarbeks kui solveerimisvahendite ja -õiguste tõhusaks rakendamiseks. Lisaks tuleks fondi kasutada ainult kooskõlas kohaldatavate solveerimiseesmärkide ja -põhimõtetega. Seega peaks solveerimisnõukogu tagama, et solveerimisvahendite kasutamisest tulenenud kahju, kulud või muud kulutused kannavad esmalt solveeritava krediidiasutuse või investeerimisühingu aktsionärid ja võlausaldajad. Ainult juhul, kui aktsionäride ja võlausaldajate vahendid on ammendunud, peaks solveerimisvahendite kasutamisest tulenenud kahju, kulud või muud kulutused kandma fond. (59) Üldiselt tuleks vastavaid osamaksusid finantssektorilt koguda enne mis tahes solveerimistoimingut ja sellest sõltumatult. Juhul kui eelrahastamisest ei piisa fondi kasutamisel tekkinud kahjude või kulude katmiseks, tuleks koguda täiendavaid osamaksusid, et täiendavad kulud või kahjud katta. Lisaks peab fondil olema võimalus võtta laenu või saada muud liiki toetust finantseerimisasutustelt või muudelt kolmandatelt isikutelt, kui olemasolevatest rahalistest vahenditest ei piisa fondi kasutamisel tekkinud kahju, kulude ja muud kulutuste katmiseks ning tagantjärgi makstavad erakorralised osamaksud ei ole kohe kättesaadavad. (60) Selleks et saavutada kriitiline mass ning vältida protsüklilist mõju, mis tekiks, kui fond toetuks süsteemses kriisis üksnes tagantjärele makstavatele osamaksudele, on hädavajalik, et fondi eelnevalt kogutud rahalised vahendid ulatuksid teatava sihttasemeni. (61) Fondi rahastamise sihttaseme saavutamiseks tuleks määrata asjakohane tähtaeg. Siiski peaks solveerimisnõukogul olema võimalik osamaksu tähtaega kohandada, et võtta arvesse fondist tehtud märkimisväärseid väljamakseid. (62) Kui osalevad liikmesriigid on juba välja töötanud riiklikud solveerimise rahastamise mehhanismid, peaks neil olema võimalik ette näha, et riiklikud rahastamismehhanismid kasutavad olemasolevaid krediidiasutustelt ja investeerimisühingutelt ette makstud osamaksudena kogutud rahalisi vahendeid krediidiasutuste ja investeerimisühingute selliste osamaksude hüvitamiseks, mis nad peaksid fondi sisse maksma. Selline hüvitamine ei tohiks piirata liikmesriikide kohustusi, mis tulenevad Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivist 94/18/EÜ[18]. (63) Selleks et osamaksud arvutataks õiglaselt ning loodaks stiimulid väiksema riskiga tegevusmudeli kasutamiseks, tuleks fondi osamaksude puhul võtta arvesse krediidiasutuste ja investeerimisühingute riskitaset. (64) Selleks et tagada solveerimisega seotud kulude nõuetekohane jagamine hoiuste tagamise skeemide ja fondi vahel, võib hoiuste tagamise skeem, mis hõlmab solveeritavat krediidiasutust või investeerimisühingut, olla kohustatud katma kuni tagatud hoiuste summani sellise kahju, mis oleks tulnud kanda juhul, kui krediidiasutus või investeerimisühing oleks likvideeritud tavalise maksejõuetusmenetluse raames. (65) Fondis hoitavate summade väärtuse kaitseks tuleks kõnealused summad investeerida piisavalt turvalistesse, mitmekesistesse ja likviidsetesse varadesse. (66) Komisjonile tuleks anda õigus võtta vastu delegeeritud õigusakte vastavalt Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklile 290, et määrata kindlaks fondi tehtavate osamaksude laad, asjaolud, mille korral osamaksusid nõutakse, osamaksude arvutamise ja nende maksmise viis; määrata kindlaks registreerimise, raamatupidamise, aruandluse ja muud eeskirjad, et tagada osamaksude täielikult ja õigeaegne tasumine; määrata kindlaks osamaksude süsteem krediidiasutuste ja investeerimisühingute puhul, kes on saanud tegutsemisloa pärast seda, kui fond on saavutanud oma sihttaseme; määrata kindlaks kriteeriumid, mille alusel toimub osamaksude ajaline jaotamine; määrata kindlaks asjaolud, mille korral võib osamaksude tasumise ettepoole tuua; määrata kindlaks kriteeriumid, mille alusel kehtestatakse iga-aastased osamaksud; määrata kindlaks meetmed, et täpsustada asjaolud ja kord, mille alusel krediidiasutus või investeerimisühing võib olla osaliselt või täielikult vabastatud tagantjärele makstavate osamaksude tasumisest. (67) Solveerimisnõukogu töö konfidentsiaalsuse säilitamiseks tuleks tema liikmete, solveerimisnõukogu töötajate, sealhulgas osalevate liikmesriikidega solveerimisülesannete täitmiseks vahetatud töötajate või kõnealuste liikmesriikide lähetatud töötajate suhtes kohaldada ametisaladuse hoidmise nõudeid, isegi pärast nende töökohustuste lõppemist. Temale määratud ülesannete täitmiseks peaks solveerimisnõukogul olema lubatud teatavatel tingimustel vahetada teavet liikmesriikide või liidu asutuste ja organitega. (68) Tagamaks, et solveerimisnõukogu on esindatud Euroopa Finantsjärelevalve Süsteemis, tuleks muuta määrust (EL) nr 1093/2010, et hõlmata ka solveerimisnõukogu nende pädevate asutuste hulka, mis on kindlaks määratud kõnealuse määrusega. Selline solveerimisnõukogu ja pädevate asutuste võrdsustamine vastavalt määrusele (EL) nr 1093/2010 on kooskõlas määruse nr 1093/2010 artikli 25 kohaselt EBA-le omistatud ülesannetega aidata kaasa maksevõime taastamise kavade ja solveerimiskavade väljatöötamisele ja kooskõlastamisele ning selles aktiivselt osaleda ning hõlbustada maksejõuetuse ohus olevate krediidiasutuste ja investeerimisühingute solveerimist, eelkõige piiriüleste gruppide puhul. (69) Kuni solveerimisnõukogu on täielikult toimiv, peaks komisjon vastutama algse tegevuse eest, sealhulgas halduskulude katmiseks vajalike osamaksude kogumise eest ja ajutise tegevdirektori määramise eest, kes annab loa mis tahes vajalike maksete tegemiseks solveerimisnõukogu nimel. (70) Käesolevas määruses austatakse põhiõigusi ja järgitakse Euroopa Liidu põhiõiguste hartaga tunnustatud põhimõtteid, eelkõige õigust omandile, isikuandmete kaitset, ettevõtlusvabadust ning õigust tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele, ja seda rakendatakse kooskõlas kõnealuste õiguste ja põhimõtetega. (71) Kuna käesoleva määruse eesmärke, milleks on luua tõhus ja tulemuslik ühtne Euroopa raamistik krediidiasutuste ja investeerimisühingute solveerimiseks ning tagada solveerimiseeskirjade järjekindel rakendamine, ei saa piisavalt saavutada liikmesriikide tasandil ja seetõttu võib neid paremini saavutada liidu tasandil, võib liit võtta meetmeid vastavalt Euroopa Liidu lepingu artiklis 5 sätestatud subsidiaarsuse põhimõttele. Kooskõlas kõnealuses artiklis sätestatud proportsionaalsuse põhimõttega ei lähe käesolev määrus kaugemale sellest, mis on vajalik nende eesmärkide saavutamiseks, ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA MÄÄRUSE: I OSA ÜLDSÄTTED Artikkel 1 Reguleerimisese Käesoleva määrusega luuakse ühtsed eeskirjad ja ühtne menetlus selliste artiklis 2 osutatud üksuste solveerimiseks, mis on asutatud artiklis 4 osutatud osalevates liikmesriikides. Komisjon kohaldab neid ühtseid eeskirjasid ja menetlusi koos solveerimisnõukogu ja osalevate liikmesriikide solveerimisasutustega käesoleva määrusega loodava ühtse solveerimismehhanismi raames. Ühtset solveerimismehhanismi toetab ühtne pankade solveerimisfond (edaspidi „fond”). Artikkel 2 Reguleerimisala Käesolevat määrust kohaldatakse järgnevate üksuste suhtes: (a) osalevates liikmesriikides asutatud krediidiasutused; (b) osalevates liikmesriikides asutatud emaettevõtjad, sealhulgas finantsvaldusettevõtjad ja segafinantsvaldusettevõtjad, kui nende suhtes kohaldatakse kooskõlas määruse (EL) nr [ ] (millega antakse Euroopa Keskpangale eriülesanded seoses krediidiasutuste usaldatavusnõuete täitmise järelevalve poliitikaga) artikli 4 lõike 1 punktiga i Euroopa Keskpanga (EKP) teostatavat konsolideeritud järelevalvet; (c) osalevates liikmesriikides asutatud investeerimisühingud ja finantseerimisasutused, kui nad kuuluvad kooskõlas nõukogu määruse (EL) nr [ ] artikli 4 lõike 1 punktiga i EKP poolt emaettevõtja suhtes teostatava konsolideeritud järelevalve alla. Artikkel 3 Mõisted Käesolevas määruses kasutatakse mõisteid, mis on sätestatud direktiivi [ ] artiklis 2 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. juuni 2013. aasta direktiivi 2013/36/EL[19] artiklis 3. Lisaks sellele kasutatakse järgmisi mõisteid: (1) „riiklik pädev asutus” – mis tahes riiklik pädev asutus vastavalt nõukogu määruse (EL) nr [ ] artikli 2 lõikes 2 esitatud määratlusele; (2) „riiklik solveerimisasutus” – liikmesriigi poolt direktiivi [ ] artikli 3 kohaselt määratud ametiasutus; (3) „solveerimismeede” – solveerimismeetme kohaldamine artiklis 2 osutatud krediidiasutuse või investeerimisühingu või üksuse suhtes või ühe või enama solveerimisõiguse kasutamine temaga seoses; (4) „tagatud hoiused” – hoiused, mis on tagatud siseriikliku õiguse kohaste hoiuste tagamise skeemidega vastavalt direktiivile 94/19/EÜ ja direktiivi 94/19/EÜ artiklis 7 sätestatud tagatud summa ulatuses; (5) „kõlblikud hoiused” – direktiivi 94/19/EÜ artiklis 1 määratletud hoiused, mis ei ole jäetud välja kõnealuse direktiivi artikli 2 kohasest kaitsest, olenemata nende summast; (6) „grupi tasandi solveerimisasutus” – selle osaleva liikmesriigi riiklik solveerimisasutus, kus krediidiasutus või investeerimisühing või konsolideeritud järelevalve alla kuuluv emaettevõtja on asutatud; (7) „krediidiasutus” – krediidiasutus, nagu see on määratletud määruse (EL) nr 575/2013[20] artikli 4 lõike 1 punktis 1; (8) „investeerimisühing” – määruse (EL) nr 575/2013 artikli 4 lõike 1 punktis 2 esitatud määratlusele vastav investeerimisühing, mille suhtes kohaldatakse kõnealuse määruse artiklis 9 sätestatud algkapitali nõuet; (9) „finantseerimisasutus” määruse (EL) nr 575/2013 artikli 4 lõike 1 punktis 26 määratletud finantseerimisasutus; (10) „emaettevõtja” – emaettevõtja, nagu see on määratletud määruse (EL) nr 575/2013 artikli 4 lõike 1 punktis 15, sealhulgas krediidiasutus või investeerimisühing, finantsvaldusettevõtja või segafinantsvaldusettevõtja; (11) „solveeritav krediidiasutus või investeerimisühing” – artiklis 2 osutatud üksus, mille suhtes võetakse solveerimismeetmeid; (12) „krediidiasutus või investeerimisühing” – krediidiasutus või artikli 2 punkti c kohase konsolideeritud järelevalve alla kuuluv investeerimisühing; (13) „grupp” – emaettevõtja ja selle tütarettevõtjad, mis on artiklis 2 osutatud üksused; (14) „tütarettevõtja” − määruse (EL) nr 575/2013 artikli 4 lõike 1 punktis 16 määratletud tütarettevõtja; (15) „ettevõtte müügi vahend” – solveerimise tingimustele vastava krediidiasutuse või investeerimisühingu omandiõiguse instrumentide või varade, õiguste või kohustuste ülekandmine ostjale, kes ei ole sildasutus; (16) „sildasutuse vahend” – solveerimise tingimustele vastava krediidiasutuse või investeerimisühingu varade, õiguste või kohustuste ülekandmine sildasutusele; (17) „varade eraldamise vahend” – solveerimise tingimustele vastava krediidiasutuse või investeerimisühingu varade ja õiguste ülekandmine varahaldusvahendile; (18) „kohustuste ja nõudeõiguste teisendamise vahend” – solveerimise tingimustele vastava krediidiasutuse või investeerimisühingu kohustuste allahindamis- ja konverteerimisõiguste kasutamine; (19) „kasutatavad finantsvahendid” – raha, hoiused, varad ja tagasivõtmatud maksekohustused, mida fond saab artiklis 74 loetletud eesmärkidel kasutada; (20) „rahastamise sihttase” –