ET Euroopa Liidu Teataja C 128/127

Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee arvamus teemal „Komisjoni teatis Euroopa Parlamendile, nõukogule, Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteele ning Regioonide Komiteele „Euroopa ettepanek Kopenhaageni kokkuleppeks: kliimamuutuste vastu võitlemise rahvusvahelise rahastamise suurendamine””

KOM(2009) 475 lõplik

(2010/C 128/24)

Pearaportöör: Lavinia ANDREI

10. septembril 2009 otsustas Euroopa Komisjon vastavalt EÜ asutamislepingu artiklile 262 konsulteerida Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteega järgmises küsimuses:

„Komisjoni teatis Euroopa Parlamendile, nõukogule, Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteele ning Regioonide Komiteele „Euroopa ettepanek Kopenhaageni kokkuleppeks: kliimamuutuste vastu võitlemise rahvusvahelise rahastamise suurendamine””

KOM(2009) 475 lõplik.

Komitee juhatus tegi 29. septembril 2009 kõnealuse arvamuse ettevalmistamise ülesandeks põllumajanduse, maaelu arengu ja keskkonna sektsioonile.

Arvestades töö kiireloomulisust määras komitee täiskogu 457. istungjärgul 4.–5. novembril 2009 (5. novembri istungil) pearaportööriks Lavinia Andrei ja võttis vastu järgmise arvamuse. Poolt hääletas 179, vastu hääletas 4, erapooletuks jäi 11.

1. Järeldused ja soovitused

1.1. Komitee tervitab neid aegsasti tehtud ettepanekuid ning kutsub institutsioone üles neid kiiresti kaaluma, et nad tõepoolest aitaksid saavutada Kopenhaagenis edukat tulemust. Teatis on hea algus, sest siiani ei ole tööstusriigid tahtnud mingit konkreetset summat välja pakkuda.

1.2. Kliimamuutuste vastu võitlemise rahastamist ei käsitleta mitte vabatahtliku abi, vaid ÜRO kliimamuutuste raamkonventsiooni artiklites sätestatud kohustusena eraldada arengumaadele uusi, täiendavaid, kohaseid ja prognoositavaid rahastamisvahendeid. Tööstusriikide vajalik kohustus on järgida konventsioonis sedastatud ühise, aga erineva vastutuse põhimõtet.

1.3. Nagu Euroopa Liit ÜRO kliimamuutuste konventsiooni raames nõustus, vajavad arengumaad kliimamuutuste vastu võitlemisel märkimisväärset abi. Järgnevatel aastakümnetel seisavad nad leevendamis- ja kohandamispüüdluste tõttu tõenäoliselt silmitsi sadadesse miljarditesse eurodesse ulatuvate kuludega aastas.

1.4. Komitee toetab ELi ettepanekut tööstusriikide avaliku sektori poolse kiire rahastamise kohta, mis on kuni 2013. aastani ligikaudu 5–7 miljardit aastas. See on hea algus, arvestades praegust õhkkonda ning usalduse puudumist lõuna ja põhja vahel.

1.5. Komitee kiidab heaks ka komisjoni positiivse lähenemise meetmetele rahastamisvahendite saamiseks rahvusvahelisest lennundusest ja meretranspordist.

1.6. Teiselt poolt on juba tugevaid signaale arengumaadest, eriti Aafrika riikidest, et ELi pakkumine on liiga väike ning tähendaks tegelikult, et arengumaad peaksid paljude aastate jooksul maksma teiste põhjustatud kahjude eest. Paljud valitsusvälised organisatsioonid ja ÜRO majandusteadlased on väitnud, et arenenud riikidelt arengumaadele antava vajaliku rahastamise tagasihoidlik kalkulatsioon ulatub piirkonnas 150 miljardi USA dollarini aastas (ligikaudu 110 miljardit eurot) perioodil 2013–2017.

1.7. Seoses CO2-turult saadava tuluga eeldab komisjon, et sealsete osalejate tohutu kasum läheb täielikult arengumaadele ning kasutatakse seejärel vähem CO2-heiteid tekitavatele tegevustele. On tõenäolisem, et tegelikult saavad selle kasumi hoopis eraettevõtjad, kellest paljud asuvad arenenud riikides.

1.8. Komiteele teeb muret ka ELi visioon kodumaistest erainvesteeringutest arengumaadesse, arvestades, et EL ei ole leidnud viisi tagamaks, et liikmesriigid kasutavad oma heitkogustega kauplemise süsteemi kaudu saadud tulusid puhtasse energiasse investeerimiseks.

1.9. Komisjon peaks koostama muudetud, elujõulise kava oma juhtrolli säilitamiseks rahvusvahelises kliimamuutuste vastu võitlemise poliitikas. Samuti peaks EL jätkama surve avaldamist Ameerika Ühendriikidele ning teistele, et nad avaldaksid oma seisukohad kliimamuutuste vastu võitlemise rahastamise küsimuses.

1.10. Suuremate rahvusvaheliste või riigisiseste rahastamisvahendite kohta antud lubaduste suhtes tuleks kohaldada mõõdetavaid, aruandes esitatavaid ja kontrollitavaid sätteid.

2. Sissejuhatus

2.1. 10. septembril 2009 esitas Euroopa Komisjon teatise „Euroopa ettepanek Kopenhaageni kokkuleppeks: kliimamuutuste vastu võitlemise rahvusvahelise rahastamise suurendamine”.

2.2. Kõnealuse teatisega püütakse läbirääkimised välja tuua praegusest ummikseisust, kus arenenud riigid ootavad, et enamarenenud arengumaad annaksid üldistesse jõupingutustesse oma panuse, kuid arengumaad soovivad samas kuulda arenenud riikide selget seisukohta kohandamis- ja leevendamismeetmete rahastamise küsimuses.

2.3. Kõnealune ettepanek ei ole siiski piisav tulemusrikka kokkuleppe tagamiseks Kopenhaagenis. Meil on vaja, et kõik arenenud riigid vähendaksid märkimisväärselt heiteid, et arengumaad võtaksid kohaseid leevendamismeetmeid ning et töötataks välja tõhus ülemaailmne finantsarhitektuur, mis aitaks võtta kohaseid meetmeid vähem CO2-heiteid tekitavasse majandusse tehtavate investeeringute suurendamiseks.

2.4. 2020. aastaks seisavad arengumaad tõenäoliselt silmitsi ligikaudu 100 miljardi euro suuruste kuludega kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamiseks ja kliimamuutuste mõjudega kohanemiseks. Suurem osa vajalikust rahastamisest peaks tulema riigisisestest allikatest ja laienenud rahvusvaheliselt CO2-turult, kuid vajalik on rahvusvahelise avaliku sektori poolne rahastamine summas ligikaudu 22–50 miljardit eurot aastas.

2.5. Euroopa Komisjon teeb ettepaneku, et tööstusriikide ja majanduslikult enamarenenud arengumaade avaliku sektori poolne rahastamine peaks olema jaotatud vastavalt maksevõimele ja vastutusele heitkoguste eest. See võiks 2020. aastaks tähendada ELi panust vahemikus 2–15 miljardit eurot aastas.

3. Komisjoni dokument

3.1. Komisjoni hinnangul on kohandamis- ja leevendamismeetmete rakendamiseks arengumaades vaja 2020. aastaks ligikaudu 100 miljardit eurot aastas. Rahastamisse oleksid hõlmatud arengumaade riigisisesed vahendid (avalik ja erasektor), ülemaailmne CO2-turg ning rahvusvahelise avaliku sektori finantsvood. Riigisisene avalik ja erasektor kataksid 20–40 %, CO2-turg kuni 40 % ja rahvusvaheline avalik sektor ülejäänud osa.

3.2. Rahvusvaheline CO2-turg võiks 2020. aastaks tagada neile 38 miljardit eurot aastas. Kopenhaageni kokkuleppega tuleks määrata kindlaks uus sektoripõhise CO2-turu krediidimehhanism ning pöörata tähelepanu puhta arengu mehhanismile vähim arenenud riikides.

3.3. 2020. aastaks peaks olema tagatud rahvusvahelise avaliku sektori poolne osalus suurusjärgus 22–50 miljardit eurot aastas. Alates 2013. aastast peaks avaliku sektori poolne rahastamine olema jaotatud vastavalt maksevõimele ja vastutusele heitkoguste eest ning selles peaksid osalema ka majanduslikult enamarenenud arengumaad. Nende prognooside kohaselt jääks ELi kanda kas ligikaudu 10 % või ligikaudu 30 % olenevalt nende kahe kriteeriumi osatähtsusest. Ambitsioonika tulemi puhul Kopenhaagenis jääks ELi õiglane osamakse 2020. aastal vahemikku 2–15 miljardit eurot aastas sõltuvalt üldisest kokkulepitud rahastamissummast ja kummalegi kriteeriumile määratud osatähtsusest.

3.4. Kohandamise toetamine peaks andma eelise kõige haavatavamatele ja vaesematele arengumaadele.

3.5. Rahvusvaheline lennundus ja meretransport võib osutuda uueks oluliseks rahastamise allikaks.

3.6. Tulevase rahvusvahelise finantsarhitektuuri juhtimine peaks olema detsentraliseeritud ja lähtuma alt-üles põhimõttest. Uus kõrgetasemeline foorum kliimamuutuste vastu võitlemise rahvusvahelise rahastamise teemal peaks kontrollima kohandamis- ja leevendamismeetmete rakendamist ja tooma korrapäraselt välja neis esinevad puudused ja tasakaalustamatuse.

3.7. Kõik riigid (v.a vähim arenenud riigid) peaksid 2011. aastaks koostama vähem CO2-heiteid tekitava majanduskasvu kava, mis sisaldab usaldusväärseid keskpikki ja pikaajalisi eesmärke, ning valmistama ette iga-aastase riikliku andmekogu, mis käsitleb kõikide kasvuhoonegaaside inimtekkelisi heiteid allikate kaupa ja nende sidumist neeldajate abil.

3.8. Aastatel 2010–2012 võiks vaja minna 5–7 miljardi euro suurust kiiret rahastamist aastas, mille abil korraldada arengumaades kohandamist, leevendamist, uuringuid ja suutlikkuse suurendamist. Selle saavutamiseks peaks EL alates 2010. aastast hakkama viivitamatult maksma 0,5–2,1 miljardi euro suurust osamakset. Nii EL kui ka liikmesriigid peaksid olema valmis oma eelarvetega selles rahastamisskeemis osalema.

3.9. Ajavahemikuks pärast 2012. aastat ning osana ettepanekute paketist finantsraamistikule teeb komisjon ettepaneku selle kohta, kas alates 2013. aastast rahastada osamakset eelarvest või asutada selle jaoks eraldiseisev kliimafond, mis oleks osa ettepanekute paketist 2013. aasta järgsele finantsraamistikule, või kasutada nende kahe kombinatsiooni. Oluliseks allikaks ELi poolses üldises jõupingutuses võiks olla ka iga üksiku liikmesriigi otsene panus rahastamises.

3.10. Kui ELi eelarvet ei kasutata, peaksid ELi siseselt makstavad osamaksed jagunema sama põhimõtte alusel kui rahvusvahelisel tasandil ja nende puhul tuleks arvesse võtta erinevaid olukordi liikmesriikides.

4. Üldised märkused

4.1. Komitee tervitab komisjoni teatist, millega esitatakse kliimamuutuste vastu võitlemise rahastamist käsitlev ettepanek ning rõhutatakse vajadust ambitsioonikate eesmärkide järele heitkoguste vähendamisel, püüdes nii Kopenhaagenis sõlmitava uue kliimakokkuleppe üle peetavad rahvusvahelised läbirääkimised praegusest ummikseisust välja tuua.

4.2. G77 (arengumaade rühm) on teinud selgeks, et ÜRO kliimakokkuleppe kontekstis on rühma liikmete jaoks keskne küsimus kliimamuutuste vastu võitlemise piisav rahastamine. Laialdaselt tunnistatakse, et esimesena ja kõige rohkem kannatavad muutuvate kliimatingimuste all arengumaad (ning sellise ühiskonna vaeseimad liikmed).

4.3. Nagu Euroopa Liit ÜRO kliimamuutuste konventsiooni raames nõustus, vajavad arengumaad kliimamuutuste vastu võitlemisel ka meie abi. Järgnevatel aastakümnetel seisavad nad tõenäoliselt silmitsi sadadesse miljarditesse eurodesse ulatuvate kuludega aastas.

4.4. Komitee hindab komisjoni tehtud esimest sammu erinevate võimalike rahastamisallikate analüüsimisel ning soovi innustada iga allika uurimist nii ressursside määratlemise kui ka kulutamisvõimaluste ja suunamise osas. Siiski on paljud valitsusvälised organisatsioonid ja ÜRO majandusteadlased järjepidevalt väitnud, et arenenud riikidelt arengumaadele antava vajaliku rahastamise tagasihoidlik kalkulatsioon ulatub piirkonnas 150 miljardi USA dollarini aastas (ligikaudu 110 miljardit eurot).

4.5. Suuremat tähelepanu tuleks pöörata uue paindliku mehhanismi (sektoripõhine CO2-turg) uurimisele, et tagada praktilised viisid mehhanismi rakendamiseks ja ebaõnnestumise ohu minimeerimiseks. Segaduse vältimiseks tuleb puhta arengu mehhanismide ja sektoripõhise CO2-turu puhul tähelepanu pöörata täiendavuse kriteeriumile.

4.6. Kliimamuutuste vastu võitlemise kõik rahastamisvahendid peaksid olema uued ja täiendama arenenud riikide arenguabi osas võetud ametlikke kohustusi (st 0,7 % SKPst), sest kliimamuutused toovad lisaks sihtide seadmisel algselt arvestatud kohustustele kaasa märkimisväärseid lisakulusid. Peame arvestama sellega, et vaid mõned riigid on täitnud oma lubaduse suurendada ametlikku arenguabi 0,7 %-ni SKPst. Viimase kümne aasta suundumus näitab, et väljavaated selle eesmärgi saavutamiseks on kehvad.

4.7. Rohkem kui kunagi varem peaks EL säilitama oma meetmed ja juhtrolli rahvusvahelises kliimamuutuste vastu võitlemise poliitikas Kopenhaageni ulatusliku kliimakokkuleppe üle peetavate läbirääkimiste ajal. Enneolematu finantskriis on lühiajaline ja läheb lõpuks mööda. Kliimamuutused jäävad.

4.8. Majanduse elavnemine sõltub kliimamuutuste vastu võitlemisest. Kui juhid ei suuda võtta sel aastal hädavajalikke meetmeid, lähevad kliimamuutuste mõjud maksma tõenäoliselt üle 20 % ülemaailmsest SKPst. Maailmapanga endise peaökonomisti Lord Sterni andmetel on see rohkem kui 1930ndate aastate majanduskriis ja mõlemad maailmasõjad kokku, seda lisaks inimeste surmajuhtumitele ja liikide väljasuremisele.

4.9. Euroopa Liit peaks jätkama surve avaldamist Ameerika Ühendriikidele ja teistele, et nad avaldaksid oma seisukohad kliimamuutuste vastu võitlemise rahastamise küsimuses. Suuremate rahvusvaheliste või riigisiseste rahastamisvahendite kohta antud lubaduste suhtes tuleks kohaldada mõõdetavaid, aruandes esitatavaid ja kontrollitavaid sätteid.

5. Konkreetsed märkused

5.1. Kohaste finantsvoogude loomine

5.1.1. Riikide oma vahendite kasutuselevõtmine

5.1.1.1. Nii arenenud kui ka arengumaades peaks suure osa vajalikest investeeringutest katma riigi enda erasektori poolne rahastamine. Suurem osa investeeringutest on juba praegu majanduslikult tasuvad, kuna investeeringute kasvu tasakaalustab energiatarbimise vähenemine.

5.1.1.2. Kõige vaesematel, eelkõige vähim arenenud riikidel, samuti arengumaade rahvastiku kõige vaesemal osal ei ole piisavalt vahendeid, et rahastada kliimamuutuste negatiivse mõju kohandamismeetmeid. Nad sõltuvad suures osas avaliku sektori abist, olgu siis tegemist riigisisese või rahvusvahelise abiga.

5.1.2. CO2-turu täielik ärakasutamine

5.1.2.1. Komitee nõustub, et rahvusvaheline CO2-turg on üks vahend erasektori investeeringute edendamiseks arengumaades, kuigi turg ei ole veel küps ning tasaarvestuste kvaliteedi osas on tõstatatud mitmeid küsimusi. CO2-turu tõhusust suurendatakse saastekvootide nappuse tekitamisega ambitsioonika Kopenhaageni kokkuleppe kaudu.

5.1.2.2. Turuga seotud rahastamine riiklike saastekvootide (heitkoguste ühikud) teatud protsendiga kauplemise vormis rahvusvahelises süsteemis (siinkohal mitte ELi saastekvootidega kauplemise süsteem) või nende fikseeritud hinnaga ostmine peaks olema peamine vahend ÜRO kliimamuutuste raamkonventsiooni jaoks uute rahastamisvahendite kogumiseks. Seda võiks täiendada näiteks lennunduse ja meretranspordi maksuga või nimetatud sektorite saastekvootidega kauplemisega piirkondlikes ja riiklikes süsteemides (nt ELi saastekvootidega kauplemise süsteem), samuti CO2-turu tehingute maksustamisega.

5.1.2.3. Tuleb meeles pidada, et CO2-turg on tuletisinstrumentide turg, mis võimaldab suurtel investoritel spekuleerida heitkoguste vähendamise eeldatava (tulevase) hinnaga. See turg näitab juba oma nõrku külgi ning võib muuta rahvusvahelise finantsturu ebastabiilseks. Arengumaad väitsid Bangkokis, et turumehhanismidele toetumine suurendaks nende lõunapoolsete riikide haavatavust, mis juba kannatavad toidu-, finants- ja kliimakriisi tõttu.

5.1.2.4. Vaja on luua valideerimis-/kontrollimenetlused, et võimaldada kiiremaid protsesse nii puhta arengu mehhanismides kui ka valdkondlike CO2-turgude mehhanismides.

5.1.2.5. Rohkem tuleb investeerida suutlikkuse suurendamisse ja ekspertide koolitamisse CO2-turu kõigis valdkondades nii arenenud kui ka arengumaades.

5.1.2.6. Valdkondlike CO2-turgude elluviimiseks tuleb kehtestada läbipaistev määratlus „majanduslikult enamarenenud arengumaad”. Komitee toetab ideed luua valdkondlik CO2-turg väga konkurentsivõimeliste majandussektorite jaoks, kuid hoiatab ka, et kui mehhanism ei ole võimalikult tugev, on ebaõnnestumise oht väga suur.

5.1.3. Rahvusvahelise avaliku sektori poolse rahastamistaseme kindlaksmääramine

5.1.3.1. Komitee nõustub väitega, et „mida vähem vahendeid annab CO2-turg, seda rohkem taotletakse avaliku sektori poolset leevendamismeetmete rahastamist”.

5.1.3.2. Tuleb luua mehhanismid, et korrapäraselt kontrollida vajadust avaliku sektori poolse rahastamise järele. Siiski peab komisjon olema teadlik avaliku sektori poolse rahastamise pakkumise kaudu tekkida võivate CO2-turu moonutuste ohust, juhul kui rahastamisvahendid ei ole suunatud sektoritele, kus CO2-turul puudub juurdepääs/huvi/algatus (st suutlikkuse suurendamine, koolitus).

5.1.4. Rahvusvahelise avaliku sektori poolne kiire rahastamine aastatel 2010–2012

5.1.4.1. Komitee nõustub, et rahvusvahelise avaliku sektori poolne kiire rahastamine on oluline ulatusliku, tasakaalustatud ja ambitsioonika Kopenhaageni kokkuleppe kontekstis. Rahastamine peaks olema suunatud eelkõige suutlikkuse suurendamisele, sealhulgas vähem CO2-heiteid tekitava majanduskasvu kavade koostamiseks, leevendamismeetmeteks valmisolekuks, katseprojektideks ning vahetuteks kohandamisküsimusteks. Sellise kiire toetuse eesmärk peaks olema valmistumine tulemuslike ja tõhusate keskpikkade ja pikaajaliste meetmete võtmiseks ning ambitsioonikate meetmetega viivitamise vältimiseks.

5.1.5. Uuenduslik rahastamine rahvusvahelisest lennundusest ja meretranspordist

5.1.5.1. Rahvusvahelise lennunduse ja laevanduse heitkogused on suured ja kasvavad üsna kiiresti. Atmosfääri kasvuhoonegaaside sisalduse reguleerimiseks tuleb need stabiilseks muuta. Kõnealuse valdkonna reguleerimine võiks tekitada kliimakokkuleppe jaoks olulisi rahastamisvahendeid. Neid kulusid kannaksid peamiselt arenenud riikide lennureisijad ja tarbijad. Selleks on aga vajalik koostöö Rahvusvahelise Tsiviillennundusorganisatsiooni ja Rahvusvahelise Merendusorganisatsiooni vahel, kes on viimase aastakümne vältel takistanud jõupingutusi kõnealuste heitkogustega tegelemisel.

5.1.6. Rahvusvahelise avaliku sektori poolse rahastamise osamaksete kindlaksmääramine

5.1.6.1. Komitee nõustub, et „heitkogustele SKPst suurema kaalu andmine annaks täiendava stiimuli vähendada heitkoguseid ning kinnitaks varajase meetme heitkoguste vähendamiseks”. Selleks et Kopenhaagenis jõutaks kokkuleppele, tuleb siiski toetada korrektset kaalu andmise mehhanismi.

5.2. ELi panus avaliku sektori poolsesse kliimamuutuste vastu võitlemise rahastamisesse

5.2.1. Komitee toetab komisjoni otsust osaleda läbirääkimistes ühe organina, tehes ühe üldise osamakse pakkumise.

5.2.2. Rahastamise suunamisega seoses soovitab komitee kasutada olemasolevaid struktuure, kuid samas tuleks luua selged järelevalve- ja aruandlusmenetlused, et minimeerida kulusid ning tagada raha õige kasutamine.

5.3. Euroopa ettepanek kliimamuutuste vastu võitlemise detsentraliseeritud, alt-üles rahastamise juhtimiseks

5.3.1. Mudelina võib kasutada ELi haldusstruktuuri, mis võib edasiste võetavate meetmete osas anda Euroopa Liidule olulise eelise.

5.3.2. Komitee leiab, et vähem CO2-heiteid tekitava majanduskasvu kava esitamise tähtaeg kõikidele riikidele (2011) on ebareaalne, kui EL tahab tugevaid ja kohaldatavaid kavasid, arvestades eksperditeadmiste puudumist isegi teatud ELi liikmesriikides.