KOMISJONI TEATIS —

Suunised Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2005/29/EÜ (mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul) tõlgendamiseks ja kohaldamiseks

(EMPs kohaldatav tekst)

(2021/C 526/01)

SISUKORD

SISSEJUHATUS 5

1. EBAAUSATE KAUBANDUSTAVADE DIREKTIIVI KOHALDAMISALA 5

1.1. Esemeline kohaldamisala 5

1.1.1. Siseriiklikud õigusaktid, milles käsitletakse kaubandustavasid, kuid kaitstakse muid huve kui tarbijate majandushuvid 6

1.1.2. Kaubandustavad, mis on seotud ettevõtjatevaheliste tehingutega või mis kahjustavad üksnes konkurentide majandushuve 7

1.2. Ebaausate kaubandustavade direktiivi ja muu ELi õiguse koostoime 8

1.2.1. Seos muude ELi õigusaktidega 8

1.2.2. Teave, mida peetakse oluliseks ELi muu õiguse alusel 10

1.2.3. Koostoime tarbija õiguste direktiiviga 12

1.2.4. Koostoime ebaõiglaste lepingutingimuste direktiiviga 13

1.2.5. Koostoime hindade avaldamise direktiiviga 15

1.2.6. Koostoime eksitava ja võrdleva reklaami direktiiviga 16

1.2.7. Koostoime teenuste direktiiviga 17

1.2.8. Koostoime e-kaubanduse direktiiviga 17

1.2.9. Koostoime audiovisuaalmeedia teenuste direktiiviga 17

1.2.10. Koostoime isikuandmete kaitse üldmäärusega ning e-privaatsuse direktiiviga 18

1.2.11. Koostoime ELi toimimise lepingu artiklitega 101–102 (ELi konkurentsieeskirjad) 19

1.2.12. Koostoime Euroopa Liidu põhiõiguste hartaga 20

1.2.13. Koostoime ELi toimimise lepingu artiklitega 34–36 20

1.2.14. Koostoime platvormide ja ettevõtjate vahelisi suhteid käsitleva määrusega 21

1.3. Ebaausate kaubandustavade direktiivi ja eneseregulatsiooni vaheline seos 21

1.4. Täitmise tagamine ja õiguskaitse 22

1.4.1. Avalik-õiguslikud ja eraõiguslikud täitmise tagamise meetmed 22

1.4.2. Karistused 22

1.4.3. Tarbijatele pakutav õiguskaitse 25

1.4.4. Ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaldamine kolmandates riikides asutatud ettevõtjate suhtes 25

2. EBAAUSATE KAUBANDUSTAVADE DIREKTIIVI PÕHIMÕISTED 25

2.1. Ebaausate kaubandustavade direktiivi toimimine – direktiivi vooskeem 25

2.2. Ettevõtja mõiste 26

2.3. Kaubandustava mõiste 28

2.3.1. Müügijärgsed tavad, sealhulgas võlgade sissenõudmine 29

2.3.2. Tarbijatelt tooteid ostvad ettevõtjad 30

2.4. Tehinguotsuse kriteerium 30

2.5. Keskmine tarbija 33

2.6. Haavatavad tarbijad 35

2.7. Artikkel 5 – ametialane hoolikus 36

2.8. Artikkel 6 – eksitav tegevus 38

2.8.1. Üldine eksitav teave 39

2.8.2. Hinnaeelised 41

2.8.3. Segadust tekitav turustamine 42

2.8.4. Käitumiskoodeksite mittejärgimine 43

2.8.5. Kvaliteedierinevusega turustamine 44

2.9. Artikkel 7 – eksitav tegevusetus 49

2.9.1. Oluline teave 50

2.9.2. Varjatud turustamine / kaubandusliku eesmärgi määratlemata jätmine 50

2.9.3. Ebaselgelt esitatud oluline teave 51

2.9.4. Konkreetne olukord ja kasutatava kommunikatsioonivahendiga seotud piirangud 52

2.9.5. Ostukutsetes esitatav oluline teave vastavalt artikli 7 lõikele 4 53

2.9.6. Tasuta prooviperioodid ja liitumislõksud 58

2.10. Artiklid 8 ja 9 – agressiivsed kaubandustavad 59

3. KAUBANDUSTAVADE MUST NIMEKIRI (I LISA) 60

3.1. Tooted, mida ei ole võimalik seaduslikult müüa 61

3.2. Püramiidskeemid – punkt 14 62

3.3. Tooted, mis parandavad haigusi, talitlushäireid või väärarenguid – punkt 17 63

3.4. Väite „tasuta“ kasutamine – punkt 20 66

3.5. Ürituste piletite edasimüük, kui piletid on saadud automatiseeritud vahendit kasutades – punkt 23a 69

3.6. Järjekindel turustamine kaugside vahendi abil – punkt 26 69

3.7. Pöördumine otse laste poole – punkt 28 70

3.8. Auhinnad – punkt 31 71

4. EBAAUSATE KAUBANDUSTAVADE DIREKTIIVI KOHALDAMINE KONKREETSETE VALDKONDADE SUHTES 72

4.1. Kestlikkus 72

4.1.1. Keskkonnaväited 72

4.1.1.1. Koostoime muude keskkonnaväiteid käsitlevate ELi õigusaktidega 73

4.1.1.2. Peamised põhimõtted 75

4.1.1.3. Ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 6 kohaldamine keskkonnaväidete suhtes 76

4.1.1.4. Ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 7 kohaldamine keskkonnaväidete suhtes 79

4.1.1.5. Ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 12 kohaldamine keskkonnaväidete suhtes 81

4.1.1.6. I lisa kohaldamine keskkonnaväidete suhtes 82

4.1.1.7. Võrdlevad keskkonnaväited 83

4.1.2. Kavandatud vananemine 84

4.2. Digisektor 86

4.2.1. Digiplatvormid ja nende kaubandustavad 87

4.2.2. Kolmandate isikutega sõlmitavate tarbijalepingute vahendamine 89

4.2.3. Otsingutulemuste läbipaistvus 90

4.2.4. Kasutajate arvustused 93

4.2.5. Sotsiaalmeedia 96

4.2.6. Mõjutajaturundus 97

4.2.7. Andmepõhised tavad ja varjatud mustrid 99

4.2.8. Hinnakujundusega seotud tavad 102

4.2.9. Mängud 103

4.2.10. Geolokatsiooni kasutamine 105

4.2.11. Tarbijate sidumine 106

4.3. Reisi- ja transpordisektor 107

4.3.1. Valdkondadevahelised küsimused 107

4.3.2. Pakettreisid 109

4.3.3. Osaajalise kasutamise õiguse lepingud 109

4.3.4. Lennutranspordile eriomased küsimused 110

4.3.5. Autorendile eriomased küsimused 114

4.3.6. Reisibroneerimissaitidele eriomased küsimused 115

4.4. Finantsteenused ja kinnisvara 116

4.4.1. Valdkondadevahelised küsimused 116

4.4.2. Kinnisvarale eriomased küsimused 117

4.4.3. Finantsteenustele eriomased küsimused 118

LISA 121

SISSEJUHATUS

Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2005/29/EÜ, (1) mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul (edaspidi „ebaausate kaubandustavade direktiiv“), on üldine ELi õigusakt, millega reguleeritakse ebaausaid kaubandustavasid ettevõtja ja tarbija vahelistes tehingutes. Seda kohaldatakse kõikide ettevõtja ja tarbija vahelise tehingu eel, ajal ja järel rakendatavate kaubandustavade suhtes.

Käesoleva suuniseid sisaldava teatise (edaspidi „teatis“) eesmärk on hõlbustada direktiivi nõuetekohast kohaldamist. See põhineb suuniste 2016. aasta versioonil (2) ning asendab selle. Samuti on teatise eesmärk suurendada teadlikkust direktiivi kohta kogu ELis kõigi huvitatud poolte seas, näiteks tarbijad, ettevõtjad, liikmesriikide ametiasutused (sealhulgas siseriiklikud kohtud) ja õigusala töötajad. Selles on arvesse võetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiviga (EL) 2019/2161 (3) tehtud muudatusi, mille eesmärk on ajakohastada liidu tarbijakaitsenorme ja tagada paremini nende täitmine ning mida hakatakse kohaldama 28. maist 2022. Seda silmas pidades kajastatakse ja käsitletakse ühes suuniste osas norme, mida ei ole käesoleva teatise avaldamise ajal veel kohaldama hakatud. Sellised jaotised ja punktid on selgelt märgitud. Kui direktiivi või Euroopa Kohtu otsuste tsitaadid sisaldavad visuaalset esiletõstmist, on selle lisanud komisjon.

Käesolev teatis on adresseeritud ELi liikmesriikidele ning Islandile, Liechtensteinile ja Norrale kui Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) lepingule allakirjutanud riikidele. Viited ELile, liidule või ühtsele turule hõlmavad seetõttu ka EMPd ja EMP turgu.

Käesolev teatis on üksnes suunisdokument – õiguslikult siduv on ainult liidu õigusaktide tekst. Õiguse siduv tõlgendamine peaks põhinema üksnes direktiivil ning Euroopa Kohtu otsustel. Käesolevas teatises võetakse arvesse Euroopa Kohtu otsuseid, mis on avaldatud 2021. aasta oktoobrini, ning see ei saa mõjutada kohtupraktika edasist arengut.

Selles dokumendis väljendatud vaated ei mõjuta seisukohti, mille Euroopa Komisjon võib võtta Euroopa Kohtus. Siin esitatud teave on üldist laadi ega käsitle konkreetselt ühtegi isikut ega üksust. Euroopa Komisjon ega ükski komisjoni nimel tegutsev isik ei vastuta selles teatises sisalduva teabe kasutamise eest.

Kuna selles teatises kajastatakse olukorda selle koostamise ajal, võidakse selles esitatud suuniseid hiljem muuta.

1. EBAAUSATE KAUBANDUSTAVADE DIREKTIIVI KOHALDAMISALA

Artikli 3 lõige 1 „Käesolevat direktiivi kohaldatakse artiklis 5 sätestatud ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausate kaubandustavade suhtes enne ja pärast tootega seonduva äritehingu sõlmimist ja selle ajal.“

Direktiiv on olemuselt horisontaalne ja sellega kaitstakse tarbijate majandushuve. Selle põhimõttelised sätted sisaldavad kõikvõimalikke tavasid ning on piisavalt laiaulatuslikud, et hõlmata ka kiiresti arenevaid tooteid ja müügimeetodeid.

1.1. Esemeline kohaldamisala

Ebaausate kaubandustavade direktiivi aluseks on täieliku ühtlustamise põhimõte. Selleks et kõrvaldada siseturul tõkked ja suurendada õiguskindlust nii tarbijate kui ka ettevõtjate jaoks, on sellega kehtestatud siseriiklikke eeskirju ühtlustav ühtne õigusraamistik. Sellest tulenevalt on ebaausate kaubandustavade direktiiviga ette nähtud, et liikmesriigid ei tohi vastu võtta rangemaid eeskirju kui direktiiviga kehtestatud – isegi mitte selleks, et saavutada kõrgem tarbijakaitse tase –, kui seda ei ole direktiivi endaga lubatud (4).

Euroopa Kohus on seda põhimõtet kinnitanud mitmes otsuses. Näiteks leidis Euroopa Kohus Total Belgiumi kohtuasjas, et direktiiviga välistatakse liikmesriigi võimalus kehtestada üldine seotud pakkumiste keeld (5). Europamur Alimentación SA kohtuasjas otsustas Euroopa Kohus, et ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaselt ei tohi liikmesriik kehtestada üldist keeldu kaupa kahjumiga müügiks pakkuda või müüa (6). Samas kohtuasjas selgitas Euroopa Kohus samuti, et liikmesriikide kehtestatavate piiravate meetmete hulgas võib olla tõendamiskoormise ümberpööramine (7).

Sellega seoses on ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 3 lõikega 9 piiratud direktiivi täielikult ühtlustavat toimet ning sätestatud, et „„finantsteenuste“ ja kinnisvara suhtes võivad liikmesriigid [selle] direktiiviga ühtlustatavas valdkonnas kehtestada sellest rangemaid või üksikasjalikumaid nõudeid“. Järelikult võivad liikmesriigid kehtestada nendes sektorites ebaausate kaubandustavade direktiivi sätetest kaugemale ulatuvaid õigusnorme, kuni need on kooskõlas ELi muu õigusega. Ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaldamist finantsteenuste ja kinnisvara suhtes käsitletakse üksikasjalikumalt punktis 4.4.

Vastavalt artikli 3 lõikele 5, mida on muudetud direktiiviga (EL) 2019/2161, ei takista direktiiv liikmesriikidel vastu võtmast täiendavaid sätteid, millega kaitstakse tarbijate õigustatud huve seoses agressiivsete või eksitavate turustus- või müügitavadega, mis seisnevad selles, et ettevõtja külastab tarbijat eelneva kokkuleppeta tarbija kodus või korraldab väljasõite eesmärgiga tooteid tarbijale reklaamida või müüa. Sellised sätted peavad olema aga proportsionaalsed, mittediskrimineerivad ja õigustatud tarbijakaitse vajadusega. Direktiivi (EL) 2019/2161 põhjenduses 55 selgitatakse, et selliste sätetega ei tohiks nimetatud müügikanaleid kui selliseid keelustada, ning esitatakse mitteammendavaid näiteid meetmetest, mida liikmesriigid saavad võtta.

Artikli 3 lõike 6 kohaselt peavad liikmesriigid teavitama komisjoni liikmesriigi tasandil vastu võetud sätetest ja nende hilisematest muudatustest, et komisjon saaks teha selle teabe tarbijatele ja ettevõtjatele spetsiaalsel veebisaidil hõlpsasti kättesaadavaks (8).

Ebaausate kaubandustavade direktiivi põhjenduses 14 on selgitatud, et täielik ühtlustamine ei takista liikmesriike sätestamast siseriiklikus õiguses konkreetsete toodete põhiomadusi, millest mitteteavitamist ostukutse tegemisel loetakse oluliseks. Samuti on selles täpsustatud, et ebaausate kaubandustavade direktiiv ei piira selliste ELi õigusnormide kohaldamist, millega nähakse liikmesriikidele kaubandustavade puhul selgelt ette võimalus teha tarbijate kaitsmiseks valik mitme reguleerimismeetme vahel.

Mis puudutab tarbijate teavitamist, siis on ebaausate kaubandustavade direktiivi põhjenduses 15 selgitatud, et liikmesriigid võivad – kui see on lubatud ELi õiguses sätestatud miinimumklauslite alusel – kooskõlas ELi õigusega säilitada või kehtestada rangemaid teabele esitatavaid nõudeid, et tagada tarbijate individuaalsete lepinguliste õiguste kaitse kõrgem tase. Vt ka punkt 1.2.3, kus selgitatakse koostoimet tarbija õiguste direktiivi kohaste lepingueelsete teavitamisnõuetega.

1.1.1. Siseriiklikud õigusaktid, milles käsitletakse kaubandustavasid, kuid kaitstakse muid huve kui tarbijate majandushuvid

Artikkel 1 „Käesoleva direktiivi eesmärk on aidata kaasa siseturu nõuetekohasele toimimisele ja tarbijakaitse kõrge taseme saavutamisele, lähendades tarbijate majandushuve kahjustavad ebaausaid kaubandustavasid käsitlevad liikmesriikide õigus- ja haldusnormid.“

Ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaldamisalasse ei kuulu siseriiklikud õigusnormid, mille eesmärk on kaitsta huve, mis ei ole oma laadilt majanduslikud. Seepärast ei mõjuta ebaausate kaubandustavade direktiiv liikmesriikide võimalust kehtestada õigusnorme, et reguleerida kaubandustavasid tervise, ohutuse või keskkonna kaitsega seotud põhjustel.

Samuti ei kuulu ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaldamisalasse sellised turustamist ja reklaami käsitlevad kehtivad siseriiklikud õigusnormid, mis on seotud maitse ja moraalinormidega. Põhjenduses 7 on sätestatud: „Käesolev direktiiv […] ei käsitle maitse ja moraalinormidega seotud õiguslikke nõudeid, mis on liikmesriigiti väga erinevad. […] Liikmesriikidele peaks seetõttu jääma võimalus vastavalt ühenduse õigusele jätkuvalt keelustada kaubandustavasid oma territooriumil maitsest ja moraalinormidest tulenevatel põhjustel isegi juhul, kui sellised tavad ei piira tarbijate valikuvabadust. […].“

Seepärast ei kuulu ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaldamisalasse seoses kaubandustavadega sellised liikmesriikide õigusnormid, milles käsitletakse inimväärikuse kaitset, soolise, rassilise ja usulise diskrimineerimise vältimist või alastuse, vägivalla ja antisotsiaalse käitumise kujutamist.

Näiteks selgitas Euroopa Kohus, et ebaausate kaubandustavade direktiiv ei ole kohaldatav siseriikliku õigusnormi suhtes, millega ei võimaldata ettevõtjal avada oma kauplus seitsmel päeval nädalas, vaid nõutakse, et ettevõtja valiks ühe nädalapäeva, mil kauplus on suletud, sest selle konkreetse õigusnormi eesmärk ei ole tarbijate kaitse (9).

Samuti on Euroopa Kohus sedastanud, et ebaausate kaubandustavade direktiiviga ei ole vastuolus niisugune siseriiklik õigusnorm, millega kaitstakse rahvatervist ja hambaarstiameti väärikust, esiteks keelates üldiselt ja täielikult suuhooldus- ja hambaraviteenuste reklaami mis tahes vormis ning teiseks kehtestades tagasihoidlikkuse nõuded, millele peab vastama hambaravikabineti silt (10).

Seevastu kuuluvad direktiivi kohaldamisalasse sellised liikmesriikide õigusnormid, mille eesmärk on kaitsta tarbijate majandushuve, isegi juhul, kui neid kaitstakse muude huvide kõrval.

Seoses siseriiklike õigusnormidega, millega keelatakse lisahüvedega müük, on Euroopa Kohus selgitanud, et lisahüvedega müügi üldine siseriiklik keeld, millega püütakse saavutada tarbijakaitse ja muud eesmärgid (nt meedia mitmekesisus), on ebaausate kaubandustavade direktiiviga vastuolus (11).

Seoses siseriiklike õigusnormidega, millega lubatakse kuulutada väljamüük välja üksnes piirkonna pädeva haldusasutuse loal, märkis Euroopa Kohus, et eelotsusetaotluse esitanud kohus oli vaikimisi nõustunud, et vaatlusaluse sätte eesmärk oli kaitsta tarbijaid, mitte üksnes konkurente ja teisi turuosalisi. Seepärast oli ebaausate kaubandustavade direktiiv kohaldatav (12).

1.1.2. Kaubandustavad, mis on seotud ettevõtjatevaheliste tehingutega või mis kahjustavad üksnes konkurentide majandushuve

Põhjendus 6 „[…] Direktiiv ei hõlma ega mõjuta siseriiklikke õigusakte, mis käsitlevad ebaausaid kaubandustavasid, mis kahjustavad ainult konkurentide majandushuve või mis on seotud ettevõtjatevaheliste tehingutega; võttes täies ulatuses arvesse subsidiaarsuspõhimõtet, saavad liikmesriigid soovi korral neid tavasid kooskõlas ühenduse õigusega jätkuvalt reguleerida. […]“

Ettevõtjatevahelised kaubandustavad ei kuulu ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaldamisalasse. Neid kaubandustavasid reguleeritakse osaliselt Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiviga 2006/114/EÜ eksitava ja võrdleva reklaami kohta (13). Peale selle reguleeritakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiviga (EL) 2019/633 (14) põllumajandustoodete ja toiduainete tarneahelas ettevõtjatevahelistes suhetes esinevaid ebaausaid kaubandustavasid. Liikmesriigid võivad sellegipoolest laiendada ebaausate kaubandustavade direktiiviga tagatud kaitset oma õigusaktide alusel ka ettevõtjatevahelistele kaubandustavadele.

Siseriiklik õigusnorm ei kuulu ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaldamisalasse, kui selle ainus eesmärk – nagu väitis asjaomases kohtuasjas eelotsusetaotluse esitanud kohus – on reguleerida konkurentidevahelisi suhteid, mitte kaitsta tarbijaid (15).

Ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaldamisalast jäävad välja üksnes sellised siseriiklikud meetmed, millega kaitstakse ainuüksi konkurentide huve. Kui tavasid reguleerivate siseriiklike meetmete eesmärk on kaitsta ühelt poolt tarbijaid ja teisalt konkurente, kuuluvad need ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaldamisalasse.

Tarbijate ja konkurentide huvide eristamise küsimuses on Euroopa Kohus leidnud järgmist:

„39. […] Nagu nähtub [ebaausate kaubandustavade direktiivi] põhjendusest 6, jäävad nimetatud kohaldamisalast välja vaid siseriiklikud õigusaktid, mis käsitlevad selliseid ebaausaid kaubandustavasid, mis kahjustavad „ainult“ konkurentide majandushuve või mis on seotud ettevõtjatevaheliste tehingutega.

40. […] ei ole see ilmselgelt nii […] siseriiklike õigusnormide puhul [mille] eesmärk on sõnaselgelt tarbijate kaitse, mitte ainult konkurentide ja teiste turul osalejate kaitse. (16)“

See, kas siseriikliku õigusnormi eesmärk on kaitsta tarbijate majandushuve, on liikmesriikide ametiasutuste ja kohtute otsustada.

Euroopa Kohus on märkinud järgmist:

„29. Seega on eelotsusetaotluse esitanud kohtu, mitte Euroopa Kohtu ülesanne kindlaks teha, kas siseriiklikud õigusnormid, mis käsitlevad tarbijate allahindlusest teavitamist […], taotlevad tõepoolest tarbijakaitse eesmärke, selleks et kontrollida, kas sellised sätted võiksid kuuluda ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaldamisalasse […]. (17)“

Samuti on Euroopa Kohus leidnud, et siseriiklik õigusnorm, millega keelatakse kahjumiga müük, on ebaausate kaubandustavade direktiiviga vastuolus üksnes juhul, kui selle eesmärk on kaitsta tarbijaid (18).

Seoses siseriiklike õigusnormidega, millega on keelatud hinnaalandustest teavitamine ooteajal (allahindlusele eelneval ajavahemikul), on Euroopa Kohus selgitanud, et selline keeld ei sobi kokku ebaausate kaubandustavade direktiiviga, kui sellega püütakse kaitsta tarbijate majandushuve (19).

1.2. Ebaausate kaubandustavade direktiivi ja muu ELi õiguse koostoime

Artikli 3 lõige 4 „Kui käesoleva direktiivi sätted on vastuolus ebaausate kaubandustavade konkreetseid aspekte reguleerivate muude ühenduse eeskirjadega, siis on viimati nimetatud eeskirjad ülimuslikud ning neid kohaldatakse kõnealuste konkreetsete aspektide suhtes.“

Põhjendus 10 „Tuleb tagada käesoleva direktiivi ja kehtiva ühenduse õiguse ühtsus, eelkõige juhul, kui üksikasjalikke ebaausaid kaubandustavasid käsitlevaid sätteid kohaldatakse konkreetsete valdkondade suhtes. […] Seepärast kohaldatakse käesolevat direktiivi ainult juhul, kui puuduvad ühenduse õiguse erisätted, millega reguleeritakse ebaausate kaubandustavade teatavaid aspekte, näiteks teabele esitatavaid nõudeid ja tarbijale teabe esitamise viisi käsitlevaid eeskirju. Direktiiv tagab tarbijakaitse juhul, kui ühenduse tasandil puuduvad üksikasjalikud valdkonnapõhised õigusaktid ning keelab ettevõtjatel luua valet muljet toodete olemusest. See on eriti oluline komplekssete, tarbijatele kõrge riskiastmega toodete puhul, näiteks teatavate finantsteenustest toodete puhul. Seega täiendab käesolev direktiiv ühenduse acquis’d, mida kohaldatakse tarbijate majandushuve kahjustavate kaubandustavade suhtes.“

Tänu üldisele kohaldamisalale kohaldatakse direktiivi paljude selliste kaubandustavade suhtes, mida reguleeritakse ka muude üldiste või valdkondlike ELi õigusaktidega.

1.2.1. Seos muude ELi õigusaktidega

Artikli 3 lõige 4 ja põhjendus 10 on ebaausate kaubandustavade direktiivis väga olulised. Neis on selgitatud, et ebaausate kaubandustavade direktiiv täiendab ebaausate kaubandustavade konkreetseid aspekte reguleerivaid muid ELi õigusakte (direktiivis nimetatud „ühenduse eeskirjad“). Seega toimib ebaausate kaubandustavade direktiiv nn turvaabinõuna, mis tagab, et tarbijaid on võimalik ebaausate kaubandustavade eest kaitsta ühtselt kõrgel tasemel kõikides valdkondades, sealhulgas täiendades muid ELi õigusakte ja täites ELi õiguses esinevaid lünki.

Kui on olemas mõni valdkondlik või muu ELi õigusakt, mille sätted kattuvad ebaausate kaubandustavade direktiivi sätetega, on ülimuslikud eriõigusakti (lex specialis) vastavad sätted. Direktiivi artikli 3 lõikes 4 on tõepoolest selgitatud: „Kui käesoleva direktiivi sätted on vastuolus ebaausate kaubandustavade konkreetseid aspekte reguleerivate muude ühenduse eeskirjadega, siis on viimati nimetatud eeskirjad ülimuslikud ning neid kohaldatakse kõnealuste konkreetsete aspektide suhtes.“

Artikli 3 lõige 4 tõlgendatuna koostoimes põhjendusega 10 viitab sellele, et ELi õigusnorm on ebaausate kaubandustavade direktiivi suhtes ülimuslik juhul, kui täidetud on järgmised kolm tingimust:

— see on sätestatud ELi õiguses,

— sellega reguleeritakse mõnda kaubandustavade konkreetset aspekti ning

— kahe õigusnormi vahel on vastuolu või see teine ELi õigusnorm kattub sisult ebaausate kaubandustavade direktiivi asjaomase sättega, näiteks seeläbi, et sellega reguleeritakse vaatlusalust käitumist üksikasjalikumalt ja/või see on kohaldatav mingis konkreetses sektoris (20).

Näide Hüpoteekkrediidi direktiivi (21) artikliga 12 on põhimõtteliselt keelatud seosmüük, mille puhul hüpoteeklaenuleping müüakse koos muu finantstootega, kusjuures seda lepingut ei tehta eraldiseisvana kättesaadavaks. See keeld iseenesest on vastuolus ebaausate kaubandustavade direktiiviga, sest direktiivi alusel saaks pidada seosmüüki ebaausaks ja seega keelatuks alles pärast konkreetse juhtumi hindamist. Hüpoteekkrediidi direktiivi artikkel 12 on ebaausate kaubandustavade üldeeskirjade suhtes ülimuslik. Seega on seosmüük kui selline hüpoteekkrediidi direktiivi artikli 12 tähenduses keelatud.

Kui kõik kolm eespool nimetatud tingimust on täidetud, ei kohaldata ebaausate kaubandustavade direktiivi kaubandustava sellise konkreetse aspekti suhtes, mida reguleeritakse näiteks valdkondliku eeskirjaga. Ebaausate kaubandustavade direktiiv jääb aga sellegipoolest asjakohaseks, et hinnata kaubandustava muid võimalikke aspekte, näiteks ettevõtja agressiivset käitumist, mis ei ole valdkondlike sätetega hõlmatud.

Näide Telekommunikatsiooniteenuste osutaja vahetamiseks nõuab praegune teenuseosutaja, et tarbija täidaks ühe vormi. Paraku ei ole see vorm veebis kättesaadav ning teenuseosutaja ei vasta tarbija e-kirjadele ega telefonikõnedele. Euroopa elektroonilise side seadustiku (22) artikliga 106 on ette nähtud, et abonendid võivad teenuseosutajat vahetades säilitada oma telefoninumbri, et numbrite teisaldamine toimub võimalikult lühikese aja jooksul ning et lõppkasutajate suhtes ei kohaldata otsest tasu. Samuti on Euroopa elektroonilise side seadustiku artikli 106 lõikes 6 sätestatud, et teenuseosutajad peavad tegema heas usus koostööd ning ei tohi protsessiga viivitada ega seda kuritarvitada. Selle eest, et teenuseosutaja vahetamise protsess oleks lõppkasutaja jaoks tõhus ja lihtne, vastutavad riigi reguleerivad asutused. Ettevõtjate tavasid seoses teenuseosutaja vahetamisega on võimalik hinnata ka ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 8 ja artikli 9 punkti d alusel, millega keelatakse ebaproportsionaalsed lepinguvälised tõkked tootja või ettevõtja vahetamisel, sest need kujutavad endast agressiivset kaubandustava.

Eespool öeldu põhjal võib järeldada, et üldjuhul ei ole ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaldamine iseenesest välistatud ainuüksi põhjusel, et on olemas muu ebaausate kaubandustavade konkreetseid aspekte reguleeriv ELi õigusakt.

Abcuri kohtuasjas (23) märkis Euroopa Kohus:

„[…] eelotsusetaotluse esitanud kohus [soovib] sisuliselt teada, kas juhul, kui inimtervishoius kasutatavad ravimid […] kuuluvad direktiivi 2001/83 kohaldamisalasse, võib nende ravimite reklaam […] kuuluda samuti direktiivi 2005/29 kohaldamisalasse. […] Nagu Euroopa Kohus on märkinud, iseloomustab direktiivi 2005/29 eriti lai esemeline kohaldamisala, mis hõlmab kõiki kaubandustavasid, mis on otseselt seotud toote reklaamimise, müügi või tarnimisega tarbijatele. […] küsimusele [tuleb] vastata, et isegi kui inimtervishoius kasutatavad ravimid, nagu need, mida käsitletakse põhikohtuasjas, kuuluvad direktiivi [2001/83] kohaldamisalasse, võib nende ravimite reklaam […] kuuluda samuti direktiivi [2005/29] kohaldamisalasse, tingimusel et selle direktiivi kohaldamise tingimused on täidetud.“

Seepärast saab ebaausate kaubandustavade direktiivi tavaliselt kohaldada koos valdkondlike ELi eeskirjadega vastastikku täiendaval viisil, sest muudes ELi eeskirjades sätestatud konkreetsemad nõuded üldjuhul täiendavad ebaausate kaubandustavade direktiivis kehtestatud üldisi nõudeid. Üldjuhul saab ebaausate kaubandustavade direktiivi kasutada selleks, et takistada ettevõtjaid esitamast valdkondlikes õigusaktides nõutavat teavet eksitavalt või agressiivselt, välja arvatud juhul, kui seda aspekti on valdkondlikes eeskirjades eraldi reguleeritud.

Koostoimet valdkondlikes ELi õigusaktides sisalduvate teabele esitatavate nõuetega käsitleti kohtuasjas Dyson vs. BSH, (24) mis oli seotud tolmuimejate märgistusega ning küsimusega, kas asjaolu, et tarbijale ei esitata konkreetset teavet katsetingimuste kohta – mis asjaomaste valdkondlike eeskirjade (25) kohaselt nõutav ei ole –, võib kujutada endast eksitavat tegevusetust. Euroopa Kohus kinnitas, et ebaausate kaubandustavade direktiivi ja valdkondlike õigusaktide vastuolude korral on ülimuslikud valdkondlikud õigusaktid, mis selles kohtuasjas tähendas seda, et teavet, mis ELi energiamärgise puhul nõutav ei ole, ei saa käsitada olulise teabena, ning et muud teavet märgisel esitada ei tohi.

Koostoimet valdkondlike eeskirjadega käsitleti ka Mezina kohtuasjas, (26) mis oli seotud looduslike toidulisandite kohta esitatavate tervisealaste väidetega. Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EÜ) nr 1924/2006 (27) (toidu kohta esitatavate toitumis- ja tervisealaste väidete kohta) kohaldatakse toitumis- ja tervisealastele väidetele kaubanduslikes teadaannetes sellisel kujul lõpptarbijale pakutava toidu märgistusel, esitlemisel või reklaamis. Kui määruse (EÜ) nr 1924/2006 sätted on vastuolus ebaausate kaubandustavade direktiivi sätetega, on tervisealaste väidete puhul ülimuslikud määruse sätted.

1.2.2. Teave, mida peetakse oluliseks ELi muu õiguse alusel

Ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaselt loetakse oluliseks muu ELi õigusega nõutavat teavet seoses kommertsteadaannetega.

Artikli 7 lõige 5 „5. Oluliseks loetakse kommertsteadaannetega, sealhulgas reklaami või turustamisega seotud teabele esitatavad ühenduse õigusaktidega kehtestatud nõuded, mille mittetäielik nimekiri on II lisas.“

Selliseid teabele esitatavaid nõudeid leiab paljudest ELi valdkondlikest õigusaktidest, näiteks järgmiste valdkondade õigusaktidest:

— keskkond (nt energiamärgistuse raammäärus (28) ja seotud delegeeritud määrused, ökodisaini direktiiv (29) ja seotud delegeeritud määrused, rehvide märgistamise määrus, (30) kütusesäästu direktiiv (31));

— finantsteenused (nt finantsinstrumentide turgude direktiiv, (32) makseteenuste direktiiv, (33) tarbijakrediidi direktiiv, (34) direktiiv elamukinnisvaraga seotud tarbijakrediidilepingute kohta (hüpoteekkrediidi direktiiv), (35) maksekontode direktiiv, (36) kombineeritud jae- ja kindlustuspõhiste investeerimistoodete (PRIIPid) põhiteabedokumentide määrus (37));

— tervishoid (nt Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2001/83/EÜ (38));

— elektroonilise side teenused (Euroopa elektroonilise side seadustik (39));

— transport (nt lennuteenuste määrus, (40) reisijate õigusi käsitlevad määrused (41));

— toit (nt üldiste toidualaste õigusnormide määrus, (42) tarbijatele toidualase teabe esitamist käsitlev määrus (43)).

Sellised teabele esitatavad nõuded on sageli konkreetsemad kui ebaausate kaubandustavade direktiivi kohased teabele esitatavad nõuded.

Ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 7 lõikes 5 on selgitatud, et selliseid teabele esitatavaid nõudeid loetakse oluliseks.

Näide Lennuteenuste määruse artiklis 23 nõutakse, et lennuettevõtjad, nende esindajad ja muud piletimüüjad esitaksid lennupiletite pakkumisel lõpliku hinna osade kaupa (piletihind, maksud, lennujaamatasud, muud tasud ja lõivud, mis on seotud näiteks julgeoleku või kütusega). See on oluline teave ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 7 lõike 5 tähenduses.

Sellele vastavalt võidakse sellise teabe esitamata jätmist pidada ebaausate kaubandustavade direktiivi alusel eksitavaks kaubandustavaks, mille puhul tuleb kaaluda üldist tehinguotsuse kriteeriumi, st see on eksitav juhul, kui see paneb või tõenäoliselt paneb keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muidu ei oleks teinud. Olulise teabe mõistet ebaausate kaubandustavade direktiivi tähenduses on käsitletud punktis 2.9.1.

Põhjenduses 15 on sätestatud, et liikmesriigid saavad säilitada teabele esitatavad nõuded, mis on seotud lepinguõigusega, või neid lisada, kui see on lubatud kehtivates ELi õigusaktides leiduvate minimaalse ühtlustamise klauslitega.

Näide Liikmesriigid võivad kehtestada täiendavad lepingueelse teavitamise nõuded äriruumides toimuva müügi kohta, mille suhtes kohaldatakse tarbija õiguste direktiivi artikli 5 lõike 4 kohast minimaalse ühtlustamise klauslit.

1.2.3. Koostoime tarbija õiguste direktiiviga

Tarbija õiguste direktiivi (44) kohaldatakse kõigi ettevõtja ja tarbija vahel sõlmitud lepingute suhtes, välja arvatud valdkondades, mis on selle kohaldamisalast välja jäetud, näiteks finants- ja tervishoiuteenused. Sellega ühtlustatakse täielikult lepingueelsed teavitamisnõuded kauglepingute (sh internetis sõlmitavad lepingud) ja väljaspool äriruume sõlmitavate lepingute puhul (st lepingud, mida ei sõlmita tavapärastes füüsilistes kauplustes, vt täielik määratlus tarbija õiguste direktiivi artikli 2 punktis 8). Samal ajal ei takistata tarbija õiguste direktiiviga – nagu on sätestatud direktiivi artikli 6 lõikes 8 – liikmesriikidel kehtestamast täiendavaid teavitamisnõudeid kooskõlas Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiviga 2006/123/EÜ (teenuste direktiiv) (45) ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiviga 2000/31/EÜ (e-kaubanduse direktiiv) (46); vt lisateave tarbija õiguste direktiivi käsitlevate suuniste punktis 4.1.1 (47). Muude lepingute puhul, eeskätt lepingud, mis sõlmitakse tavapärastes füüsilistes kauplustes (äriruumides sõlmitavad lepingud), antakse direktiivis liikmesriikidele võimalus vastu võtta või säilitada täiendavaid lepingueelseid teavitamisnõudeid (artikli 5 lõige 4). Tarbija õiguste direktiiviga reguleeritakse ka teatavaid lepingulisi õigusi, eelkõige taganemisõigust.

Tarbija õiguste direktiivis sätestatud lepingueelsed teavitamisnõuded on üksikasjalikumad kui ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 7 lõikes 4 sisalduvad nõuded ostukutses esitatavale teabele. Ebaausate kaubandustavade direktiivi alusel hõlmab ostukutse nii turustusetapis (reklaamimisel) kui ka enne lepingu sõlmimist esitatavat teavet. Viimasel juhul võivad ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 7 lõike 4 kohased teabele esitatavad nõuded ja tarbija õiguste direktiivi kohased lepingueelsed teavitamisnõuded kattuda. Lepingueelse teabe ja ostukutse erinevust on üksikasjalikumalt selgitatud punktis 2.9.5.

Kuna tarbija õiguste direktiivi teavitamisnõuded on põhjalikumad, peaks tarbija õiguste direktiivis lepingueelse etapi kohta sätestatud nõuete täitmine üldjuhul tagama, et teabe sisu vastab ühtlasi ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 7 lõikele 4. Ebaausate kaubandustavade direktiiv on aga sellegipoolest kohaldatav selle hindamisel, kas ettevõtja kaubandustavad on eksitavad või agressiivsed, sealhulgas seoses kõnealuse tarbijale esitatava teabe vormi ja esitusviisiga.

Veel üks näide kahe õigusakti vastastikusest täiendavusest on seotud ebaausate kaubandustavade direktiivi I lisa punktide 21 ja 29 alusel keelatud inertsmüügi tavade tagajärgedega. Tarbija õiguste direktiivi artiklis 27 on selgitatud, et inertsmüügi korral „tarbija vabastatakse kohustusest maksta“ ja kui „tarbija sellisel juhul ei reageeri […], ei loeta seda tema nõusolekuks“.

Inertsmüügi mõistet on täiendavalt tõlgendanud Euroopa Kohus, kes selgitas, et kuna tarbija õiguste direktiivi ega ebaausate kaubandustavade direktiiviga ei reguleerita lepingute tekkimist, on siseriikliku kohtu ülesanne siseriiklike õigusaktide alusel hinnata, kas lepingu, näiteks vee-ettevõtja ja tarbija vahelise lepingu võib lugeda sõlmituks ilma tarbija sõnaselge nõusolekuta (48).

Selles kontekstis selgitas Euroopa Kohus ühtlasi, et I lisa punkt 29 ei hõlma vee-ettevõtja kaubandustava, mis seisneb selles, et tarbija elamaasumisel korterisse, kus on varem elatud, säilitatakse korteri ühendatus ühisveevärgiga, kui tarbija ei saa valida teenuseosutajat, teenuseosutaja esitab arve vastavalt veetarbimisele ja kohaldatavad tasumäärad on kulupõhised, läbipaistvad ja mittediskrimineerivad ning tarbija teab, et korter on ühisveevärgiga ühendatud ja veega varustamine on tasuline (49).

Samuti on Euroopa Kohus sedastanud, et tarbija õiguste direktiivi artiklit 27 tuleb koostoimes ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 5 lõigetega 1 ja 5 tõlgendada nii, et nendega ei ole vastuolus siseriiklik õigusnorm, mille kohaselt peavad omanikud, kelle korter asub korterelamus, mis on ühendatud kaugküttevõrku, osalema ühiskasutuses olevate osade ja hoonesisese seadmestiku soojusenergia tarbimisega kaasnevate kulude kandmises, isegi kui nad ei ole eraldi taotlenud küttega varustamist ega kasuta kütet oma korteris, sest leping sõlmiti korteriomanike enamuse taotlusel (50).

1.2.4. Koostoime ebaõiglaste lepingutingimuste direktiiviga

Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi (51) kohaldatakse kõikide ettevõtja ja tarbija vaheliste lepingute suhtes ning selles käsitletakse lepingutingimusi, milles ei ole eelnevalt eraldi kokku lepitud (nt eelnevalt koostatud tüüptingimused). Lepingutingimused võidakse ebaõiglaseks lugeda lähtuvalt üldisest keelust, (52) võimalike ebaõiglaste tingimuste soovituslikust loetelust (53) või kohustusest koostada tingimused läbipaistvalt, st lihtsas ja arusaadavas keeles (54). Erinevalt ebaausate kaubandustavade direktiivist, millega ei piirata lepinguõiguse kohaldamist ega tunnistata ebaausatest kaubandustavadest tulenevaid lepinguid kehtetuks, on ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi rikkumisel lepingulised tagajärjed: selle artikli 6 lõikes 1 on sätestatud, et ebaõiglased tingimused tarbijaga sõlmitud lepingus „ei ole tarbijale siduvad“ (55).

Ebaõiglaste lepingutingimuste ja ebaausate kaubandustavade seos

Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi kohaldatakse ettevõtja ja tarbija vaheliste lepingute suhtes kõigis majandustegevuse valdkondades. See omakorda tähendab, et seda võidakse kohaldada paralleelselt muude ELi õigusnormidega, sealhulgas muude tarbijakaitsenormidega, nagu ebaausate kaubandustavade direktiiv.

Euroopa Kohus on selgitanud nende kahe direktiivi vahelise seose teatavaid elemente Pereničová ja Pereniči kohtuasjas, kus käsitleti krediidilepingut, mille krediidikulukuse aastamäär oli tegelikust määrast madalam (56).

Euroopa Kohus järeldas, et selline lepingutingimustes esitatud ebaõige krediidikulukuse teave on ebaausate kaubandustavade direktiivi tähenduses eksitav, kui see paneb või tõenäoliselt paneb keskmise tarbija tegema tehinguotsust, mida ta muul juhul ei oleks teinud.

Asjaolu, et ettevõtja sellist ebaausat kaubandustava kasutas, on üks aspektidest, mida võetakse arvesse lepingutingimuste ebaõigluse hindamisel ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi alusel (57). Eeskätt võidakse sellest aspektist lähtudes kindlaks teha, kas asjaomane lepingutingimus kutsub vastavalt ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 3 lõikele 1 ja artikli 4 lõikele 1 esile lepingujärgsete õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat. Samamoodi võib see aspekt olla asjakohane selle hindamisel, kas lepingutingimus on läbipaistev ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 4 lõike 2 ja artikli 5 tähenduses (58). Samal ajal ei mõjuta ettevõtja ebaausa kaubandustava tuvastamine otseselt seda, kas leping on selle direktiivi artikli 6 lõike 1 tähenduses kehtiv, ilma et see piiraks selliste siseriiklike õigusnormide kohaldamist, mille alusel võidakse ebaausate kaubandustavadega sõlmitud leping tervikuna tühiseks tunnistada (59).

Vastupidises küsimuses, st kas ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi tähenduses ebaõiglaste lepingutingimuste kasutamist tuleks käsitada ebaausa kaubandustavana ebaausate kaubandustavade direktiivi mõistes, ei ole Euroopa Kohus veel sõnaselget seisukohta võtnud. Sellegipoolest võib väita, et kui leping sisaldab ebaõiglasi tingimusi, mis õiguslikust seisukohast ei ole tarbijale siduvad, võib see teatavatel juhtudel olla asjakohane ebaausa kaubandustava tuvastamisel. Eeskätt võib see anda tunnistust eksitavast tegevusest ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 6 tähenduses, kui selle tagajärjel esitatakse valeandmeid või eksitatakse keskmist tarbijat lepingupoolte õiguste ja kohustuste osas. Peale selle tuleks asjaolu, et leping sisaldab läbipaistmatuid tingimusi, mis ei ole koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles, nagu on ette nähtud ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 4 lõikega 2 ja artikliga 5, arvesse võtta hindamisel, kas oluline teave on läbipaistev ning kas tegemist võib olla eksitava tegevusetusega ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 7 tähenduses (60). Samuti võib ebaõiglaste lepingutingimuste kasutamine olla märk sellest, et ettevõtja ei ole täitnud ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 5 kohaseid ametialase hoolikuse nõudeid.

Vaid mõne üksiku liikmesriigi tarbijakaitseasutustel on lepingutingimuste puhul konkreetsed volitused keelata kasutada eelnevalt kokku leppimata ja nende hinnangul ebaõiglasi lepingu tüüptingimusi, ilma et selleks oleks vaja ettevõtjat kohtusse kaevata (61).

Ex officio hindamine

Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt peavad siseriiklikud kohtud hindama ebaõiglasi lepingutingimusi omal algatusel (ex officio), (62) st isegi juhul, kui tarbija ise lepingutingimuste ebaõigluse küsimust ei tõstata. See kohustus tuleneb ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 6 lõikest 1, kus on sätestatud, et ebaõiglased tingimused ei ole tarbijale siduvad, samuti tõhususe põhimõttest, mille kohaselt ei tohi riiklike ülevõtmismeetmetega muuta praktikas võimatuks või ülemäära raskeks liidu õigusega tarbijatele antud õiguste kasutamist (63). Ex officio kontrolli nõuet on põhjendatud kaalutlusega, et ebaõiglaste lepingutingimuste direktiiviga loodud kaitsesüsteem lähtub eeldusest, et tarbija on suhetes ettevõtjaga nõrgemal läbirääkimispositsioonil ja omab vähem teavet, mis viib selleni, et tarbija nõustub ettevõtja eelnevalt koostatud tingimustega, ilma et tal oleks võimalik mõjutada nende sisu (64). Seetõttu on arvestatav risk, et muu hulgas teadmatusest ei tugine tarbijad õigusnormile, mille eesmärk on neid kaitsta.

Bankia kohtuasjas (65) tuletas Euroopa Kohus meelde, et siseriiklik kohus, kes hindab (sealhulgas omal algatusel) lepingutingimuste õiglust ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi alusel, saab sellise kontrolli raames hinnata selle kaubandustava ebaausust, millel vastav leping põhineb (66).

Seevastu leidis Euroopa Kohus, et muudel juhtudel ei ole siseriiklikel kohtutel kohustust ex officio hinnata, kas konkreetne leping on sõlmitud või selle tingimused koostatud ebaausaid kaubandustavasid kasutades (67). Eelkõige märkis Euroopa Kohus, et hüpoteegiga tagatud nõude täitemenetluses ei pea liikmesriikide kohtutel olema lubatud kontrollida, kas täitedokumendiga rikutakse ebaausate kaubandustavade direktiivi, sest selle direktiiviga ei ole liikmesriikide kohtutele sellist kohustust sätestatud.

Seda tõlgendust on põhjendatud asjaoluga, et ebaausate kaubandustavade direktiiviga ei ole ette nähtud lepingulisi tagajärgi, erinevalt ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivist (artikli 6 lõikes 1). Samuti selgitas Euroopa Kohus, et ebaausate kaubandustavade direktiiv, eeskätt selle artikkel 11, ei sisalda sarnaseid nõudeid nagu on sätestatud ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 7 lõikes 1, millega välistatakse sellised siseriiklikud õigusaktid, kus ei nähta ette võimalust võtta täitemenetlustes ajutisi meetmeid. Kui puuduks võimalus võtta ajutisi meetmeid, piirduksid tarbijatele ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi alusel kättesaadavad õiguskaitsevahendid ainuüksi kahju hüvitamises seisneva a posteriori kaitsega juhtudel, kus täitmine toimub enne, kui kohus langetab otsuse, millega tuvastatakse hüpoteegi aluseks oleva lepingutingimuse ebaõiglane laad ja tunnistatakse seega täitemenetlus tühiseks (68).

Direktiiviga (EL) 2019/2161, mille eesmärk on ajakohastada tarbijakaitseõigust ja tagada paremini selle täitmine, lisati ebaausate kaubandustavade direktiivi aga individuaalsed õiguskaitsevahendid tarbijatele, kes on kandnud kahju ebaausate kaubandustavade direktiivi sätete rikkumise tõttu (uues artiklis 11a, mida hakatakse kohaldama 28. maist 2022). Selle uue sätte kohaselt peaks ebaausa kaubandustava tõttu kahju kandnud tarbijatel olema juurdepääs proportsionaalsetele ja tõhusatele õiguskaitsevahenditele, sealhulgas hüvitisele tarbija kantud kahju eest ja asjakohasel juhul hinna alandamisele või lepingu lõpetamisele (vt lisateave punktis 1.4). Selle selge ja üheselt mõistetava uue sätte lisamine võib tähendada, et ex officio kontrolli nõuet võidakse laiendada ka ebaausate kaubandustavade direktiivis käsitletavatele ebaausatele kaubandustavadele (seda peab kinnitama Euroopa Kohus).

1.2.5. Koostoime hindade avaldamise direktiiviga

Hindade avaldamise direktiivi (Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 98/6/EÜ) (69) kohaselt peavad ettevõtjad avaldama kauba müügihinna ja ühikuhinna (mõõtühiku hind), et tarbijatel oleks hõlpsam hindu võrrelda. Direktiiviga (EL) 2019/2161 lisati hindade avaldamise direktiivi ka erieeskirjad hinna alandamise kohta.

Mis puudutab ebaausate kaubandustavade direktiivi koostoimet hindade avaldamise direktiivis seoses müügihinna avaldamisega sätestatud nõuetega, siis selgitas Euroopa Kohus Citroëni kohtuasjas (punktid 44–46), et hindade avaldamise direktiiviga reguleeritakse ebaausate kaubandustavade konkreetseid aspekte ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 3 lõike 4 tähenduses, st neid aspekte, mis puudutavad müügipakkumistes ja reklaamides kauba müügihinna avaldamist (70). Seega on kohaldatav hindade avaldamise direktiiv, mitte ebaausate kaubandustavade direktiiv (artikli 7 lõike 4 punkt c), „kuna põhikohtuasjas käsitletava reklaami müügihinna avaldamise aspekte reguleerib direktiiv 98/6“.

Selles kohtuasjas keskenduti aspektile, et ettevõtja ei avaldanud müügihinnana lõpphinda, st hinda koos lisanduvate kohustuslike kuludega, millele osutati sõiduki reklaamis eraldi. Sellele vastavalt ei takista hindade avaldamise direktiivi artikkel 2, kus müügihind on määratletud kui lõpphind koos käibemaksu ja kõigi muude maksudega, kohaldamast ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 7 lõike 4 punkti c muid nõudeid, mida hindade avaldamise direktiiviga ei reguleerita. Eeskätt peavad ettevõtjad täitma ebaausate kaubandustavade direktiivis sätestatud nõuet, et ostukutse peab sisaldama teavet ka võimalike täiendavate kulude kohta, kui neid kulusid ei ole põhjendatult võimalik eelnevalt arvutada.

Direktiiviga (EL) 2019/2161 hindade avaldamise direktiivis tehtud muudatuste kohaselt peavad liikmesriigid võtma vastu erieeskirjad hinna alandamise kohta (71). Artikli 6a kohaselt peab ettevõtja hinna alandamise teates ära näitama varasema hinna, mille all mõistetakse madalaimat hinda, mida ettevõtja kohaldas vähemalt 30 päeva jooksul enne hinna alandamist.

Analoogia põhjal Euroopa Kohtu järeldustega Citroëni kohtuasjas peaksid hindade avaldamise direktiivi erieeskirjad hinna alandamise kohta olema ülimuslikud ebaausate kaubandustavade direktiivi suhtes nendes hinna alandamisega seotud aspektides, mida kõnealuste erieeskirjadega reguleeritakse, st varasema hinna määratlemine ja avaldamine hinna alandamise teates. Ebaausate kaubandustavade direktiiv on aga sellegipoolest kohaldatav hinna alandamise muude aspektide suhtes, eelkõige eksitavad väited hinnaeelise olemasolu kohta vastavalt artikli 6 lõike 1 punktile d. Näiteks võib see olla kohaldatav hinna alandamisega seotud tavade mitmesuguste eksitavate aspektide suhtes, nagu

— hinna alandamise teate (allahindluse pakkumise) kehtivusaeg on liiga pikk võrreldes ajaga, mil kaupa müüakse täishinnaga;

— kampaania reklaam, nt „allahindlus kuni 70 %“, kui 70 % allahindlusega on vaid mõni toodetest ning ülejäänud tooted on väiksema allahindlusega.

Selliseid tavasid võidakse igal üksikjuhul eraldi hinnates lugeda ebaausate kaubandustavade direktiivi rikkumiseks (artikli 6 lõike 1 punkt d), olenemata asjaolust, et ettevõtja on täitnud hindade avaldamise direktiivi nõudeid seoses varasema hinna kindlaksmääramise ja avaldamisega. Kui aga ettevõtja on rikkunud hindade avaldamise direktiivi eeskirju hinna alandamise kohta, st nõuet, et ta peab kindlaks määrama ja avaldama varasema hinna, võidakse seda ühtlasi käsitada ebaausate kaubandustavade direktiivi rikkumisena.

Peale selle on hindade avaldamise direktiiv kohaldatav üksnes materiaalse kauba suhtes ning mitte teenuste ja digitaalse sisu suhtes, mis tähendab, et nende muude toodete hinna alandamise tavade suhtes on endiselt kohaldatavad ebaausate kaubandustavade direktiivi üldeeskirjad.

Lisaks, kuna hindade avaldamise direktiiv on kohaldatav üksnes hinna alandamise suhtes selles direktiivis konkreetselt määratletud tähenduses, on ebaausate kaubandustavade direktiiv jätkuvalt täielikult kohaldatav hinnaeeliste reklaamiga seotud muud liiki tavade suhtes ja reguleerib neid, näiteks võrdlus muude hindadega, teatavatel tingimustel kehtivad kombineeritud või seotud pakkumised ning lojaalsusprogrammid (vt punkt 2.8.2). Ebaausate kaubandustavade direktiiv on kohaldatav ka personaliseeritud hindade suhtes (vt punkt 4.2.8).

1.2.6. Koostoime eksitava ja võrdleva reklaami direktiiviga

Eksitava ja võrdleva reklaami direktiivis (72) käsitletakse ettevõtjatevahelisi suhteid. Siiski saab direktiivis sisalduvaid võrdleva reklaami eeskirju täielikult ühtlustatud kriteeriumidel põhineva üldise alusena endiselt kasutada ka selle hindamisel, kas võrdlev reklaam on seaduslik ka ettevõtja ja tarbija vahelistes tehingutes (73).

Ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 6 lõike 2 punktis a loetakse eksitavaks tava, mis tekitab muu hulgas võrdleva reklaami kaudu segadust seoses konkurendi toodete, kaubamärkide, ärinimede või muude eristatavate tunnustega. Samal ajal ei ole võrdlev reklaam eksitava ja võrdleva reklaami direktiivi artikli 4 punkti a kohaselt lubatud juhul, kui see on eksitav ebaausate kaubandustavade direktiivi artiklite 6 ja 7 alusel.

Seega sisaldavad need kaks direktiivi ristviiteid teineteisele. Eksitava ja võrdleva reklaami direktiivi artikli 4 kohased võrdleva reklaami seaduslikkuse hindamise tingimused, mis on asjakohased nii ettevõtjatevahelistes kui ka ettevõtja ja tarbija vahelistes tehingutes, on võrdlemisi ulatuslikud ja hõlmavad ka mõnda ebaausa konkurentsi aspekti (nt kaubamärkide mustamine). Nii on eksitava ja võrdleva reklaami direktiiviga kas ette nähtud tingimused selliseks ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaseks hindamiseks ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingute puhul või kehtestatud lisanõuded, mis on vajalikud ettevõtjatele, peamiselt konkurentidele, ettevõtjatevaheliste tehingute puhul.

Liikmesriikides, kus kõiki või teatavaid ebaausate kaubandustavade direktiivi sätteid on laiendatud ka ettevõtjatevahelistele tehingutele, kehtivad ettevõtjatevahelistes suhetes asjaomaste eksitava ja võrdleva reklaami direktiivi sätete asemel vastavad siseriiklikusse õigusesse üle võetud ebaausate kaubandustavade direktiivi sätted. Tuleb märkida, et mõni riik on võtnud ettevõtjatevaheliste tehingute kohta vastu ka erieeskirjad.

Euroopa Kohus analüüsis eksitava ja võrdleva reklaami direktiivi ning ebaausate kaubandustavade direktiivi koostoimet Carrefour’ kohtuasjas, (74) kus käsitleti võrdlevat reklaami, mis võib olla ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 7 tähenduses eksitav. Kohtuasjas oli arutluse all tava, mis oli seotud eri suurusega või eri tüüpi kauplustes müüdavate toodete hindu võrdleva reklaamiga olukorras, kus kauplused kuuluvad kaubakettidesse, kuhu kuulub eri suurusega ja eri tüüpi kauplusi (nt hüper- ja supermarketid), ning reklaamija võrdleb oma kaubaketi suuremates või suuremat tüüpi kauplustes käibivaid hindu ja konkureerivate kaubakettide väiksemates või väiksemat tüüpi kauplustes käibivaid hindu. Euroopa Kohus leidis, et sellist liiki reklaam võib olla lubamatu eksitava ja võrdleva reklaami direktiivi artikli 4 punktide a ja c tähenduses tõlgendatuna koostoimes ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 7 lõigetega 1–3, välja arvatud juhul, kui tarbijaid on reklaamis endas selgelt teavitatud, et võrreldi reklaamija kaubaketi suuremates või suuremat tüüpi kauplustes käibivaid hindu ja konkureerivate kaubakettide väiksemates või väiksemat tüüpi kauplustes käibivaid hindu (75).

1.2.7. Koostoime teenuste direktiiviga

Erinevalt valdkondlikest õigusaktidest on teenuste direktiivil (76) lai kohaldamisala. Teatud eranditega kohaldatakse direktiivi üldiselt teenuste suhtes, nagu need on määratletud Euroopa Liidu toimimise lepingus. Seega ei saa seda direktiivi käsitada ebaausate kaubandustavade direktiivi suhtes eriõigusaktina artikli 3 lõike 4 tähenduses.

Seepärast kohaldatakse teenuste direktiivi artikli 22 kohaseid teabele esitatavaid nõudeid lisaks ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 7 lõike 4 kohastele nõuetele ostukutses esitatava teabe kohta.

1.2.8. Koostoime e-kaubanduse direktiiviga

E-kaubanduse direktiivi (77) kohaldatakse infoühiskonna teenuste suhtes, mille hulka kuuluvad üldjuhul veebisaitide ja digiplatvormide haldajate osutatavad teenused, mis võimaldavad tarbijatel osta kaupa või teenust.

E-kaubanduse direktiivi artiklis 5 on sätestatud üldised teabele esitatavad nõuded teenuseosutajatele ja artiklis 6 kommertsteadaannetes esitatav teave. Nende kahe artikli kohased teabele esitatavad nõuded on miinimumnõuded.

Artikli 6 kohaselt peavad liikmesriigid tagama, et ettevõtjad identifitseeriksid selgelt müügiedenduspakkumised, nagu allahindlused, ostupreemiad ja kingitused, kui need on teenuseosutaja asukohaliikmesriigis lubatud, ning nende saamise tingimused.

15. detsembril 2020 avaldas komisjon digiteenuste õigusakti (78) ja digiturgude õigusakti (79) ettepanekud. Digiteenuste õigusakti eesmärk on ajakohastada ja laiendada ELis e-kaubanduse ja platvormide suhtes kohaldatavaid eeskirju ning digiturgude õigusakti eesmärk on kehtestada lisakohustused teatavate teenuste puhul, mida käitavad sisule juurdepääsu kontrollijad (80).

1.2.9. Koostoime audiovisuaalmeedia teenuste direktiiviga

Audiovisuaalmeedia teenuste direktiivi (81) kohaldatakse lineaarsete ja mittelineaarsete audiovisuaalmeedia teenuste suhtes (st teleringhääling ja tellitavad audiovisuaalmeedia teenused), mille hulka võivad kuuluda audiovisuaalsed äriteated, millega reklaamitakse otseselt või kaudselt kaupu või teenuseid (nt telereklaam, sponsorlus, otsepakkumised ja tootepaigutus).

Audiovisuaalmeedia teenuste direktiivi artiklis 5 on sätestatud üldised teabele esitatavad nõuded teenuseosutajatele ja artiklis 9 nõuded, millele peavad vastama kõik audiovisuaalsed äriteated. Artiklites 10 ja 11 on vastavalt sätestatud nõuded, millest tuleb kinni pidada audiovisuaalmeedia teenuste valdkonnas sponsorluse ja tootepaigutuse puhul. Audiovisuaalmeedia teenuste direktiiviga on ette nähtud ka muud rangemad kriteeriumid, mida kohaldatakse üksnes telereklaami ja otsepakkumise suhtes (VII peatükk „Telereklaam ja otsepakkumine“).

Direktiivi 2018. aasta läbivaatamisel (82) laiendati osa neist õigusnormidest ka videojagamisplatvormidele (artikkel 28b). Nüüd peavad videojagamisplatvormi teenuse osutajad järgima artikli 9 lõikes 1 sätestatud nõudeid selliste audiovisuaalsete äriteadete puhul, mida nad ise turustavad, müüvad või korraldavad, ning võtma asjakohaseid meetmeid, et tagada nõuete täitmine selliste audiovisuaalsete äriteadete puhul, mida nad ise ei turusta, müü ega korralda. Läbivaadatud direktiiv sisaldab ka videojagamisplatvormidel edastatavate audiovisuaalsete äriteadete suhtes kohaldatavaid avalikustamisnõudeid. Samuti võttis komisjon vastu suunised (83) videojagamisplatvormi teenuse mõiste praktilise rakendamise kohta.

Ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaldatakse audiovisuaalmeedia teenuste puhul kasutatavate ebaausate kaubandustavade, näiteks eksitavate ja agressiivsete tavade suhtes, kui need ei ole hõlmatud eespool nimetatud sätetega.

1.2.10. Koostoime isikuandmete kaitse üldmäärusega ning e-privaatsuse direktiiviga

Euroopa Liidu põhiõiguste hartas on põhiõigustena sätestatud õigus era- ja perekonnaelu kaitsele (artikkel 7) ning isikuandmete kaitsele (artikkel 8). Artikli 7 kohaselt on igaühel õigus sellele, et austataks tema era- ja perekonnaelu, kodu ja edastatavate sõnumite saladust. Isikuandmete kaitse osas sisaldab harta artikli 8 lõige 2 peamisi andmekaitsepõhimõtteid (õiglane töötlemine, nõusolek või seaduses ettenähtud õiguslik alus ning õigus tutvuda oma andmetega ja nõuda nende parandamist). Harta artikli 8 lõikes 3 nõutakse, et andmekaitsenormide täitmist kontrolliks sõltumatu asutus (84).

Isikuandmete kaitset ja selliste andmete vaba liikumist reguleeritakse isikuandmete kaitse üldmäärusega (85). Andmekaitsenormide täitmise tagamise eest vastutavad liikmesriikide järelevalveasutused ja kohtud. Isikuandmete kaitse üldmäärust kohaldatakse isikuandmete töötlemise suhtes. Isikuandmed on igasugune teave tuvastatud või tuvastatava füüsilise isiku („andmesubjekti“) kohta. Tuvastatav isik on isik, keda saab otseselt või kaudselt tuvastada, eelkõige isikukoodi põhjal või ühe või mitme füüsilise, füsioloogilise, geneetilise, vaimse, majandusliku, kultuurilise või sotsiaalse tunnuse põhjal.

Isikuandmete töötlemine, mis hõlmab isikuandmete kogumist ja säilitamist, peab olema õiglane ja seaduslik. Õiglase töötlemise üks aspekt on see, et andmesubjektile antakse asjakohast teavet, sealhulgas sellise töötlemise eesmärkide kohta, võttes arvesse andmete kogumise konkreetseid asjaolusid. Isikuandmete õiglaseks ja seaduslikuks töötlemiseks on vaja, et järgitaks andmekaitsepõhimõtteid ja et iga isikuandmete töötlemise toimingu puhul oleks kohaldatav vähemalt üks kuuest õiguspärasest alusest isikuandmete töötlemiseks (isikuandmete kaitse üldmääruse artikli 6 lõige 1). Üks nendest alustest on isiku nõusolek. Samuti võib vastutaval töötlejal olla liidu või liikmesriigi tasandil kehtestatud seadusjärgne kohustus isikuandmeid töödelda (nt põhimõte „tunne oma klienti“).

E-privaatsuse direktiiviga (86) täpsustatakse ja täiendatakse isikuandmete kaitse üldmäärust seoses isikuandmete töötlemisega elektroonilise side sektoris – sellega hõlbustatakse selliste andmete ning elektrooniliste sideseadmete ja elektroonilise side teenuste vaba liikumist. Eeskätt on e-privaatsuse direktiivi artikli 5 lõikes 3 sätestatud nõue, et küpsiste salvestamiseks üksikisiku seadmesse (nt tahvelarvuti või nutitelefon) või seadmes olevale teabele muul viisil juurdepääsuks või sellesse muu teabe salvestamiseks on vaja kasutaja nõusolekut, välja arvatud juhul, kui selline salvestamine või juurdepääs on vajalik selleks, et edastada sidet või osutada infoühiskonna teenust, mida kasutaja on sõnaselgelt taotlenud.

Veebimaailmas on hakanud valdavaks muutuma andmepõhised äristruktuurid. Eelkõige analüüsitakse, töödeldakse ja müüakse digiplatvormidel tarbija eelistustega seotud teavet ja muud kasutaja loodud sisu. Reklaami kõrval on see sageli nende platvormide peamine tuluallikas. Sellistes olukordades tuleb isikuandmete kogumisel ja töötlemisel järgida e-privaatsuse direktiivi ja isikuandmete kaitse üldmääruse eespool nimetatud õigusnõudeid.

Kui ettevõtja rikub isikuandmete kaitse üldmäärust või e-privaatsuse direktiivi, ei tähenda see iseenesest alati seda, et sellise tegevusega rikutakse ka ebaausate kaubandustavade direktiivi. Siiski tuleks selliseid privaatsuse ja andmekaitsega seotud rikkumisi arvesse võtta siis, kui hinnatakse kaubandustavade üldist ebaausust ebaausate kaubandustavade direktiivi alusel, eriti olukorras, kus ettevõtja rikub tarbijate andmeid töödeldes privaatsus- ja andmekaitsenorme ning töötleb andmeid näiteks otseturunduse eesmärgil või mõnel muul kommertseesmärgil, nagu profiilianalüüs, personaalne hinnakujundus või suurandmerakendused.

Ebaausate kaubandustavade direktiivi vaatenurgast tuleb eelkõige kaaluda, kas kaubandustava on läbipaistev. Ebaausate kaubandustavade direktiivi artiklite 6 ja 7 alusel ei tohiks ettevõtjad anda tarbijatele eksitavat teavet aspektide kohta, mis tõenäoliselt mõjutavad tarbijate tehinguotsuseid. Konkreetsemalt on artikli 7 lõike 2 ja I lisa punktiga 22 ette nähtud, et ettevõtjad ei tohi varjata kaubandustava kaubanduslikku eesmärki. Vt ka punkt 3.4, kus käsitletakse digitaaltoodete kirjeldamiseks väite „tasuta“ kasutamist, mis võib olla vastuolus I lisa punktiga 20.

Peale selle võib isikuandmete kaitse üldmääruse ja e-privaatsuse direktiivi alusel nõutavat teavet lugeda oluliseks ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 7 lõike 5 alusel. Isikuandmetel, tarbijate eelistustel ja muul kasutajate loodud sisul on majanduslik väärtus ning sageli tehakse need kättesaadavaks kolmandatele isikutele. Sellest tulenevalt võidakse olukorda, kus ettevõtja ei teavita tarbijat sellest, et esitatavaid andmeid kasutatakse kommertseesmärkidel, käsitada ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 7 lõike 2 ja I lisa punkti 22 alusel olulise teabe väljajätmisena ja seega eksitava tegevusetusena, samuti isikuandmete kaitse üldmääruse artiklites 12–14 sätestatud läbipaistvus- ja muude nõuete rikkumisena.

1.2.11. Koostoime ELi toimimise lepingu artiklitega 101–102 (ELi konkurentsieeskirjad)

Nõukogu määruses (EÜ) nr 1/2003 (87) on sätestatud õigusraamistik ELi toimimise lepingu artiklites 101 ja 102 sätestatud konkurentsieeskirjade rakendamiseks. Kummagi artikliga ei piirata ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaldamist.

ELi toimimise lepingu artikli 101 lõikega 1 on teatud asjaoludel keelatud ettevõtjatevahelised kokkulepped, ettevõtjate ühenduste otsused ja kooskõlastatud tegevus, nagu ostu- või müügihindades või muudes kaubandustingimustes kokkuleppimine, mille eesmärk või tagajärg on takistada, piirata või kahjustada konkurentsi ELis.

ELi toimimise lepingu artikliga 102 on teatud asjaoludel keelatud turgu valitseva seisundi kuritarvitamine ühe või mitme ettevõtja poolt. Selline kuritarvitus võib seisneda näiteks erinevate tingimuste rakendamises võrdväärsete tehingute puhul, millega pannakse kaubanduspartnerid ebasoodsasse konkurentsiolukorda, või ebaõiglaste ostu- või müügihindade otseses või kaudses kehtestamises.

Asjaolu, et teatav käitumisviis on vastuolus ELi toimimise lepingu artikliga 101 või 102, ei tähenda automaatselt, et tegemist on ühtlasi ebaausa tavaga ebaausate kaubandustavade direktiivi tähenduses (või vastupidi). Sellegipoolest tuleks konkurentsieeskirjade rikkumist arvesse võtta selle hindamisel, kas kaubandustavad on ebaausate kaubandustavade direktiivi tähenduses ebaausad, kui need arvatakse olevat vastuolus ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 5 lõike 2 kohase üldklausliga ametialase hoolikuse kohta.

1.2.12. Koostoime Euroopa Liidu põhiõiguste hartaga

Vastavalt ELi põhiõiguste harta artikli 51 lõikele 1 kohaldatakse hartat liikmesriikide suhtes liidu õiguse kohaldamise korral, seega ka ebaausate kaubandustavade direktiivi rakendamisel. Harta sisaldab muu hulgas sätteid, mis käsitlevad isikuandmete kaitset (artikkel 8), lapse õigusi (artikkel 24), tarbijakaitset (artikkel 38) ning õigust tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele (artikkel 47).

Euroopa Kohus on rõhutanud õiguskaitse kättesaadavust käsitleva artikli 47 tähtsust õiguskaitsevahendite puhul, mis on tarbijatele kättesaadavad seoses ELi direktiivide alusel antud tarbijaõigustega. Tõhususe põhimõte tähendab Euroopa Kohtu sõnul seda, et siseriiklikud menetlusnormid ei tohi muuta ELi õigusaktidega antud õiguste kasutamist tarbijate jaoks ülemäära keeruliseks või võimatuks (88).

1.2.13. Koostoime ELi toimimise lepingu artiklitega 34–36

ELi tasandil täielikult ühtlustatud valdkonda kuuluvat riiklikku meedet tuleb hinnata vastava ühtlustamismeetme, mitte ELi toimimise lepingu alusel (89). Kui riiklik meede kuulub ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaldamisalasse (mida on käsitletud punktides 1.1 ja 1.2), tuleks seda järelikult hinnata ebaausate kaubandustavade direktiivi, mitte ELi toimimise lepingu alusel.

Kui riiklik meede ei kuulu ebaausate kaubandustavade direktiivi ega ühegi muu ELi teisese õiguse ühtlustamisõigusakti kohaldamisalasse, tuleb seda hinnata ELi toimimise lepingu artiklite 34–36 alusel. ELi toimimise lepingu artiklis 34 sätestatud koguseliste piirangutega samaväärse toimega meetmete keeld hõlmab kõiki liikmesriikide kehtestatud kauplemiseeskirju, mis võivad otseselt või kaudselt takistada või takistavad liidusisest kaubandust (90). Vt ka komisjoni teatis „Juhend Euroopa Liidu toimimise lepingu (ELTL) artiklite 34–36 kohta“ (91).

Küsimust, millal võib siseriiklik õigusnorm takistada liidusisest kaubandust, on Euroopa Kohus põhjalikult käsitlenud. Eelkõige Kecki kohtuasjas (92) leidis kohus, et teatavaid müügitingimusi piiravad või keelavad siseriiklikud õigusnormid ei takista otseselt ega kaudselt, tegelikult ega potentsiaalselt liikmesriikidevahelist kaubandust, kui neid õigusnorme kohaldatakse kõikidele riigi territooriumil tegutsevatele asjaomastele ettevõtjatele ning need mõjutavad õiguslikult ja faktiliselt ühtemoodi nii omamaiste kui ka teistest liikmesriikidest pärit toodete turustamist (93). Euroopa Kohtu hinnangul kuuluvad müügitingimuste loetellu turustustingimuste ja -meetoditega seotud meetmed, (94) kaupade müügi ajaga seotud meetmed, (95) kaupade müügi kohaga seotud meetmed või piirangud müüjatele (96) ning hinnakontrolliga seotud meetmed (97).

Osa Euroopa Kohtu praktikas näitena nimetatud müügitingimusi, eeskätt turustustingimusi ja -meetodeid reguleerivad siseriiklikud õigusnormid, kuuluvad ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaldamisalasse juhul, kui neid saab käsitada ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud kaubandustavadena, mille eesmärk on kaitsta tarbijate majandushuve.

Paljud kaubandustavad, mis ei kuulu ebaausate kaubandustavade direktiivi või mõne muu ELi teisese õigusakti kohaldamisalasse, võivad Kecki kohtuasjas tehtud otsuse kohaselt liigituda müügitingimusteks. Sellised müügitingimused kuuluvad ELi toimimise lepingu artikli 34 kohaldamisalasse, kui nende tõttu toimub õiguslikult või faktiliselt diskrimineerimine toodete päritolu alusel. Õiguslik diskrimineerimine leiab aset juhul, kui meetmed on selgelt diskrimineerivad. Faktiline diskrimineerimine on aga keerulisem mõiste. Selliseid meetmeid tuleb hinnata igal üksikjuhul eraldi.

Kui meetme või liikmesriigi tavaga rikutakse ELi toimimise lepingu artiklit 34, võib see põhimõtteliselt olla põhjendatud ELi toimimise lepingu artikli 36 alusel või mõnel Euroopa Kohtu tunnustatud avaliku huviga seotud ülekaalukal põhjusel. Tõendamine, et kaupade vabale liikumisele kehtestatud piirang on ühel neist põhjustest põhjendatud, on liikmesriikide ametiasutuste ülesanne (98). Lisaks peab liikmesriik tõendama, et tema õigusaktid on vajalikud osutatud avalike huvide tõhusaks kaitseks (99).

Et sellised õigusnormid oleksid lubatavad, peavad need olema taotletava eesmärgi suhtes proportsionaalsed ja seda eesmärki ei tohi olla võimalik saavutada ELi-sisest kaubandust vähem piiravate meetmetega (100). Hiljem on Euroopa Kohus leidnud, et „piirangu proportsionaalsuse hindamiseks tuleb veel kontrollida, kas selles kontekstis võetud meetmed ei lähe kaugemale sellest, mis on vajalik taotletava õiguspärase eesmärgi saavutamiseks. Teisisõnu tuleb hinnata, kas esineb alternatiivseid meetmeid, millega see eesmärk oleks samuti saavutatav, kuid mis piiraksid ühendusesisest kaubandust vähem“ (101). Lisaks märkis Euroopa Kohus, et „selles kontekstis [tuleb] meenutada, et piiravat meedet saab pidada liidu õiguse nõuetega kooskõlas olevaks üksnes juhul, kui see vastab tegelikult soovile saavutada taotletav eesmärk ühtselt ja süstemaatiliselt“ (102).

1.2.14. Koostoime platvormide ja ettevõtjate vahelisi suhteid käsitleva määrusega

Platvormide ja ettevõtjate vahelisi suhteid käsitlevas määruses (103) on sätestatud õigusnormid, mille eesmärk on tagada veebipõhiste vahendusteenuste ärikasutajatele ja kommertsveebisaitide kasutajatele veebipõhiste otsingumootoritega seoses vajalik läbipaistvus, õiglus ja tõhusad õiguskaitsevahendid. Platvormide ja ettevõtjate vahelisi suhteid käsitleva määruse läbipaistvusnõuded hõlmavad otsingutulemuste järjestust (artikkel 5).

Komisjon avaldas järjestuse läbipaistvuse kohta suunised, mille eesmärk on toetada vahendusteenuste pakkujaid ja veebipõhiste otsingumootorite pakkujaid nõuete järgimisel (104).

Ettevõtja ja tarbija vaheliste suhete puhul kehtestati sarnane järjestuse läbipaistvusega seotud nõue direktiiviga (EL) 2019/2161, millega lisati ebaausate kaubandustavade direktiivi artiklisse 7 uus punkt 4a. Selle punkti kohaselt peavad ettevõtjad tarbijaid teavitama peamistest parameetritest, mis määravad kindlaks tarbijatele otsingu tulemusena esitatud toodete järjestuse, ning nende parameetrite suhtelisest tähtsusest teiste parameetritega võrreldes. Ebaausate kaubandustavade direktiivi ning platvormide ja ettevõtjate vahelisi suhteid käsitleva määruse koostoimet järjestuse läbipaistvuse valdkonnas käsitletakse punktis 4.2.3.

1.3. Ebaausate kaubandustavade direktiivi ja eneseregulatsiooni vaheline seos

Artikli 2 punkt f „käitumiskoodeks – liikmesriikide õigus- või haldusnormidega kehtestamata kokkulepe või eeskirjade kogum, milles on määratletud nende ettevõtjate käitumine, kes kohustuvad seda käitumiskoodeksit ühe või mitme konkreetse kaubandustava või ettevõtlusvaldkonna osas järgima;“

Artikkel 10 Käitumiskoodeksid „Käesolev direktiiv ei välista ebaausate kaubandustavade kontrollimist käitumiskoodeksite omanike poolt, mida liikmesriigid võivad toetada, ega artiklis 11 nimetatud isikute või organisatsioonide pöördumist selliste organite poole, kui küsimuse menetlemine sellistes organites täiendab kõnealuses artiklis nimetatud kohtu- või haldusmenetlusi. Selliste kontrollorganite poole pöördumist ei peeta mingil juhul loobumiseks õigusest pöörduda kohtute või haldusasutuste poole, mis on ettenähtud artiklis 11.“

Ebaausate kaubandustavade direktiivis tunnistatakse eneseregulatsiooni mehhanismide tähtsust ning selgitatakse, milline võib olla käitumiskoodeksite omanike ja eneseregulatsiooni organite roll täitmise tagamisel. Liikmesriigid võivad innustada koodeksite omanikke kontrollima ebaausate kaubandustavade direktiivi täitmise tagamise kõrval ebaausate kaubandustavade olemasolu.

Kui eneseregulatsiooni koodeksi eeskirjad on ranged ja koodeksite omanikud kohaldavad neid rangelt ning/või sõltumatute eneseregulatsiooni organite tegevus nõuete täitmise tagamisel on kindlakäeline, võib tõepoolest väheneda vajadus halduslike või kohtulike täitemeetmete järele. Lisaks, kui standardid on ranged ja neid järgib suur osa sektori ettevõtjatest, võivad sellised eeskirjad olla liikmesriikide ametiasutustele ja kohtutele kasulik lähtealus selle hindamisel, kas kaubandustava on ebaaus.

Ebaausate kaubandustavade direktiivis on mitu sätet, millega takistatakse ettevõtjaid põhjendamatult ära kasutamast tarbijate võimalikku usaldust eneseregulatsiooni koodeksite suhtes. Seda teemat on käsitletud punktis 2.8.4 „Käitumiskoodeksite mittejärgimine“.

1.4. Täitmise tagamine ja õiguskaitse

1.4.1. Avalik-õiguslikud ja eraõiguslikud täitmise tagamise meetmed

Ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 11 kohaselt peavad liikmesriigid tagama piisavad ja tõhusad meetmed ebaausate kaubandustavade vastu võitlemiseks, et tugevdada direktiivi sätete järgimist tarbijate huvides.

Selliste meetmete hulka kuuluvad õigusnormid, mille kohaselt isikud ja organisatsioonid, sealhulgas konkurendid, kellel on vastavalt siseriiklikele õigusaktidele ebaausate kaubandustavade vastu võitlemiseks õigustatud huvi, võivad pöörduda siseriiklikesse kohtutesse ja/või haldusasutuse poole, kes on pädev kaebuste üle otsustama või algatama asjakohase kohtumenetluse.

Liikmesriigid peaksid tagama heas usus koordineerimise eri ametiasutuste vahel, kellele on antud täitmise tagamise pädevus. Liikmesriikides, kus ebaausate kaubandustavade direktiivi ja valdkondlike õigusaktide täitmise tagamise eest vastutavad eri asutused, peaksid need asutused tegema tihedalt koostööd ning kandma hoolt selle eest, et sama ettevõtja ja/või kaubandustavaga seotud uurimiste järeldused oleksid kooskõlas.

Mis puudutab ebaausate kaubandustavade direktiivi täitmise tagamist kohtumenetlustega siseriiklikes kohtutes, siis kinnitas Euroopa Kohus Movici kohtuasjas, et uuesti sõnastatud Brüsseli I määruse artikli 1 lõikes 1 kasutatud „mõiste „tsiviil- ja kaubandusasjad“ alla kuulub nõue, mille liikmesriigi ametiasutused on esitanud teises liikmesriigis asutatud ettevõtjate vastu ja milles need asutused paluvad esimese võimalusena, et tuvastataks rikkumised, mis kujutavad endast väidetavalt ebaseaduslikke ebaausaid kaubandustavasid, ja teha ettekirjutus nende rikkumiste lõpetamiseks, ning täiendavalt, et määrataks avaldamismeetmed ja sunniraha“ (105).

Seoses eraõiguslike täitmise tagamise meetmetega kehtestati Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiviga (EL) 2020/1828 (106) (mis käsitleb tarbijate kollektiivsete huvide kaitsmise esindushagisid) kõigis liikmesriikides võimalus tagada ebaausate kaubandustavade direktiivi täitmine esindushagide kaudu. Selliseid hagisid võivad esitada pädevad üksused, et taotleda kahju kannatanud tarbijate nimel ettekirjutust või õiguskaitsemeetmeid.

Ühtlasi laieneb ebaausate kaubandustavade direktiivi (ja tarbija õiguste direktiivi) rikkumisest teavitavatele isikutele Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi (EL) 2019/1937 (107) (rikkumisest teavitajate direktiiv) kohane kaitse selle direktiivi artikli 2 lõike 1 punkti a alapunkti ix alusel. Kui inimesed tunnevad end rikkumisest teatades turvaliselt, teatatakse juhtumitest tõenäoliselt üha rohkem ning see omakorda aitab tõhustada ebaausate kaubandustavade direktiivi täitmise tagamist.

1.4.2. Karistused

Ebaausate kaubandustavade direktiivi artiklis 13 käsitletakse karistusi direktiivi ülevõtmiseks kehtestatud siseriiklike õigusnormide rikkumiste eest. Lõike 1 kohaselt peavad liikmesriigid kehtestama karistusnormid, mida kohaldatakse direktiivi alusel vastu võetud siseriiklike õigusnormide rikkumise korral. Selle alusel on liikmesriikidel voli valida võimalike karistuste liik ja määrata kindlaks menetlused karistuste määramiseks, mis peavad olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad.

Artiklit 13 muudeti direktiiviga (EL) 2019/2161 ning sellesse lisati täiendavaid nõudeid. Esiteks on selles esitatud mitteametlik ja näitlik loetelu karistuste määramisel arvesse võetavate kriteeriumide kohta (lõige 2). Teiseks on selles sätestatud täpsemad eeskirjad (lõiked 3 ja 4) trahvide kohta laiaulatuslike rikkumiste või liidu mõõtmega laiaulatuslike rikkumiste eest, mille suhtes kohaldatakse koordineeritud täitmise tagamise meetmeid Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 2017/2394 (108) (tarbijakaitsealase koostöö määrus) alusel.

Direktiivi (EL) 2019/2161 põhjenduses 15 kutsutakse liikmesriike üles arvestama trahvidest saadava tulu jaotamisel „tarbijate üldhuvide, samuti muude kaitstud avalike huvide kaitse edendamisega“.

Artikli 13 lõike 5 kohaselt peavad liikmesriigid komisjoni teavitama siseriiklikest karistusnormidest ja nende hilisematest muudatustest, st edastama konkreetse teatise, kus selgitatakse asjaomaseid siseriiklikke õigusnorme, mitte osutama neile ainuüksi üldise ülevõtmismeetmetest teavitamise käigus.

Karistuste määramise kriteeriumid

Artikli 13 lõikes 2 on esitatud mitteammendav ja näitlik loetelu kuuest kriteeriumist, mida liikmesriikide pädevad asutused ja siseriiklikud kohtud peaksid karistuste määramisel arvesse võtma. Neid kohaldatakse asjakohasel juhul nii siseriiklike kui ka piiriüleste rikkumiste suhtes.

Artikkel 13 „2. Liikmesriigid tagavad, et karistuste määramisel võetakse asjakohasel juhul arvesse järgmisi kriteeriume, mille loetelu on mitteammendav ja näitlik: a) rikkumise laad, raskusaste, ulatus ja kestus; b) meetmed, mille ettevõtja on võtnud tarbijate kantud kahju leevendamiseks või heastamiseks; c) ettevõtja toime pandud varasemad rikkumised; d) rikkumisest ettevõtjale tulenenud rahaline kasu või rikkumise abil välditud kahju juhul, kui asjakohased andmed on kättesaadavad; e) ettevõtjale teistes liikmesriikides sama rikkumise eest määratud karistused piiriüleste juhtumite puhul, kui teave selliste karistuste kohta on kättesaadav Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrusega (EL) 2017/2394 loodud mehhanismi kaudu; f) juhtumi asjaolude suhtes kohaldatavad muud raskendavad või kergendavad tegurid.“

Osa neist kriteeriumidest on selgitatud direktiivi (EL) 2019/2161 põhjenduses 7. Põhjenduses 8 on täpsustatud, et need kriteeriumid „ei pruugi olla asjakohased kõikide rikkumiste, eriti kergemate rikkumiste korral“. Peale selle peaksid liikmesriigid „võtma arvesse ka karistuste määramise eesmärgil kohaldatavates õigusaktides sisalduvaid muid üldpõhimõtteid, näiteks topeltkaristamise keeldu (non bis in idem)“.

Punktides a ja f osutatud kriteeriumide arvesse võtmisel on oluline aspekt tahtlus. Sellegipoolest ei ole tahtluse olemasolu tingimata vajalik selleks, et määrata rikkumise eest karistusi.

Punktis c osutatud kriteerium on seotud sellega, kas asjaomane ettevõtja on ebaausate kaubandustavade direktiivi ka varem sarnasel või teistsugusel viisil rikkunud.

Punktis e osutatud kriteerium on seotud juhtumitega, mil sama rikkumine on aset leidnud mitmes liikmesriigis. See kehtib vaid juhul, kui sama rikkumise eest teistes liikmesriikides määratud karistuste kohta on kättesaadav tarbijakaitsealase koostöö määrusega loodud koostöömehhanismi kaudu esitatud teave.

Kui ettevõtjale on määratud karistus teises liikmesriigis (teistes liikmesriikides), võib see olenevalt juhtumi asjaoludest tähendada, et rikkumise raskusastet ja ulatust käsitatakse suuremana punkti a alusel ja/või see loetakse varasemaks rikkumiseks punkti c alusel. Seega võivad teistes liikmesriikides sama rikkumise eest määratud karistused kujutada endast raskendavat asjaolu. Teistes liikmesriikides sama rikkumise eest määratud karistusi võidakse arvesse võtta ka koostoimes teistsuguste raskendavate asjaoludega, mis kuuluvad muude kriteeriumide alla vastavalt punktile f, kus osutatakse laiemalt muudele raskendavatele või kergendavatele teguritele. Sellegipoolest võib teises liikmesriigis sama rikkumise eest määratud karistus olla asjakohane ka non bis in idem põhimõtte kohaldamisel kooskõlas siseriikliku õiguse ja tarbijakaitsealase koostöö määruse artikli 10 lõikega 2 (109).

Tarbijakaitsealasel koostööl põhinevate koordineeritud täitmise tagamise meetmete tulemusena määratavad karistused

Artikli 13 lõigetes 3 ja 4 on esitatud täiendavad ja üksikasjalikumad normid (võrreldes lõikes 1 sätestatud üldnormiga) karistuste kohta, mis peavad olema siseriikliku õigusega ette nähtud rikkumiste eest, mille suhtes kohaldatakse tarbijakaitsealase koostöö määruse kohast koordineeritud tegevust.

Tarbijakaitsealase koostöö määruse artikli 21 kohaselt peavad koordineeritud tegevusest mõjutatud pädevad asutused võtma laiaulatusliku rikkumise või liidu mõõtmega laiaulatusliku rikkumise eest vastutava ettevõtja suhtes tulemuslikul, tõhusal ja koordineeritud viisil meetmeid täitmise tagamiseks, sealhulgas määrama karistused. Laiaulatuslikud rikkumised ja liidu mõõtmega laiaulatuslikud rikkumised on tarbijakaitsealase koostöö määruse artikli 3 lõigetes 3 ja 4 (110) määratletud piiriülesed rikkumised.

Sellesse kategooriasse kuuluvate rikkumiste puhul peavad liikmesriigid ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 13 lõike 3 kohaselt tagama võimaluse määrata trahve ning trahvi maksimumsuurus peab olema vähemalt 4 % ettevõtja aastakäibest. Sellele vastavalt võivad liikmesriigid trahvi maksimumsuuruseks kehtestada ka suurema protsendimäära kui 4 % ettevõtja aastakäibest. Samuti võivad nad otsustada kohaldada trahvi suurema võrdluskäibe põhjal, näiteks ettevõtja ülemaailmne käive. Samamoodi saavad nad tarbijakaitsealasel koostööl põhineva koordineeritud tegevuse puhul kohaldatavaid võimalikke karistusi laiendada muud liiki rikkumistele, näiteks riigisisesed rikkumised.

Kui teave ettevõtja aastakäibe kohta ei ole kättesaadav (näiteks kui äriühing on hiljuti asutatud), peavad liikmesriigid artikli 13 lõike 4 kohaselt ette nägema võimaluse määrata trahve, mille maksimumsuurus on vähemalt 2 miljonit eurot. Sellele vastavalt võivad liikmesriigid trahvi maksimumsuuruseks kehtestada ka suurema summa kui 2 miljonit eurot.

Trahve käsitlevate siseriiklike õigusnormide ühtlustamise eesmärk on tagada, et kõigis tarbijakaitsealasel koostööl põhinevas koordineeritud tegevuses osalevates liikmesriikides on võimalik sidusal viisil võtta täitmise tagamise meetmeid.

Trahvide määramisel kooskõlas ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 13 lõigetega 3 ja 4 tuleb arvesse võtta artikli 13 lõikes 2 sätestatud ühiskriteeriume, sealhulgas eelkõige rikkumise laad, raskusaste, ulatus ja kestus. Tegelik trahv, mille pädev asutus või kohus konkreetses juhtumis/kohtuasjas määrab, võib olenevalt rikkumise laadist, raskusastmest, ulatusest ja kestusest olla eespool osutatud maksimumsuurusest väiksem.

Tarbijakaitsealase koostöö määrusest tulenevat koordineerimiskohustust täites võib pädev asutus või kohus otsustada kehtestada perioodilised trahvid (nt päevatrahvid), kuni ettevõtja rikkumise lõpetab. Samuti võidakse otsustada kohaldada tingimuslikku trahvi, kui ettevõtja vaatamata ettekirjutusele rikkumist ettenähtud tähtaja jooksul ei lõpeta.

Trahvi arvutamisel arvesse võetav asjaomane käive on käive liikmesriigis, kus trahv määratakse. Sellegipoolest on artikli 13 lõike 3 alusel võimalik kehtestada trahv ka käibe alusel, mille ettevõtja on saavutanud kõigis koordineeritud tegevusest mõjutatud liikmesriikides, kui tarbijakaitsealase koostöö koordineerimise tulemusena määrab üks liikmesriik trahvi osalevate liikmesriikide nimel.

Direktiivi (EL) 2019/2161 põhjenduses 10 selgitatakse, et „[t]eatavatel juhtudel võib kauplejaks olla ka äriühingute kontsern“. Kui rikkumise on toime pannud äriühingute kontsern, võetakse trahvi arvutamisel sellest tulenevalt arvesse kontserni koondkäivet asjaomastes liikmesriikides.

Direktiivis ei ole sätestatud vaatlusaastat, mille alusel aastakäive kindlaks määratakse. Seega võivad riigi ametiasutused trahvi määramisel arvesse võtta näiteks karistusotsuse tegemise ajal uusimaid kättesaadavaid aastakäibe andmeid (st eelmise majandusaasta andmed).

Artikli 13 lõike 3 alusel võivad liikmesriigid põhiseaduslikel põhjustel piirduda trahvide määramisega järgmiste rikkumiste eest: a) direktiivi artiklite 6, 7, 8 ja 9 ning I lisa rikkumised ning b) ettevõtja poolt pidev sellise kaubandustava kasutamine, mille riigi pädev asutus või kohus on tunnistanud ebaausaks, kui nimetatud kaubandustava puhul ei ole tegemist punktis a osutatud rikkumisega. Selle piirangu eesmärk on tegeleda erandjuhtudega ja see võimaldab liikmesriikidel mitte kohaldada trahve käsitlevaid õigusnorme selliste tarbijakaitsealasel koostööl põhineva koordineeritud täitmise tagamise raames menetletavate ühekordsete rikkumiste suhtes, mille ainus õiguslik alus on ebaausate kaubandustavade direktiivi artikkel 5 ametialase hoolikuse kohta.

1.4.3. Tarbijatele pakutav õiguskaitse

Direktiiviga (EL) 2019/2161 lisati ebaausate kaubandustavade direktiivi uus artikkel 11a, mille kohaselt peavad liikmesriigid tagama, et ebaausa kaubandustavade direktiivi rikkumiste tõttu kahju kandnud tarbijatel on riigi tasandil kehtestatud tingimustel juurdepääs proportsionaalsetele ja tõhusatele õiguskaitsevahenditele, eeskätt hüvitisele kantud kahju eest ja asjakohasel juhul hinna alandamisele või lepingu lõpetamisele. Seda silmas pidades hõlmab tarbijatele ebaausate kaubandustavade direktiiviga pakutav õiguskaitse nii lepingulisi kui ka lepinguväliseid õiguskaitsevahendeid.

Õiguskaitsevahendite kohaldamise tingimused määravad kindlaks liikmesriigid ning nende hulka võivad kuuluda sellised tegurid nagu ebaausa kaubandustava raskusaste ja laad, kantud kahju ning vajaduse korral muud asjakohased asjaolud. Liikmesriikide otsustada on ka õiguskaitsevahendite kasutamise tagajärjed, näiteks kas lepingu lõpetamisega seotud õiguskaitsevahendi kasutamisel tunnistatakse leping tühiseks alates selle sõlmimise hetkest (mis tähendab, et kumbki pool peab taastama lepingueelse olukorra) või üksnes välistatakse selle edasised tagajärjed, tingimusel, et seejuures järgitakse piisavuse ja tõhususe põhimõtet ning kaitstakse direktiivi kasulikku mõju.

Nende õiguskaitsevahendite kasutamine ei piira muude ELi õigusaktide, näiteks Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi (EL) 2019/770 (111) (digitaalse sisu direktiiv) ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi (EL) 2019/771 (112) (kaupade müügi direktiiv) kohaselt kättesaadavate õiguskaitsevahendite kasutamist. Samuti võib kõnealuste õiguskaitsevahendite kasutamist taotleda kollektiivselt esindushagidega direktiivi (EL) 2020/1828 alusel.

1.4.4. Ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaldamine kolmandates riikides asutatud ettevõtjate suhtes

Ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaldamine väljaspool ELi asutatud ettevõtjate suhtes on reguleeritud Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrusega (EÜ) nr 864/2007 (113) lepinguväliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta („Rooma II“). Määrust kohaldatakse „seaduste konflikti korral lepinguvälistele võlasuhetele tsiviil- ja kaubandusasjades“. Rooma II määrust kohaldatakse tsiviil- või kaubandusvaidlustes.

Rooma II määruse artikli 6 lõige 1: „Kõlvatu konkurentsi tulemusena tekkiva lepinguvälise võlasuhte suhtes kohaldatakse selle riigi õigust, kus kõlvatu konkurents mõjutab või tõenäoliselt mõjutab konkurentsisuhteid või tarbijate ühishuve.“

Rooma II määruse artikli 6 lõige 4: „Käesoleva artikli kohase õiguse kohaldamisest ei või kõrvale kalduda artikli 14 kohase kokkuleppega.“

Kui Rooma II määruse artikli 6 lõike 1 tingimused on täidetud – näiteks eksitav reklaam on mõeldud ELi tarbijatele ja see kahjustab ELi tarbijate ühishuve – kohaldatakse ebaausate kaubandustavade direktiivi. Rooma II määruse artikli 6 lõike 4 kohaselt ei tohi kohaldatavast õigusest kõrvale kalduda, leppides kohaldatavas õiguses kokku.

2. EBAAUSATE KAUBANDUSTAVADE DIREKTIIVI PÕHIMÕISTED

2.1. Ebaausate kaubandustavade direktiivi toimimine – direktiivi vooskeem

Alljärgneval vooskeemil on näitlikustatud ebaausate kaubandustavade direktiivi lisas esitatud kaubandustavade musta nimekirja ja direktiivi üldsätete, eelkõige artiklite 6–9 ja artikli 5 vahelist seost. Kaubandustava võib pidada ebaausaks ja seega ebaausate kaubandustavade direktiivi alusel keelatuks, kui kas või ühele järgmistest küsimustest saab vastata jaatavalt.

Kas kaubandustava:

2.2. Ettevõtja mõiste

Artikli 2 punkt b „ettevõtja – füüsiline või juriidiline isik, kes käesoleva direktiiviga hõlmatud kaubandustavade raames tegutseb eesmärkidel, mis on seotud tema kaubandus-, majandus-, käsitöö- või kutsetegevusega, ning ettevõtja nimel või huvides tegutsev isik;“

See määratlus hõlmab lisaks iseenda nimel tegutsevatele ettevõtjatele ka isikuid, sealhulgas tarbijaid, kes tegutsevad mõne teise ettevõtja nimel või huvides .

Näited — Siseriiklik kohus leidis, et äriühing, kes tegi meedias reklaami ühe teise teenuseosutajast äriühingu nimel ja huvides, oli ettevõtja nende siseriiklike õigusnormide tähenduses, millega võeti ebaausate kaubandustavade direktiiv siseriiklikkusse õigusesse üle (114). — Liikmesriikide tarbijakaitseasutused võtsid Euroopa tarbijakaitsealase koostöö võrgustiku kaudu ühismeetme õigusaktide täitmise tagamiseks äpisiseseid oste pakkuvate veebimängude puhul. Nad selgitasid, et ehkki vastutus rakenduse sisu eest lasub eeskätt rakenduse arendajal, võib ka rakenduste poe haldajat pidada vastutavaks selle tagamise eest, et tema platvormil pakutavates mängudes ei avaldataks lastele otsest ostusurvet (115).

Seega võidakse ettevõtja artikli 2 punkti b ning asjaomaste vastutust ja karistusi käsitlevate siseriiklike õigusaktide alusel lugeda koos teise ettevõtjaga ühiselt vastutavaks ebaausate kaubandustavade direktiivi sellise rikkumise eest, mille viimati nimetatud ettevõtja on toime pannud enda nimel tegutsedes.

Samuti on Euroopa Kohus selgitanud, et olukorras, kus ühe majandustegevuses osaleja kaubandustavasid järgib teine ettevõtja, kes tegutseb kas esimese nimel ja/või huvides, võib ebaausate kaubandustavade direktiivile teatavates olukordades tugineda mõlema vastu, kui nad vastavad ettevõtja mõistele (116). See tähendab, et direktiivi alusel saab hinnata ka selliseid kaubandustavasid, mis on otseselt seotud tehinguga, mille tarbija on sõlminud teise ettevõtjaga, kelle nimel või huvides kõnealune ettevõtja tegutseb.

Võib esineda olukordi, kus tarbijatele tooteid müüvad isikud, kes näivad olevat ka ise tarbijad, on tegelikult ettevõtjad või tegutsevad ettevõtjate nimel (varjatud müük ettevõtjalt tarbijale).

Seda, kas müüja liigitub ettevõtjaks või tarbijaks, tuleb hinnata igal üksikjuhul eraldi. Kamenova kohtuasjas oli üks isik avaldanud veebisaidil kokku kaheksa müügikuulutust, milles pakuti müügiks mitmesuguseid uusi ja kasutatud kaupu (117). Euroopa Kohus nentis, et pelgalt asjaolust, et müügil on tulunduslik eesmärk või et füüsiline isik avaldab digiplatvormil samal ajal teatava hulga kuulutusi uute ja kasutatud kaupade müügiks, ei piisa iseenesest selleks, et seda isikut saaks pidada ettevõtjaks. Otsustades, kas tegemist on ettevõtjaga, peab siseriiklik kohus arvesse võtma mitmesuguseid kriteeriume, mille loetelu ei ole täielik ega piiratud.

Nende kriteeriumide hulka kuuluvad alljärgnevad:

— kas müüja taotleb kasumit, sh asjaolu, et müüja võis saada konkreetse ettevõtja nimel tegutsemise eest tasu või muud hüvitist;

— tehingute arv, summa ja sagedus;

— müüja müügikäive; kas müüja ostab tooteid eesmärgiga neid edasi müüa;

— kas müüja on käibemaksukohustuslane;

— kas müük toimub organiseeritud viisil;

— kas müüjal oli selline õigusseisund, mis lubab tal äritehinguid teostada;

— kas müügiks pakutud kaubad olid kõik sama liiki või sama väärtusega, eelkõige kas pakkumine keskendus vähesele arvule toodetele;

— kas müüjal oli toodete kohta selline tehniline teave ja oskusteave, mida tarbijal ei pruukinud tingimata olla ja mis asetas ta seepärast tarbijast soodsamasse olukorda;

— kas müüja ostis kõnealused kaubad eesmärgiga neid edasi müüa, andes nii sellele tegevusele reeglipärasuse, sageduse ja/või samaaegsuse oma ettevõtluse või kutsetegevusega (118).

Ettevõtja mõiste alla võivad kuuluda näiteks isikud, kelle põhitegevus on toodete sagedane müük veebis ja kes ostavad tooteid eesmärgiga need kallimalt edasi müüa.

Isikuid, kes tegelevad internetis reklaamiga, näiteks mõjutajaturundusega (influencer marketing; vt täpsem teave punktis 4.2.6), võidakse ettevõtjana käsitada juhul, kui tegemist on sagedase tegevusega, olenemata sihtrühma suurusest. Kui need isikud ettevõtjaks ei kvalifitseeru, võidakse sellegipoolest lugeda, et nad tegutsevad selle ettevõtja huvides, kelle tooteid nad oma tegevusega reklaamivad; seega kuuluvad nad direktiivi kohaldamisalasse. Kohustust tagada, et kommertsteadaanne oleks sellisena selgelt tuvastatud, eeskätt ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 7 lõike 2 alusel, kohaldatakse ettevõtjate suhtes olenemata sellest, kas nad on toodete tarnijad.

Heategevuslikel või eetilistel eesmärkidel tegutsevad organisatsioonid võivad ebaausate kaubandustavade direktiivi alusel ettevõtjateks liigituda juhul, kui nad on seotud kaubandustegevusega (nt teatud eetikastandarditele vastavate toodete müük tarbijatele). Kui need organisatsioonid tegutsevad ettevõtjana, peavad nad järgima oma kaubandustegevuses alati ebaausate kaubandustavade direktiivi. Näiteks ei tohi teave toote päritolu või selle eetiliste aspektide kohta olla eksitav.

Asjaolu, et organisatsioon on oma ülesehituselt mittetulunduslik, ei ole selle ettevõtjaks liigitamisel keskse tähtsusega.

Sama kehtib avaliku sektori asutuste puhul, kes võivad olenevalt asjaoludest samuti liigituda ettevõtjaks, kui nad tegelevad kaubandustegevusega.

Näide Omavalitsus, kes müüb allahinnatud pileteid enda korraldatud kunstinäitusele, võib kuuluda ebaausate kaubandustavade direktiivis esitatud ettevõtja määratluse alla.

Euroopa Kohus kinnitas BKK Mobil Oili kohtuasjas, et üldhuviteenust osutav, näiteks riiklikku ravikindlustussüsteemi haldav avalik-õiguslik asutus võib liigituda ettevõtjaks, sest

„liidu õiguslooja andis mõistele „majandus- või kutsetegevuses tegutsev isik“ eriti laia ulatuse, mis viitab „igale füüsilisele või juriidilisele isikule“, kes tegeleb tasustatava tegevusega, ega välista selle kohaldamisalast üldhuviteenust osutavaid üksusi ega avalik-õiguslikke juriidilisi isikuid“ (119).

Lisaks jõudis Euroopa Kohus järeldusele, et

„[…] BKK liikmeid [tuleb] ilmselgelt käsitada ebaausate kaubandustavade direktiivi tähenduses tarbijatena, keda see asutus võib viia eksitusse, takistades neid tegemast teadlikke valikuid […] ning – nagu näeb ette sama direktiivi artikli 6 lõige 1 – pannes neid tegema otsust, mida nad ilma selle teabeta muidu ei oleks teinud. Sellises olukorras ei oma tähtsust kõnealuse asutuse avalik- või eraõiguslik vorm ega konkreetne ülesanne, mida ta täidab“ (120).

Konkreetsemalt on ebaausate kaubandustavade direktiivi I lisa (must nimekiri) punktiga 22 keelatud „[v]ale väide või mulje loomine, et ettevõtja ei tegutse oma kaubandus-, majandus-, käsitöö- või kutsetegevusega seotud eesmärkidel või vääralt enda tarbijana esitlemine“.

Siia kuulub olukord, kus ettevõtja tegutseb esialgu ettevõtjana, kuid seejärel teeskleb, et on tarbija, näiteks kui müüja tutvustab end tehingu sõlmimisel kutselise autode edasimüüjana, kuid hiljem allkirjastab lepingu füüsilise isikuna.

2.3. Kaubandustava mõiste

Artikli 2 punkt d „ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud kaubandustavad […] – ettevõtjapoolne tegevus, tegevusetus, teguviis või esitusviis, kommertsteadaanne, sealhulgas reklaam ja turustamine, mis on otseselt seotud toote reklaamimise, müügi või tarnimisega tarbijatele;“

Euroopa Kohus on leidnud, et ainuke ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 2 punktis d seatud kriteerium on see, et ettevõtja kaubandustava peab olema otseselt seotud toote või teenuse reklaamimise, müügi või tarnimisega tarbijatele (121).

Kaubandustava võib olla otseselt seotud toote reklaamimisega näiteks siis, kui esitatakse „andmeid toote soodsa hinnaga kättesaadavuse kohta teatud ajavahemikul“ (122). Väljakujunenud kohtupraktika alusel on keeruline otsustada, kust läheb piir, millest edasi ei ole kaubandustava enam otseselt seotud toote reklaamimisega. Kui näiteks ettevõtja müüb mõne linna teedekaarti, millel ei ole ühtki reklaamsõnumit, ja tarbija kasutab seda kaarti seejärel selleks, et leida tee mingi konkreetse kaupluseni, ei oleks mõistlik käsitada teedekaardi müümist kaubandustavana, mis on otseselt seotud kõnealuses kaupluses müüdava toote reklaamiga.

Euroopa Kohus on väitnud, et ebaausate kaubandustavade direktiiv hõlmab ettevõtja tegevust pärast kaupade või teenustega seonduva äritehingu sooritamist ning tegevust pärast lepingu sõlmimist ja lepingu täitmise ajal (123).

Selle põhjal järeldas Euroopa Kohus:

„[…] selles kontekstis ei ole mingit tähtsust asjaolul, et kõnealuse ettevõtja tegevus esines vaid ühel korral ja puudutas vaid üht tarbijat. […] Nimelt ei ebaausate kaubandustavade direktiivi artikli 2 punktides c ja d, artikli 3 lõikes 1 ning artikli 6 lõikes 1 toodud määratlused ega ka see direktiiv tervikuna võetult ei sisalda ühtki viidet sellele, et ettevõtja tegevus või tegevusetus peaks olema korduv või puudutama rohkem kui ühte tarbijat. […] ettevõtja poolt tarbijale ebaõige teabe – nagu see, mida käsitletakse põhikohtuasjas – esitamist tuleb pidada „eksitavaks kaubandustavaks“ nimetatud direktiivi tähenduses, isegi kui teabe esitamine puudutas vaid üht tarbijat.“ (124)

Suunised küsimuses, kust jookseb ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaldamisala piir seoses kaubandustava mõistega, andis Euroopa Kohus Kirschsteini kohtuasjas. Kohus leidis, et ebaausad kaubandustavad, mis on otseselt seotud toodete reklaamimise, müügi või tarnimisega tarbijatele ja mis kuuluvad seega direktiivi kohaldamisalasse, on eraldiseisvad õigusnormidest, millele nendes tavades osutatakse, mis on seotud toote endaga (nt akadeemilisi kraade anda soovivatele teenuseosutajatele lubade andmisega) ja mis seega ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaldamisalasse ei kuulu.

„Eeltoodust tuleneb, et riigisisest õigusnormi, mille eesmärk on kindlaks teha ettevõtja, kellel on õigus osutada äritehingu esemeks olevat teenust, ja mis ei reguleeri otseselt tavasid, mida ettevõtja võib seejärel järgida, et selle teenuse müüki edendada või seda müüa, ei saa pidada seotuks kaubandustavaga, mis on otseselt seotud selle teenuse osutamisega direktiivi 2005/29 tähenduses.“ (125)

Trükimeedias avaldatava reklaami küsimuses leidis Euroopa Kohus RLvSi kohtuasjas, et ebaausate kaubandustavade direktiivile ning eeskätt selle I lisa punktile 11 (reklaamtekst) ei ole võimalik tugineda ajakirjandusväljaannete kirjastajate vastu; samal ajal tunnistas kohus, et kaubandustavade mõiste on määratletud eriti üldises sõnastuses ning et direktiiv võib olla kohaldatav ka olukorras, kus ühe majandustegevuses osaleja kaubandustavasid järgib teine ettevõtja (126). Euroopa Kohus juhtis tähelepanu, et ELis ei ole vastu võetud kirjutavat ajakirjandust puudutavaid teisese õiguse akte, ning selgitas, et kõnealuse sätte eesmärk ei ole iseenesest kehtestada ajakirjandusväljaannete kirjastajatele kohustust takistada reklaamijate võimalikke ebaausaid kaubandustavasid (127).

Samuti peavad ettevõtjad olema ettevaatlikud eetikaalaste ja ettevõtja sotsiaalse vastutusega seotud väidete tegemisel, mis võivad hõlmata ettevõtja tegutsemisviiside eri aspekte, näiteks töötingimusi, loomade heaolu, heategevusannetusi jms. Ettevõtja sotsiaalne vastutus tähendab seda, et äriühingud võtavad vastutuse oma mõju eest ühiskonnale ning lõimivad sel eesmärgil oma majandustegevusse ja kesksesse strateegiasse sotsiaalseid, keskkonna-, eetilisi ja tarbijakaitseaspekte.

Nende aspektidega seotud väidetest on saanud turustusvahend, mida kasutatakse selleks, et leevendada tarbijate üha suuremat muret selle pärast, kas ettevõtjad järgivad eetika- ja sotsiaalseid standardeid. Sellised väited võivad mõjutada tarbija tehinguotsust, kui tal tuleb valida kahe konkureeriva toote vahel, mille kvaliteet ja hind on sarnane. Seepärast on sellised algatused enamasti „otseselt seotud toote reklaamimise, müügi või tarnimisega“ ja liigituvad seega kaubandustavaks ebaausate kaubandustavade direktiivi tähenduses. Kuna eetikaalaste / ettevõtja sotsiaalse vastutusega seotud väidete ja keskkonnaväidete puhul esineb sageli suuri sarnasusi, võivad keskkonnaväidete suhtes kohaldatavad kesksed põhimõtted olla kohaldatavad ka eetikaalaste ja ettevõtja sotsiaalse vastutusega seotud väidete suhtes (vt punkt 4.1).

2.3.1. Müügijärgsed tavad, sealhulgas võlgade sissenõudmine

Artikli 3 lõike 1 alusel ei rakendata kaubandustavasid mitte üksnes turustamis- ja tarneetapis, vaid ka pärast tehingu sõlmimist (müügijärgne etapp) ning see võib kuuluda ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaldamisalasse.

Ebaausate kaubandustavade direktiivi põhjenduses 13 on osutatud ka väljaspool ettevõtja ja tarbija vahelist lepingulist suhet või pärast lepingu sõlmimist ja lepingu täitmise ajal järgitavatele ebaausatele kaubandustavadele.

Võlgade sissenõudmist tuleks käsitada müügijärgse kaubandustavana, sest see on otseselt seotud toodete müügi või tarnimisega. Ei leidu ühtki objektiivset põhjust, et teha hindamisel vahet sellel, kas ettevõtja ostab selle teenuse sisse spetsialiseeritud asutuselt või mitte.

Sellele on viidatud ka direktiivi I lisa punktis 25, kus leitakse, et „tarbija külastamine tema enda kodus, ignoreerides tarbija palvet lahkuda või mitte tagasi tulla, välja arvatud lepingulise kohustuse sissenõudmiseks siseriiklike õigusaktidega õigustatud tingimustel ja ulatuses“, on kõigil tingimustel ebaaus.

Euroopa Kohus kinnitas Gelvora kohtuasjas, et õigussuhe inkassofirma ja tarbijakrediidilepingut mittetäitva võlgniku vahel, kelle võlg on loovutatud nimetatud äriühingule, kuulub tõepoolest selle direktiivi esemelisse kohaldamisalasse (128).

Näited — Siseriiklik kohus leidis, et oma finantskohustusi eirava tarbija teavitamine sellest, et tema nimi avaldatakse kohalikus meedias võlgnike nimekirjas, on agressiivne kaubandustava (129). — Tarbijakaitseasutus võttis meetmeid võlgade sissenõudja suhtes, kes kasutas logo, nime ja dokumente, mis sarnanesid logode, nimede ja dokumentidega, mida kasutavad ametlikud asutused. Ettevõtja jättis tarbijatele eksitava mulje, et ta pööras täitmisele ametlikke kohtuotsuseid, sundimaks tarbijaid tasuma oma võlgu, ehkki tegelikult on selline õigus üksnes avalik-õiguslikel asutustel (130). — Tarbijakaitseasutus leidis, et võlgade sissenõudmine on ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaldamisalasse jääv müügijärgne kaubandustava, ning trahvis inkassoettevõtjat, sest see oli andnud tarbijatest võlgnikele eksitavat teavet selle kohta, milline on kahjulike tagajärgede ulatus ja tõsidus, kui nad ei tasu oma võlga viivitamata. Samuti ei olnud inkassoettevõtja teavitanud tarbijaid nõuetekohaselt võla täpsest lepingulisest alusest ja oli avaldanud neile põhjendamatut psühholoogilist survet (131).

2.3.2. Tarbijatelt tooteid ostvad ettevõtjad

Teatavad ettevõtjad võivad kutsetegevuse käigus osta tooteid tarbijatelt. Seda teevad näiteks automüüjad, antiigikaupmehed ja kasutatud kaupade jaemüüjad.

Vastavalt ebaausate kaubandustavade direktiivis esitatud määratlusele on kaubandustavad üksnes tavad, mis on „otseselt seotud toote reklaamimise, müügi või tarnimisega tarbijatele“. Ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaldamisalasse ei kuulu vastupidine olukord, kus ettevõtjad ostavad tooteid tarbijatelt. Siiski esineb juhtumeid, mille puhul on võimalik kindlaks teha seos tarbijalt ettevõtjale toote müümise ning tarbijale (erineva) toote reklaamimise, müümise või tarnimise vahel.

Näiteks mootorsõidukitega kauplemisel on levinud vahetuslepingud. Ettevõtja ostab tarbijalt kasutatud sõiduki ja tarbija omakorda ostab sõiduki ettevõtjalt. Sellistel juhtudel võib ettevõtja ostu käsitada osana tasust, mille tarbija annab ettevõtja ja tarbija vahelise tehingu eest. Vahetuslepingud kuuluvad selgelt ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaldamisalasse.

Mõnikord võib ebaausate kaubandustavade direktiivi kohaldamisalasse kuuluda kulla ost ja edasimüük. Kui näiteks ettevõtja annab tarbija kullale enne selle ostmist professionaalse hinnangu, võidakse leida, et ta osutab tarbijale teenust. Sellisel juhul kohaldatakse ebaausate k