Rajatiste arvuga võrreldes näitavad liikmesriikide esitatud andmed teatatud õnnetuste arvu ja tõsiduse kohta, et Euroopa avameresektori ohutustase on võrreldes kahe eelneva aastaga märgatavalt madalam, mistõttu peavad liikmesriikide pädevad asutused võtma järelmeetmeid.

Käesolev aruanne tugineb liikmesriikide aastaaruannetele ja andmetele, mille liikmesriigid on esitanud vastavalt avamereohutuse direktiivile. Komisjon on saanud andmeid Bulgaarialt, Hispaanialt, Horvaatialt, Iirimaalt, Itaalialt, Kreekalt, Küproselt, Madalmaadelt, Poolalt, Prantsusmaalt, Rumeenialt, Saksamaalt, Taanilt ja Ühendkuningriigilt (mis oli 2018. aastal veel ELi liikmesriik). Enamik rajatisi asuvad Põhjameres ja Atlandi ookeanis (380), 166 rajatist asub Vahemeres, kaheksa Mustas meres ja kaks Läänemeres.

Aruande õiguslik alus on Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. juuni 2013. aasta direktiiv 2013/30/EL, milles käsitletakse avamere nafta- ja gaasiammutamisprotsesside ohutust ja millega muudetakse direktiivi 2004/35/EÜ („avamereohutuse direktiiv“). Kõnealuse õigusakti eesmärk on saavutada avamere nafta- ja gaasiammutamisprotsesside ohutuse kõrge tase, mis oleks kasuks töötajatele, keskkonnale; avamere puurplatvormidele ja seadmetele ning majandustegevusele, nagu näiteks kalapüük ja turism. Direktiivi sätete rakendamine liikmesriikides aitab: i) hoida ära suurõnnetusi; ii) vähendada juhtumite arvu ning iii) võtta õnnetuste ja juhtumite tagajärgede leevendamiseks tõhusaid järelmeetmeid.

Avamereohutuse direktiivi artikli 25 kohaselt peab komisjon avaldama liikmesriikide esitatud teabe põhjal aastaaruande avamere nafta- ja gaasiammutamisprotsesside ohutuse ja keskkonnamõjude kohta. Liikmesriigid peavad iga aasta 1. juuniks esitama komisjonile aastaaruande, mis sisaldab avamereohutuse direktiivi IX lisas (punkt 3) määratletud teavet.

Liikmesriikide poolt vastavalt artiklile 25 esitatavad aastaaruanded peavad sisaldama vähemalt järgmist teavet:

a) rajatiste arv, vanus ja asukoht;

b) tehtud kontrollide ja uurimiste arv ja liik, lisaks täitemeetmed või vastutusele võtmise kohta tehtud otsused;

c) juhtumeid käsitlevad andmed vastavalt artiklis 23 nõutavale ühisele aruandlussüsteemile;

d) kõik avameretegevust reguleeriva õigusraamistiku suured muudatused;

e) avamere nafta- ja gaasiammutamisprotsesside tulemuslikkus.

Tähtaeg, milleks liikmesriigid peavad nõutava teabe avaldama, on aruandeperioodile järgneva aasta 1. juuni (nt 2018. aasta kohta 1. juuniks 2019).

Nad peavad esitama aruande ühises vormis, mis on sätestatud komisjoni 13. oktoobri 2014. aasta rakendusmäärusega (EL) nr 1112/2014. Rakendusmääruses on kindlaks määratud ühine vorm, millega avamere nafta- ja gaasirajatiste käitajad ja omanikud jagavad teavet suurõnnetusohu näitajate kohta. Samuti on selles kindlaks määratud ühine vorm, millega liikmesriigid avaldavad teavet suurõnnetusohu näitajate kohta. Komisjoni 25. novembri 2015. aasta juhenddokumendis esitatakse kõnealuse rakendusmääruse kohta täpsem lisateave ning selgitatakse, kuidas aruandlusvormi kasutada.

3. METOODIKA JA LIIKMESRIIKIDELT SAADUD TEAVE

Kooskõlas avamereohutuse direktiivi IX lisaga (punkt 3) on liikmesriigid kohustatud esitama selgelt määratletud teavet oma avamere nafta- ja gaasisektoriga seotud juhtumite kohta, kasutades rakendusmääruses 1112/2014 esitatud vorme. Esitatud andmed peavad hõlmama teavet ELi avamere nafta- ja gaasirajatiste kohta, nt nende arv, liik, asukoht ja vanus. Liikmesriikide aruannetes tuleb esitada järgmine arvuline teave: i) avamerel tehtud kontrollid, uurimised ja täitemeetmed; ii) juhtumid kategooriate kaupa ning iii) vigastused.

Lisaks eri liikmesriike käsitlevatele andmetele on komisjon hinnanud avamerepiirkondade ohutust. Sel eesmärgil käsitleb komisjon: i) Iirimaad, Madalmaid, Prantsusmaad, Saksamaad, Taanit ja Ühendkuningriiki Põhjamere ja Atlandi ookeani rühmana; ii) Hispaaniat, Horvaatiat, Itaaliat, Kreekat, Küprost ja Maltat Vahemere rühmana; iii) Bulgaariat ja Rumeeniat Musta mere rühmana ning iv) Lätit ja Poolat Läänemere rühmana.

2018. aasta aruandes on komisjon kasutanud Bulgaaria, Hispaania, Horvaatia, Iirimaa, Itaalia, Kreeka, Küprose, Madalmaade, Poola, Prantsusmaa, Rumeenia, Saksamaa, Taani ja Ühendkuningriigi esitatud teavet. Teised liikmesriigid ei tegutsenud avamere nafta- ja gaasisektoris või ei esitanud selle aruande jaoks olulist teavet.

Kui Ühendkuningriik välja arvata, esitasid kõik avamere nafta- ja gaasiammutamisega tegelevad liikmesriigid täielikud andmed kõigi oma rajatiste kohta. Seevastu kajastas Ühendkuningriik oma aruande mõnes osas üksnes rajatisi, mille suhtes kohaldati nende riskihindamise dokumentatsiooni regulatiivse läbivaatamise kohustust (vt ka avamereohutuse direktiivi artikli 42 lõige 2). See tähendab, et Ühendkuningriigilt saadud teave uurimiste, täitemeetmete, juhtumite andmete ja avameretegevuse ohutustaseme kohta hõlmab rajatisi, mille hulk pidevalt suurenes 2018. aasta esimesel poolel. Hõlmatud rajatiste hinnanguline arv oli 2018. aasta jaanuaris 139 ja 19. juulil 2018 oli see 191. Kõnealune kuupäev oli kõigi rajatiste puhul üleminekuperioodi lõpp.

4. NAFTA JA GAASI AVAMERESEKTOR EUROOPA LIIDUS

4.1. Rajatised ja toodang

Suurem enamik avamererajatisi ELi vetes asub Põhjameres (vt tabel 1) ja täpsemalt Ühendkuningriigi ja Madalmaade majandusvööndis (vastavalt ligikaudu 34 % ja 28 % ELi vetes asuvatest avamererajatistest). Vahemerel on kõige aktiivsem liikmesriik Itaalia (25 % kõigist ELi vetes asuvatest rajatistest), kellele järgneb Horvaatia. Musta mere piirkonnas on avamere nafta- ja gaasitööstus olemas Rumeenial, Bulgaaria jätkab avamerel süsivesinike uurimist, kuid ühe rajatisega on tema tootmine väga väike. Läänemeres asuvatelt liikmesriikidelt saadud aruannete kohaselt on üksnes Poolal selles piirkonnas avamererajatised. Kokku teatati 2018. aastal ELi vetes 556 tootmisrajatisest ja tootmisvälisest rajatisest; see on kaks rajatist rohkem kui 2017. aastal, kuigi mitu rajatist on kasutuselt kõrvaldatud.