ET

Brüssel 10.7.2007

KOM(2007) 361 lõplik

2007/0143 (COD)

Ettepanek:

EUROOPA PARLAMENDI JA NÕUKOGU DIREKTIIV

kindlustus- ja edasikindlustustegevuse alustamise ja jätkamise kohta

SOLVENCY II

(komisjoni esitatud)

{SEK(2007) 870}

{SEK(2007) 871}

SELETUSKIRI

1. Üldmärkused

(Edasi)kindlustus on majanduslikult ja sotsiaalselt sedavõrd tähtis, et riigivõimu sekkumist usaldatavusnormatiivide täitmise üle teostatava järelevalve kujul peetakse üldiselt vajalikuks. Kindlustajad ei paku ainult kaitset kahju kaasa tuua võivate tulevikusündmuste vastu; nad suunavad ka kodumajapidamiste säästud finantsturgudele ja tegelikku majandusse.

Kindlustajad ja edasikindlustajad peavad vastama teatavatele maksevõimenõuetele tagamaks, et nad suudavad täita kindlustusvõtjatele antud lubadusi. Praegused maksevõime-eeskirjad on iganenud. Need ei ole riskitundlikud, võimaldavad liikmesriikidel teha muudatusi, neis ei käsitleta korralikult konsolideerimisgruppide järelevalvet ning valdkondlikud, rahvusvahelised ja sektoritevahelised arengud on need vahepeal välja tõrjunud. Seetõttu on vaja uut maksevõimerežiimi Solvency II, mis kajastab täielikult viimaseid arenguid usaldatavusnormatiivide täitmise üle teostatavas järelevalves, kindlustusmatemaatikas ja riskijuhtimises ning mis võimaldab tulevikus ajakohastamist.

Projekt Solvency II on finantsteenuste tegevuskava (1995–2005) üks põhielemente. Solvency I projektiga suurendati 2002. aastal minimaalset tagatisfondi, kuid see oli vaid ajutine meede kindlustusvõtjate kaitse parandamiseks põhjalikuma reformi elluviimise ajal. Solvency II on selle protsessi tulemus, milles tehakse ettepanek vaadata põhjalikumalt läbi (edasi)kindlustusandjate majanduslik seisund.

Järgides komisjoni parema õigusliku reguleerimise ja lihtsustamise kavasid, kasutati olemasoleva maksevõimerežiimi läbivaatamist kui võimalust sõnastada ümber 14 (edasi)kindlustust käsitlevat direktiivi ja koondada need üheks dokumendiks, millesse lisati ka uued maksevõime-eeskirjad.

2. Konsulteerimine sidusrühmade ja huvitatud isikutega

a) Konsulteerimine sidusrühmade ja huvitatud isikutega

Komisjoni talitused on säilitanud projekti elluviimise ajal huvitatud isikutega tiheda kontakti. Liikmesriikide ekspertidest koosnev komisjoni maksevõime ekspertide töörühm on kohtunud projekti arutamise eesmärgil alates projekti Solvency II algatamisest 2004. aastal kolm kuni viis korda aastas.

Euroopa kindlustus- ja ametipensioniinspektorite komitee (CEIOPS) on andnud kõnealuse projekti elluviimiseks olulist tehnilist nõu. Nad nõustasid komisjoni uue maksevõimerežiimi kavandamisel ning korraldasid mitu kvantitatiivset mõju-uuringut. Enne juhtnööride saatmist komisjonile korraldas CEIOPS oma suuniste eelnõu avaliku arutelu. Komitee on projektile märkimisväärselt kaasa aidanud ning tema osalust on vaja ka protsessi edenedes.

2006. aasta juunis korraldas siseturu ja teenuste peadirektoraat avaliku arutelu, mis tõi kokku 191 osalejat. Lisaks viisid komisjoni talitused läbi avaliku Interneti-küsitluse veebilehel „Sinu hääl Euroopas”, millele saadi 147 vastust. Siseturu ja teenuste peadirektoraat saatis küsimustiku ka 58 ettevõtjale üle kogu Euroopa ning seejärel küsitleti mõnda neist (peamiselt väikeseid ja keskmise suurusega ettevõtjaid) silmast silma.

Mitmel organisatsioonil paluti komisjoni aidata uue maksevõimerežiimi võimaliku mõju hindamisel: Euroopa Keskpank (finantsstabiilsus), (edasi)kindlustussektor (CEA/AISAM/ACME) (kindlustustooted ja -turud), foorum FIN-USE (tarbijad) ja CEIOPS (järelevalveasutused). Lisaks koostas majandus- ja rahandusküsimuste peadirektoraat aruande Solvency II mõju kohta makromajandusele.

b) Mõjuhinnang

Tehtud analüüs ning sidusrühmadelt ja huvitatud isikutelt saadud tagasiside kinnitavad, et projekti Solvency II üldeesmärkide saavutamise kõige tõhusam ja tulemuslikum viis on kehtestada uus majanduslikel riskidel põhinev maksevõimerežiim, kasutades seejuures ära Lamfalussy protsessi. Kõnealused eesmärgid on süvendada ELi (edasi)kindlustusturu integratsiooni, tugevdada kindlustusvõtjate ja soodustatud isikute kaitset, parandada ELi kindlustajate ja edasikindlustajate rahvusvahelist konkurentsivõimet ning edendada paremat õiguslikku reguleerimist.

Usaldusväärsetele majandusliku hindamise põhimõtetele rajatud süsteem tooks välja kindlustajate tegeliku majandusliku olukorra, suurendades kogu sektoris läbipaistvust ja usaldust. Riskipõhiste õigusnormide kehtestamine tagab õiglase tasakaalu saavutamise ühelt pool kindlustusvõtjate tugeva kaitse ja teiselt poolt kindlustajate mõistlike kulude vahel.

Eelkõige peavad iga (edasi)kindlustusandja riskiprofiili kajastama kapitalinõuded. Kindlustajaid, kes juhivad oma riske hästi, kuna neil on ranged meetmed, nad kasutavad sobivaid riskimaandamismeetodeid või nad mitmekesistavad oma tegevusi, premeeritakse sellega, et neil lubatakse omada vähem kapitali, kui nõuab praegune ELi kord. Teisest küljest nõutakse kehvasti juhitud või riskialtimatelt kindlustajatelt suuremal hulgal kapitali hoidmist, et tagada kindlustusvõtjate nõuete täitmine maksetähtajal.

Projekti Solvency II tulemusel pööratakse suuremat tähelepanu usaldusväärsele riskijuhtimisele ja tõhusale sisekontrollile. Vastutus kindlustajate rahalise usaldusväärsuse eest pannakse taas nende juhtidele, kellel see peakski lasuma. Kindlustajatele antakse rohkem tegutsemisvabadust, st et neilt nõutakse pigem mõistlike põhimõtete kui suvaliste eeskirjade järgimist. Õigusnormid viiakse kooskõlla ettevõtjate tavadega ning kindlustajaid premeeritakse nende endi vajadustele ja üldisele riskiprofiilile vastavate riski- ja kapitalijuhtimise süsteemide kehtestamise eest. Samas kohaldatakse nende suhtes tugevdatud järelevalvet. Uus kord suurendab ka läbipaistvust ja edendab avalikustamist. Parimat tava rakendavad kindlustajad saavad lisatasu investoritelt, turuosalistelt ja tarbijatelt.

Uue, majanduslikel riskidel põhineva lähenemisviisi kehtestamisega võivad kaasneda siiski ka mõningad lühiajalised kõrvalmõjud. Projekt Solvency II võib kaasa tuua mõne kindlustusliigi pakkumise vähenemise, kuna riskide suhtes kohaldatakse nende tegelikule majanduslikule kulukusele vastavat reguleerimist (näiteks pikaajalise säästmisega seotud toodete juurde kuuluvad traditsioonilised finantstagatised). Samamoodi võib suurem läbipaistvus vähendada tooterühmade vahelist ristsubsideerimist (näiteks autokindlustuselt tervise- ja õnnetusjuhtumikindlustusele) ning suurendada hindu teatud valdkondades või teatavate kõrgema riskigrupi kindlustusvõtjate jaoks. See on küll tõhusa ja läbipaistva kindlustussektori loomise seisukohast optimaalne, kuid sellest tulenevate kindlustajate käitumise muutuste võimalikke sotsiaalseid mõjusid tuleb hoolikalt jälgida ja arutada, et tagada pikaajaliselt jätkusuutlike lahenduste leidmine pärast uue maksevõimerežiimi kehtestamist tekkivate probleemide ületamiseks. Kindlustusandjad ja riiklikud asutused peaksid kaaluma, kas sellised muutused on tõenäolised ja kuidas saaks kõnealustest muututest tulenevat negatiivset mõju vähendada. Kuigi Solvency II mõju elukindlustusandjate investeerimiskäitumisele ei ole eeldatavasti oluline, ei saa välistada, et kahjukindlustajad suurendavad oma investeeringuid võlakirjadesse omakapitali arvel. Kahjukindlustajate omakapitalipaigutused moodustavad siiski ainult piiratud osa ELi 25 väärtpaberiturgude kapitalisatsioonist (4%) ning arvatakse, et üleminek uuele varade jaotusele on sujuv.

3. Õigusliku reguleerimise põhimõtted ja õiguslik alus

a) Õigusliku reguleerimise põhimõtted

Järgmised 13 elu- ja kahjukindlustuse, edasikindlustuse, kindlustuse konsolideerimisgruppide ja lõpetamise valdkonna direktiivi sõnastati ümber uue projektiga Solvency II tehtavate muudatuste kaudu ja koondati üheks tekstiks:

· nõukogu direktiiv 64/225/EMÜ, 25. veebruar 1964, asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse piirangute kaotamise kohta edasikindlustuse ja retrosessiooni puhul; [1]

· esimene nõukogu direktiiv 73/239/EMÜ, 24. juuli 1973, otsekindlustustegevuse, välja arvatud elukindlustustegevuse alustamise ja jätkamisega seotud õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta; [2]

· nõukogu direktiiv 73/240/EMÜ, 24. juuli 1973, millega kaotatakse asutamisvabaduse piirangud otsekindlustuse, välja arvatud elukindlustuse puhul; [3]

· nõukogu direktiiv 76/580/EMÜ, 29. juuni 1976, millega muudetakse direktiivi 73/239/EMÜ, otsekindlustustegevuse, välja arvatud elukindlustustegevuse alustamise ja jätkamisega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta; [4]

· nõukogu direktiiv 78/473/EMÜ, 30. mai 1978, ühenduse kaaskindlustust käsitlevate õigusnormide kooskõlastamise kohta; [5]

· nõukogu direktiiv 84/641/EMÜ, 10. detsember 1984, millega muudetakse eriti turistiabi osas esimest direktiivi 73/239/EMÜ otsekindlustustegevuse, välja arvatud elukindlustustegevuse alustamise ja jätkamisega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta; [6]

· nõukogu direktiiv 87/344/EMÜ, 22. juuni 1987, kohtukulude kindlustusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta; [7]

· teine nõukogu direktiiv 88/357/EMÜ, 22. juuni 1988, otsekindlustustegevusega, välja arvatud elukindlustustegevusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta, millega nähakse ette sätted teenuste osutamise vabaduse tegeliku kasutamise hõlbustamiseks ja muudetakse direktiivi 73/239/EMÜ; [8]

· nõukogu direktiiv 92/49/EMÜ, 18. juuni 1992, otsekindlustustegevusega, välja arvatud elukindlustustegevusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta (kolmas kahjukindlustuse direktiiv); [9]

· Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 98/78/EÜ, 27. oktoober 1998, kindlustusandjate gruppi kuuluvate kindlustusseltside täiendava järelevalve kohta; [10]

· Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2001/17/EÜ, 19. märts 2001, kindlustusseltside saneerimise ja likvideerimise kohta; [11]

· Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2002/83/EÜ, 5 november 2002, elukindlustuse kohta; [12]

· Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2005/68/EÜ, 16 november 2005, mis käsitleb edasikindlustust. [13]

Kuna olemasolevate direktiivide täielik ümberkirjutamine oleks tähendanud enamat kui ümbersõnastamist, järgitakse uue teksti koostamisel olemasolevate (edasi)kindlustusdirektiivide ülesehitust. Uued Solvency II sätted lisatakse seega direktiivi eelnõu eri peatükkidesse ja jagudesse ning esitatakse hallil taustal. Uuendatavatesse direktiividesse ei ole tehtud muid sisulisi muudatusi peale nende, mis on vajalikud uue maksevõimerežiimi kehtestamiseks.

Ettepanekus kohaldatakse ümbersõnastamise tehnikat (institutsioonidevaheline kokkulepe 2002/C 77/01), mis võimaldab olemasolevate õigusaktide sisulist muutmist ilma iseseisvat muutvat direktiivi vastu võtmata. Ümbersõnastamine vähendab keerukust ning muudab ELi õigusaktid kättesaadavamaks ja mõistetavamaks. Paljudesse olemasolevate direktiivide sätetesse on tehtud mittesisulist laadi muudatusi, et parandada eelnõu koostamise kvaliteeti ja muuta see loetavamaks. Vananenud artiklid või nende osad on kustutatud. Kõik muudatused on tekstis selgelt ära märgitud.

Uued maksevõimet käsitlevad sätted on põhimõtetepõhised ning need järgivad Lamfalussy finantsteenuste turu õigusaktide kehtestamise protsessi neljatasandilist ülesehitust. Põhimõtteid arendatakse edasi rakendusmeetmete kaudu. Uus Lamfalussy protsessile vastav ülesehitus võimaldab uuel maksevõimerežiimil pidada sammu turu ja tehnoloogia edasise arengu ning raamatupidamise ja (edasi)kindlustuse reguleerimise valdkonnas toimuvate ülemaailmsete muutustega.

b) Õiguslik alus

Käesolev ettepanek põhineb asutamislepingu artikli 47 lõikel 2 ja artiklil 55, mis on finantsteenuste siseturu rajamiseks võetavate ühenduse meetmete vastuvõtmise õiguslik alus. Valitud õigusaktiks on direktiiv, kuna see on eesmärkide saavutamiseks kõige asjakohasem. Uued sätted ei ületa seatud eesmärkide saavutamiseks vajalikke piire.

4. Reguleerimisala

Olemasolevate direktiivide reguleerimisala ei ole muudetud. Seega kohaldatakse ettepanekut kõigi elu- ja kahjukindlustusandjate ning edasikindlustusandjate suhtes. Kehtivat väikestele vastastikustele kindlustusandjatele tehtavat erandit on siiski laiendatud kõigile artiklis 4 määratletud väikestele kindlustusandjatele, olenemata nende õiguslikust vormist. Direktiivi ei kohaldata pensionifondide suhtes, mida reguleerib Euroopa Parlamendi ja nõukogu 3. juuni 2003. aasta direktiiv 2003/41/EÜ [14] tööandjapensioni kogumisasutuste tegevuse ja järelevalve kohta. Kõnealune direktiiv vaadatakse läbi 2008. aastal. Siis uurib komisjon, kas ja kuidas saaks ja tuleks pensionifondide jaoks välja töötada sobivad maksevõimenõuded. Samuti ei muudeta direktiiviga finantskonglomeraatide suhtes kohaldatavat korda. Kui tekkib olulisi küsimusi, saab neid lahendada kooskõlas finantskonglomeraatide direktiivi läbivaatamisega 2008. aastal.

5. Märkused artiklite kohta

Märkused on seotud ainult uute artiklitega ja nendega, mida muudeti uute maksevõime-eeskirjade kehtestamise tulemusena.

a) Kvalitatiivsed nõuded ja järelevalve

(Edasi)kindlustusandjate suhtes kohaldatavad kvalitatiivsed nõuded Solvency II II sammas) on sätestatud kahes jaos: järelevalveasutused ja üldeeskirjad ning juhtimissüsteem.

Järelevalveasutused ja üldeeskirjad – artiklid 27–38

Järelevalve peaeesmärk – artikkel 27

(Edasi)kindlustuse reguleerimise ja järelevalve peaeesmärk on kindlustusvõtjate piisav kaitse. Arvesse tuleb võtta ka teisi eesmärke, nagu finantsstabiilsus ning õiglased ja stabiilsed turud, kuid need ei tohiks nõrgestada eelnimetatud peaeesmärki.

Järelevalve üldpõhimõtted – artikkel 28

Järelevalve aluseks peab olema perspektiivne ning riskipõhine lähenemisviis. Solvency II elluviimiseks võetakse seetõttu kasutusele majanduslikel riskidel põhinev lähenemisviis, mis võimaldab rakendada (edasi)kindlustusandjate tegelikku riskiprofiili kajastavat süsteemi. Selle süsteemi aluseks peaksid olema mõistlikud majanduslikud põhimõtted ning süsteem peaks kasutama optimaalselt finantsturgude esitatavat teavet.

Erilist hoolt on kantud selle eest, et uus maksevõimerežiim ei oleks liiga koormav väikestele ja keskmise suurusega (edasi)kindlustusandjatele. Seetõttu on tähtsaks peetud proportsionaalsuse põhimõtet, mida kohaldatakse kõigi käesoleva direktiivi nõuete suhtes, kuid mis on eriti asjakohane maksevõime-eeskirjade kvantitatiivsete ja kvalitatiivsete nõuete ning järelevalve-eeskirjade kohaldamisel. Seda põhimõtet täpsustatakse rakendusmeetmetes.

Läbipaistvus ja usaldusväärsus – artikkel 30

Läbipaistvus ja aruandlus toetavad järelevalveasutuste õiguspärasust ja usaldatavust ning järelevalvesüsteemi usaldusväärsust. Seetõttu sätestatakse kõnealuses artiklis, et järelevalveasutused peavad täitma oma ülesandeid läbipaistvalt ja vastutustundlikult. Avalikustamine suurendab läbipaistvust ning võimaldab liikmesriikide kasutatavate lähenemisviiside reaalset võrdlust. Läbipaistvuse ja usaldusväärsuse oluline aspekt on läbipaistvate menetluste sätestamine seoses järelevalveasutuste nõukogude või juhatuste liikmete ametisse nimetamise ja töölt vabastamisega.

Järelevalvevolitused – artikkel 34

Tõhusa järelevalve tagamiseks peavad järelevalveasutustel olema oma ülesannete teostamiseks täielikud volitused. Seetõttu sätestatakse artiklis 34, et liikmesriigid peavad tagama, et järelevalveasutused on volitatud võtma kõiki meetmeid, mis on vajalikud, et tagada käesoleva direktiiviga kehtestatud nõuete täitmine ettevõtete poolt ning hoida ära ja kõrvaldada eeskirjade rikkumisi. Seetõttu on eriti oluline, et järelevalvevolitusi antaks ka allhanke korras teostatavate tegevuste kontrollimiseks. Kõiki järelevalvevolitusi tuleb rakendada õigel ajal ja proportsionaalselt.

Tõhusa järelevalve tagamiseks on oluline, et järelevalvet teostataks nii kohapeal kui ka mujal; seega antakse järelevalveasutustele õigus teha kontrollkäike (edasi)kindlustaja ruumidesse.

Järelevalvemenetlus – artikkel 36

Suutmatusel täita kvalitatiivseid või kvantitatiivseid nõudeid võivad olla rasked tagajärjed kindlustaja või edasikindlustaja majanduslikule usaldatavusele. Seetõttu on järelevalve eesmärk tuvastada institutsioone, millel on finantsilisi, organisatsioonilisi või muid omadusi, mis võivad suurendada riskiprofiili.

Järelevalvemenetluse käigus vaatavad järelevalveasutused läbi ja hindavad kindlustajate ning edasikindlustajate poolt käesoleva direktiivi nõuete täitmiseks kehtestatud strateegiaid, menetlusi ja aruandluskorda ning ohte, mis ettevõtteid ähvardavad või võivad ähvardada ja nende suutlikkust neid ohte hinnata. Läbivaatamise raames hinnatakse ka meetodeid ja tavasid, mida ettevõte rakendab võimalike sündmuste või majandustingimuste muutuste kindlakstegemiseks, mis võivad mõjuda tema üldisele majanduslikule seisundile ebasoodsalt. Järelevalvemenetluse tõhususe tagamiseks on tähtis, et järelevalveasutustele antaks õigus kõrvaldada läbivaatamise käigus tuvastatud puudujäägid, sh rakendada oma tähelepanekute põhjal järelmeetmeid.

Veelgi tähtsam on, et järelevalveasutustel oleksid piisavad seirevahendid, mis võimaldaksid tuvastada ja parandada halvenevat majanduslikku olukorda. Järelevalveprotsessi tulemused on väga kasulikud järelevalveasutustele nende tulevaste tööprioriteetide seadmisel, et tagada piisav kooskõla järelevalveasutuste lähenemisviiside vahel ning anda ettevõtetele tagasisidet.

Lisakapitalinõue – artikkel 37

(Edasi)kindlustussektori kvantitatiivsete nõuete eesmärgipärasuse jaoks on lähtekohaks solventsuskapitalinõue. Seetõttu võivad järelevalveasutused nõuda pärast järelevalvemenetlust (edasi)kindlustajatelt ainult rangelt määratletud erijuhtudel, et neil oleks rohkem kapitali. Kuigi standardvalemi eesmärk on hõlmata enamiku ühenduse (edasi)kindlustajate riskiprofiili, võib esineda juhtumeid, kui standardmeetodid ei pruugi täielikult kajastada mõne ettevõtja riskiprofiili.

Täieliku või osalise sisemudeli oluliste puudujääkide puhul (vaata punkt e allpool) või oluliste juhtimisvigade korral on tähtis, et järelevalveasutused tagaksid, et asjaomane ettevõtja püüab kindlustusvõtjate kaitseks igati kõrvaldada lisandkapitali määramist tinginud puudujääke. Järelevalveasutus on kohustatud kontrollima vähemalt kord aastas ettevõtja edenemist puudujääkide kõrvaldamisel. Ainult juhul, kui sellise ettevõtja riskiprofiili kõrvalekalle on oluline ning osalise või täieliku sisemudeli väljatöötamine ei ole tõhus, võib lisakapitalinõue olla püsiv.

Võrreldes kapitalinõuete direktiiviga, on (edasi)kindlustussektoris rakendamiseks vastu võetud ühtlustatum ja majanduslikum lähenemisviisiga põhjendatud ühtlustatum lähenemisviis kapitali suurendamisele.

Juhtide vastutus – artikkel 40

(Edasi)kindlustusandjatelt nõutakse pigem põhimõtete kui eeskirjade järgimist, mis seab juhatusele suurema vastutuse kui praegu.

Direktiivis märgitakse selgelt, et lõplik vastutus ettevõtte vastavuse eest käesolevale direktiivile lasub ettevõtte haldus- või juhtorganil.

Juhtimissüsteem – artiklid 41–49

Juhtimissüsteem ja üldnõuded – artikkel 41

Panganduse, väärtpaberite ja (edasi)kindlustussektori juhtimisnõuete vaheline kooskõla on oluline sektoritevahelise järjekindluse tagamise seisukohast. Käesolevas direktiivis sätestatud juhtimisnõuded püüavad täita seda eesmärki.

Tõhusad juhtimisnõuded on efektiivse maksevõimesüsteemi eeltingimus. Mõnda riski saab käsitleda ainult juhtimisnõuete, mitte kvantitatiivsete nõuete kaudu. Tõhus juhtimissüsteem on seetõttu väga tähtis kindlustaja tulemusliku haldamise ning järelevalvesüsteemi tõhususe jaoks.

Juhtimissüsteem hõlmab nõuetele vastavust, riskijuhtimist, oma riskide ja maksevõime hindamist, sisekontrolli, siseauditit, kindlustusmatemaatilisi toiminguid ja allhankeid. Proportsionaalsuse põhimõtet täpsustatakse juhtimisnõuete rakendusmeetmetes.

Juhtimisfunktsioonide määratlemine kõnealuses direktiivis peaks aitama ettevõtjatel otsustada, kuidas juhtimissüsteemi rakendada. Ülesandeks on haldussuutlikkuse tagamine konkreetsete ülesannete täitmisel. Konkreetse funktsiooni kindlakstegemine ei võta ettevõttelt võimalust otsustada vabalt selle funktsiooni täitmise üle, kui käesolevas direktiivis ei ole sätestatud teisiti. See ei tohiks kaasa tuua põhjendamatult koormavaid nõudeid, kuna arvesse tuleb võtta ettevõtja tegevuse laadi, mahtu ja keerukust. Juhtimisfunktsioone võivad seetõttu täita ettevõtja enda töötajad või võib usaldada need välisekspertidele või osta neid ekspertidelt allhanke korras käesolevas direktiivis sätestatud piirides. Väiksemates ja vähem keerukamates ettevõtetes võib üks inimene või organisatsiooni üksus täita mitut funktsiooni.

Juhtimissüsteemi tõhusaks toimimiseks nõutakse ettevõtjatelt, et nad kehtestaksid kirjalikud tegevussuunised, millega määratakse selgelt kindlaks, kuidas teostada sisekontrolli, siseauditit, riskijuhtimist ning vajaduse korral allhanget. On tähtis, et haldus- või juhtorgan kaasataks juhtimissüsteemi. Seetõttu peaksid kirjalikud tegevussuunised olema haldus- või juhtorgani poolt heaks kiidetud ning neid tuleks igal aastal või enne iga olulise muudatuse tegemist läbi vaadata. Oluline on muuta tegevussuuniseid enne süsteemi muutmist, kuna vastasel juhul satuks ettevõtja juba vastuollu oma sisemiste strateegiate ja protsessidega. Järelevalveasutuse ülesanne on juhtimissüsteem järelevalve menetluse raames läbi vaadata ja seda hinnata.

Oma riski ja maksevõime hindamine – artikkel 44

Riskijuhtimissüsteemi osana peaks kõigi (edasi)kindlustusandjate äristrateegia lahutamatuks osaks olema tava hinnata regulaarselt oma riskiprofiili silmas pidades oma üldiseid maksevõimega seotud vajadusi.

Oma riski ja maksevõime hindamine on kahetahuline. See on ettevõtjasisene hindamisprotsess ja kuulub sellisena ettevõtja strateegiliste otsuste valdkonda. Samuti on see järelevalvevahend järelevalveasutuste jaoks, keda tuleb teavitada ettevõtja enda riski ja maksevõime hindamise tulemustest.

Oma riski ja maksevõime hindamine ei nõua ettevõtjalt täieliku või osalise sisemudeli väljatöötamist. Kui ettevõte siiski juba kasutab solventsuskapitalinõude arvutamiseks heakskiidetud täielikku või osalist sisemudelit, tuleks oma riski ja maksevõime hindamisel kasutada seda mudelit. Oma riski ja maksevõime hindamine ei tekita kolmandat solventsuskapitalinõuet. Hindamine ei tohiks olla väikestele ja vähem keerukatele ettevõtjatele ülemäära koormav. Järelevalveasutus vaatab ettevõtja üle teostatava järelevalve raames läbi ka hinnangu tema enda riski ja maksevõime kohta. Kõik riski ja maksevõime hindamise tulemused tuleb teatada järelevalveasutusele osana artikli 35 kohaselt järelevalve eesmärgil esitatavast teabest.

Allhange – artiklid 38 ja 48

Kuna allhankimine on muutunud järjest olulisemaks, on tähtis võtta selles valdkonnas vastu järjekindlam lähenemisviis. Tõhusa järelevalve tagamiseks allhanke korras teostatava tegevuse üle on oluline, et allhankija üle järelevalvet teostaval asutusel on õigus pääseda ligi kõigile allhanke pakkuja käsutuses olevatele asjakohastele andmetele ja teostada allhanke korras teostatava tegevuse kohapealseid kontrolle allhanke pakkuja ruumides, olenemata sellest, kas pakkuja on reguleeritud või reguleerimata üksus. Kui tegevust pakutakse allhanke korras kolmanda riigi teenusepakkujale, on vaja, et allhankija üle järelevalvet teostavatel asutustel on õigus pääseda ligi kõigile allhanke pakkuja käsutuses olevatele asjakohastele andmetele, olenemata sellest, kas viimane on reguleeritud või reguleerimata üksus. Allhankimine hõlmab ka allhankijatepoolseid allhankeid.

Üks viis seda saavutada, eriti juhul, kui teenusepakkuja on reguleerimata üksus, on pöörata erilist tähelepanu allhankija ja allhanke pakkuja vahelisele lepingule. Järelevalveasutustele tuleb enne tähtsate tegevuste allhanke korras sisseostmist või sellega seotud hilisematest olulistest muudatustest sobival viisil ja õigel ajal teatada.

Käesolevas direktiivis sätestatud nõuete puhul on arvesse võetud ühisfoorumi tööd ning need on kooskõlas kehtivate pangandussektori eeskirjade ja tavadega ning finantsinstrumentide turgude direktiiviga (2004/39/EÜ) ja selle kohaldamisega krediidiasutuste suhtes.

b) Järelevalvega seotud aruandlus ja avaldamine

Järelevalvega seotud aruandlus ja avalikustamine moodustavad Solvency II raamistiku „III samba“.

Järelevalveasutustele esitatav teave – artikkel 35

Põhimõtteliselt järgitakse ettepanekus ühenduse õigustiku praeguseid põhimõtteid, seades ettevõtjatele kohustuse esitada kogu järelevalveks vajalik teave. Kooskõlas Lamfalussy lähenemisviisiga võetakse ettepanekusse siiski juurde mitu peamist põhimõtet, mida järelevalve eesmärgil tehtava aruandluse puhul peab järgima ning sellega võimaldatakse vastu võtta rakendusmeetmed, pidades silmas vajaduse korral ühtlustamise tagamist.

Avalikustamine – artiklid 50–55

Käesoleva ettepanekuga nõutakse, et ettevõtjad avalikustavad igal aastal aruanded, mis sisaldavad olulist ja ülevaatlikku teavet nende maksevõime ja majandusliku olukorra kohta. Erandi võib teha üksikute lisakapitalinõuete puhul üleminekuperioodi ajal. Ettevõtjatelt nõutakse vajaduse korral avalikustatud teabe ajakohastamist (erisätted, mis käsitlevad miinimumkapitalinõude ja solventsuskapitalinõude mittetäitmise juhtumeid) ning nad võivad soovi korral avalikustada lisateabe. Ettevõtjad peavad kehtestama teabe avalikustamise korra ning enne avalikustamist peavad nad saama haldus- või juhtorgani kinnituse maksevõime ja majandusliku seisundi aruande kohta. Ettepanek võimaldab vastu võtta rakendusmeetmed, pidades silmas vajaduse korral ühtlustamise tagamist.

c) Järelevalve ühtsuse edendamine – artikkel 69

Finantsteenuste komitee määratles järelevalve ühtsuse tugevdamise tulevaste aastate ühe suurima väljakutsena. Kuigi aluseks on ühine reguleeriv raamistik, saab tõeliselt võrdseid võimalusi tagada ainult järelevalvajate ühtsete ja ühiste otsustamis- ja jõustamistavade kaudu. Järelevalve ühtsustamine hõlmab eelkõige ühenduse õigusaktide järjepidevat ühist ja ühtset kohaldamist ning siseturu järelevalve ja jõustamise pidevat tugevdamist. Järelevalve ühtsustamisel võivad olulist rolli mängida vastastikused eksperdihinnangud ning vahendusmehhanismid.

Euroopa kindlustus- ja ametipensioniinspektorite komiteel on käesoleva direktiivi järjekindla kohaldamise toetamisel ning ühenduse järelevalvemeetmete lähendamisel eriline roll. Seetõttu sätestatakse kõnealuses artiklis, et liikmesriigid peavad võtma vajalikud meetmed tagamaks, et järelevalveasutused osalevad aktiivselt Euroopa kindlustus- ja ametipensioniinspektorite komitee töös.

d) Kvantitatiivsed nõuded

(Edasi)kindlustajate suhtes kohaldatavad kvantitatiivsed nõuded (Solvency II raamistiku „I sammas“) on sätestatud kuues jaos: varade ja kohustuste hindamine, kindlustustehnilised eraldised, omavahendid, solventsuskapitalinõue, miinimumkapitalinõue ning investeeringud. I samba nõuete aluseks on majanduslik kogubilansil põhinev lähenemisviis. Kõnealune lähenemisviis tugineb kindlustus- ja edasikindlustusandjate kogubilansi ühtsele hindamisele, mille puhul varasid ja kohustusi hinnatakse samadel põhimõtetel. Selline lähenemisviis tähendab, et kindlustus- või edasikindlustusandja käsutuses olevate finantsvahendite summa peaks katma selle üldised finantsvajadused, st allutamata kohustuste ja kapitalinõuete summa. Kõnealuse lähenemisviisi tulemusena peavad nõuetekohased omavahendid (vaata allpool) olema suuremad kui solventsuskapitalinõue.

Varade ja kohustuste hindamine – artikkel 73

Artikliga 73 kehtestatakse kõigi varade ja kohustuste hindamise nõuded, mille aluseks on kehtivates rahvusvahelistes finantsaruandlusstandardites esitatud õiglase väärtuse mõiste. Konkreetsete bilansisiseste kirjete õiglase väärtuse arvutamiseks töötatakse välja rakendusmeetmed, et tagada nende kirjete ühtne hindamine kõigis liikmesriikides. Seoses kohustustega ei võeta hindamisnõuetes arvesse ettevõtja enda krediidikvaliteeti, samas kui varade puhul võetakse arvesse jooksvaid krediidi- ja likviidsusnäitajaid.

Kindlustustehnilised eraldised – artiklid 74–84

Et ettevõtja täidaks kindlustusvõtjate ja soodustatud isikute ees oma (edasi)kindlustuskohustusi, tuleb kehtestada kindlustustehnilised eraldised. Nende arvutamise aluseks on artiklis 74 kehtestatud üldsätted:

– Kindlustustehniliste eraldiste arvutamise aluseks on eelkõige nende kehtiv lepingust väljumise hind. Kehtiv lepingust väljumise hind kajastab summat, mida (edasi)kindlustusandja peaks hinnangute järgi hetkel maksma, kui ta annaks oma lepingulised õigused ja kohustused kohe üle teisele ettevõtjale. Kehtiva lepingust väljumise hinna kasutamine ei tohiks tähendada seda, et (edasi)kindlustusandja võiks, kavatseks või peaks neid kohustusi tegelikult üle andma.

– Kindlustustehniliste eraldiste arvutamine peab olema kooskõlas turul valitseva olukorraga ning ettevõtjaspetsiifilist teavet võib eraldiste arvutamisel arvesse võtta ainult niipalju, kui see teave võimaldab (edasi)kindlustusandjal paremini hõlmata hinnatava kindlustusportfelli omadusi.

Artiklites 75–78 ning 80–84 kirjeldatakse kindlustustehniliste eraldiste arvutamist. Need arvutatakse võimalikult täpse hinnangu ning riskimarginaali summana, v.a (edasi)kindlustuskohustustest tulenevate maandatavate riskide puhul (vaata allpool):

– Võimalikult täpne hinnang vastab tulevaste sularahavoogude eeldatavale nüüdisväärtusele, võttes arvesse kõiki sularaha sisse- ja väljavoogusid (kohandatuna inflatsiooniga), mis on vajalikud (edasi)kindlustuskohustuste täitmiseks nende eluea jooksul, sh kõiki kulusid, tulevasi valikulisi boonuseid, seotud finantstagatisi ja lepingulisi õigusi. Võimalikult täpse hinnangu arvutamise aluseks peavad olema usaldusväärsed kindlustusmatemaatilised meetodid ja kvaliteetsed andmed ning arvutust tuleb tegelike kuludega võrreldes regulaarselt kontrollida.

– Riskimarginaal tagab, et kindlustustehniliste eraldiste koguväärtus on võrdne summaga, mida (edasi)kindlustusandja peaks hinnangute järgi hetkel maksma, kui ta annaks oma lepingulised õigused ja kohustused kohe üle teisele ettevõtjale; või alternatiivina portfelli eluea jooksul (edasi)kindlustuskohustuste toetuseks vajaliku kapitali lisakuluga võimalikult täpse hinnangu alusel.

Maandatavate riskide puhul – s.o riskide puhul, mida saab finantsinstrumentide ostmisega või müümisega tõhusalt neutraliseerida – arvutatakse kindlustustehniliste eraldiste väärtus vahetult ja tervikuna ning tuletatakse kõnealuste finantsinstrumentide hinna põhjal (vaata artikli 75 lõige 4).

Mittemaandatavate riskide puhul arvutatakse riskimarginaal niinimetatud kapitalikulu meetodi abil (vaata artikli 75 lõige 5). Sel juhul kasutatakse kõigi ettevõtjate puhul sama kapitalikulu määra (näiteks fikseeritud protsendimäär) ning see vastab riskivaba intressimäära ületavale marginaalile, mida BBB-reitinguga (edasi)kindlustusandja peaks tasuma sobivate omavahendite hankimisel.

Omavahendid – artiklid 85–98

Omavahendid on (edasi)kindlustusandja käsutuses olevad rahalised vahendid, mida saab kasutada riskide vastase puhvrina ja mis võivad vajaduse korral kompenseerida rahalisi kahjusid. Kahe kapitalinõude katmiseks sobivate omavahendite summa määratakse kolmeetapilise protsessi käigus. Iga etapp vastab ühele alajaole: omavahendite kindlaksmääramine, omavahendite liigitamine, omavahendite nõuetekohasus.

Esimeses etapis tuleb tuvastada olemasolevate omavahendite summad. Omavahendid koosnevad järgmistest elementidest:

– bilansisisesed kirjed ehk „põhiomavahendid” (vaata artikkel 86);

– bilansivälised kirjed ehk „lisaomavahendid” (vaata artikkel 87).

Põhiomavahendid koosnevad majanduskapitalist (s.o kohustusi ületavad varad, mida hinnatakse vastavalt 1. ja 2. jaole) ning allutatud kohustustest (kuna neid kohustusi võib käsitada kapitalina, näiteks lõpetamise korral).

Lisaomavahendid koosnevad kohustustest, mida ettevõtja võib oma rahaliste vahendite suurendamiseks võtta, näiteks liikmete ostuoptsioonid ja akreditiivid. Kuna kõnealuste lisaomavahendite suhtes ei kohaldata 1. ja 2. jaos sätestatud hindamisnõuded, on nende summa kindlaksmääramiseks vajalik eelnev järelevalvealane heakskiit.

Teises etapis liigitatakse omavahendid, kuna nende omadused on erinevad ja nad võimaldavad riskide katmist erineval määral, kolme tasemesse vastavalt nende laadile ja sellele, kui hästi nad vastavad artiklis 92 sätestatud viiele võtmekriteeriumile (s.o allutatus, kahjumi katmisvõime, püsivus, alalisus ning teeninduskulude puudumine).

Omavahendite liigitamine tasemetesse tugineb kvaliteedikriteeriumidele, mida täpsustatakse rakendusmeetmetes (vaata artikkel 96); liigitamise hõlbustamiseks sätestatakse kõnealustes rakendusmeetmetes siiski ka eelnevalt liigitatud kirjete loend.

LiikKvaliteet | Bilansisisesed (põhiomavahendid) | Bilansivälised(lisaomavahendid) |

Kõrge | 1. tase | 2. tase |

Keskmine | 2. tase | 3. tase |

Madal | 3. tase | − |

Kolmandas etapis, kuivõrd 2. ja 3. taseme kirjed ei kata kahjumit kõikidel juhtudel täielikult, näib olevat vajalik nende aktsepteerimise piiramine järelevalve eesmärgil. Nagu artiklis 97 sätestatakse, kohaldatakse olemasolevate omavahendite suhtes kahte liiki piiranguid, et määrata kindlaks järelevalveks sobivad nõuetekohased omavahendid.:

– Seoses solventsuskapitalinõudega peaks 1. taseme vahendite osakaal nõuetekohastes omavahendites olema vähemalt 1/3 ning 3. taseme elementide osakaal ei tohiks ületada 1/3.

– Seoses miinimumkapitalinõudega ei ole lisaomavahendid nõuetekohased ning nõuetekohaste 2. taseme omavahendite osakaal peaks piirduma 1/2ga.

Solventsuskapitalinõue – artiklid 99–124

Solventsuskapitalinõuet käsitlev 4. jagu on jagatud kolme ossa: kõnealuse kapitalinõude üldtutvustus, solventsuskapitalinõude standardvalem ning sisemudelite kasutamine maksevõime arvutamisel.

Solventsuskapitalinõude üldsätted, standardvalemi või sisemudeli kasutamine

Solventsuskapitalinõue vastab majanduskapitalile, mis (edasi)kindlustusandjal peab olema, et piirata maksejõuetuse tõenäosust 0,5%ni, mis tähendab, et maksejõuetuse tõenäosus on kord 200 aasta jooksul (vaata artikkel 100). Solventsuskapitalinõuet arvutatakse riskiväärtuse meetodite abil kas standardvalemi või sisemudeli kohaselt: tuleb hinnata kõiki järgmise 12 kuu võimalikke kahjumeid, sh varade ja kohustuste negatiivset ümberhindamist. Solventsuskapitalinõue kajastab ettevõtja tegelikku riskiprofiili, võttes arvesse kõiki kvantitatiivselt mõõdetavaid riske ning riskimaandamistehnikate kogumõju.

Solventsuskapitalinõuet tuleb arvutada vähemalt kord aastas, jälgida pidevalt ning arvutada ümber niipea, kui ettevõtte riskiprofiil oluliselt muutub. Solventsuskapitalinõue peab olema kaetud nõuetekohaste omavahenditega (vaata artikkel 99).

Solventsuskapitalinõude arvutamise standardvalem

Artiklites 102–108 kirjeldatakse solventsuskapitalinõude arvutamise standardvalemi eesmärke, ülesehitust ning üldist kalibreeritust. Lineaarsetel summeerimismeetoditel põhinevat „modulaarset” ülesehitust kirjeldatakse direktiivi IV lisas. Standardvalemi eri moodulite ja allmoodulitega hõlmatud riskid määratletakse artiklites 13, 103 ja 104. Kõnealuste moodulite ja allmoodulite üksikasjalikud kirjeldused võetakse vastu rakendusmeetmetega, kuna need muutuvad tõenäoliselt aja jooksul.

Solventsuskapitalinõude arvutamise standardvalemi eesmärk on saavutada õige tasakaal riskitundlikkuse ja praktilisuse vahel. See võimaldab vajaduse korral nii ettevõtjaspetsiifiliste näitajate kasutamist (vaata artikli 103 lõige 7) kui standardiseeritud lihtsustusi VKEde jaoks (vaata artikkel 107).

Kuna uutes hindamisnõuetes võetakse nõuetekohaselt arvesse varade krediidi- ja likviidsusomadusi ja solventsuskapitalinõue katab kõiki kvantitatiivselt mõõdetavaid riske ning kõigi investeeringute puhul kohaldatakse mõistlikkuse põhimõtet, ei säilitata kvantitatiivseid investeerimispiiranguid ja varade nõuetelevastavuse kriteeriume. Pidades silmas turu arengut, kui ilmnevad uued riskid, mida solventsuskapitali standardvalem ei hõlma, võimaldatakse artikli 108 lõikega 2 siiski komisjonil võtta vastu ajutised rakendusmeetmed, millega kehtestatakse valemi ajakohastamise perioodiks investeerimispiirangud ja varade nõuetelevastavuse kriteeriumid.

Sisemudelid

Artiklites 109–124 kirjeldatakse nõudeid, mida kohaldatakse (edasi)kindlustusandjate suhtes, kes kasutavad või soovivad kasutada solventsuskapitalinõude arvutamisel täielikku või osalist sisemudelit. Enne kui järelevalveasutused annavad sisemudeli kasutamiseks heakskiidu, peab (edasi)kindlustusandja esitama oma juhtide poolt (vaata artikkel 113) heakskiidetud taotluse (vaata artikkel 109), milles kinnitatakse, et nad vastavad kasutustestile, statistilistele kvaliteedistandarditele, kalibreerimisstandarditele, valideerimisstandarditele ning dokumenteerimisstandarditele (vaata artiklid 117–122). Järelevalveasutused peavad otsustama taotluse heakskiitmise või tagasilükkamise kuue kuu jooksul pärast (edasi)kindlustusandjalt täieliku taotluse saamist.

Osaliste sisemudelite kasutamise puhul kehtestatakse lisanõuded, mille eesmärk on vältida meelepäraste näitajate valimist kindlustusandjate poolt (vaata artikkel 110). Peale selle võimaldatakse artikliga 111 võtta komisjonil osaliste sisemudelite puhul vastu rakendusmeetmed, millega kohandatakse artiklites 117–122 sätestatud nõudeid, et võtta arvesse kõnealuste mudelite piiratud ulatust.

Artikliga 116 antakse järelevalveasutusele õigus nõuda edasi)kindlustusandajalt, kes arvutab solventsuskapitalinõuet standardvalemi kohaselt, osalise või täieliku sisemudeli väljatöötamist juhul, kui standardvalem ei hõlma nõuetekohaselt asjaomase ettevõtja riskiprofiili.

Miinimumkapitalinõue – artiklid 125–128

Miinimumkapitalinõude puhul on tegu kapitali tasemega, millest allpool oleksid kindlustusvõtjate huvid tõsiselt ohus, kui ettevõtjal lubatakse tegevust jätkata. Kõnealuse nõude rikkumisel rakendatakse kõige rangemat järelevalvemeedet, st tühistatakse ettevõtja tegevusluba (vaata artiklid 126 ja 136). Seetõttu nõutakse ettevõtjatelt nõuetekohaste põhiomavahendite olemasolu miinimumkapitalinõude täitmiseks (vaata artikkel 125). Kuna kõige rangema järelevalvemeetme kohaldamiseks võib olla vaja siseriikliku kohtu luba, tuleb miinimumkapitalinõue arvutada igas kvartalis lihtsa ja töökindla valemi järgi ning auditeeritavate andmete alusel.

Miinimumkapitalinõude spetsiifilist ülesehitust ja kalibreerimist käsitlevas artiklis 126 on esitatud lühike üldpõhimõtete loend. Kuni selguvad kvantitatiivse mõju-uuringu (QIS3) tulemused on vastu võetud avatud lähenemisviis, kuna lõpliku otsuseni miinimumkapitalinõude kohta ei ole jõutud.

Eelkõige võimaldab tekst katsetada kahte järgmist lähenemisviisi:

– miinimumkapitalinõude arvutamine standardvalemi lihtsustatud versiooni järgi (modulaarne lähenemisviis), võttes arvesse elukindlusriski, kahjukindlustusriski ning tururiski, ning kalibreerituna üheaastase riskiväärtuse määra järgi, mis on 90%;

– miinimumkapitalinõude arvutamine osana solventsuskapitalinõudest (kompaktne lähenemisviis), kalibreerituna 1/3 solventsuskapitalinõudest.

Näiteks võimaldatakse artikli 126 lõike 1 punktiga c kalibreerida miinimumkapitalinõuet usaldusnivoo järgi vahemikus 80% (kuna normaaljaotuse eeldusel on 1/3 solventsuskapitalinõudest, mis on kalibreeritud riskiväärtuse määraga 99,5%, samaväärne riskiväärtuse määraga 80%) kuni 90% (katsetatava modulaarse lähenemisviisi puhul kasutatav tase).

Et uuele korrale üleminek oleks sujuv (vaata artikkel 128), on (edasi)kindlustusandjatel, kes vastavad käesoleva direktiivi jõustumise päeval Solvency I nõuetele, kuid ei vasta miinimumkapitalinõudele, üks aasta aega, et viia end uue korraga kooskõlla.

Investeeringud – artiklid 129–132

Kõiki (edasi)kindlustusandjate investeeringuid (s.o seotud varad ja solventsuskapitalinõuet katvad varad ja vabad varad) tuleb investeerida, hallata ja kontrollida vastavalt artiklis 129 sätestatud mõistlikkuse põhimõttele. Mõistlikkuse põhimõte nõuab, et (edasi)kindlustusandja investeeriks varasid kindlustusvõtjate parimates huvides, tagaks, et investeeringud vastaksid kohustustele, ning pööraks piisavat tähelepanu finantsriskidele, nagu likviidsus- ja kontsentratsioonirisk.

e) Konsolideerimisgrupi järelevalve – artiklid 219–277

Sissejuhatus

(Edasi)kindlustuse konsolideerimisgruppide järelevalve teostamise viis on siseturu ja Solvency II edukuse seisukohalt oluline. Seega püütakse käesoleva ettepanekuga leida sobivaid võimalusi ELi (edasi)kindlustuse konsolideerimisgruppide üle teostatava järelevalve ühtlustamiseks.

Kõigi (edasi)kindlustuse konsolideerimisgruppide suhtes kohaldatavad peamised parandused

· Konsolideerimisgrupi järelevalvaja – kindlakstegemine ja määramine: ettepanekuga tuuakse sisse konsolideerimisgrupi järelevalvaja mõiste. Iga konsolideerimisgrupi puhul määratakse üks konkreetse kooskõlastamis- ja otsustusõigusega asutus. Kriteeriumide osas on lähtutud finantskonglomeraatide direktiivist, kuid ettepanekuga kehtestatakse vajalikeks juhtudeks paindlikum lähenemisviis.

· Konsolideerimisgrupi järelevalvaja – õigused ja kohustused: konsolideerimisgrupi järelevalvaja vastutab konsolideerimisgrupi järelevalve kõigi põhiaspektide eest (konsolideerimisgrupi maksevõime, konsolideerimisgrupisisesed tehingud, riskikontsentratsioon, riskijuhtimine ja sisekontroll). Selle kohustuse täitmiseks tuleb teha koostööd kohalike järelevalveasutustega ja nendega konsulteerida. Veel tuleb iga konsolideerimisgrupi puhul kehtestada kooskõlastamise kord kõigi asjaomaste järelevalveasutuste vahel.

· Teised põhimeetmed konsolideerimisgrupi tõhusa järelevalve tagamiseks: kooskõlas finantskonglomeraatide direktiiviga kehtestatakse ettepanekuga sätted, millega kohustatakse kõiki asjaomaseid järelevalveasutusi vahetama teavet automaatselt (oluline teave) või vastava taotluse korral (asjakohane teave), konsulteerima üksteisega enne oluliste otsuste tegemist ning käsitlema teabe kontrollimise taotlusi nõuetekohaselt.

· Konsolideerimisgrupi maksevõime – meetodi valik: selleks et konsolideerimisgrupid saaksid võimalikult palju kasu hajutamise mõjust, eelistatakse ettepanekus kindlalt konsolideeritud meetodit.

· Konsolideerimisgrupi maksevõime – konsolideerimisgrupi sisemudel: ettepanek võimaldab konsolideerimisgrupil taotleda luba kasutada konsolideerimisgrupi solventsuskapitalinõude ning iga seotud üksuse solventsuskapitalinõude arvutamiseks sisemudelit. Menetlus lähtub oluliselt kapitalinõuete direktiivist (2006/48/EÜ artikkel 129). Euroopa kindlustus- ja ametipensioniinspektorite komiteega võib konsulteerida emaettevõtja või mis tahes seotud järelevalveasutuse taotluse alusel.

· Konsolideerimisgrupi alagruppide järelevalve: selleks et piirata konsolideerimisgruppide koormust, märgitakse ettepanekus, et a) konsolideerimisgrupi järelevalvet tuleks üldjuhul teostada ainult ELi kõrgeimal tasandil, b) liikmesriik võib lubada oma järelevalveasutusel teostada konsolideerimisgrupi järelevalvet liikmesriigi kõrgeimal tasandil. Tegelikkuses peaks see vähendama järelevalvetasandite arvu kõige rohkem kolmeni (ELi konsolideerimisgrupp, riikide alagrupid, üksikud ettevõtjad), mis on kooskõlas kapitalinõuete direktiiviga.

· Rakendusmeetmed: selleks et konsolideerimisgrupi järelevalvet teostavate asutuste otsused ja tavad oleksid võimalikud ühtsed, hõlmab ettepanek mitme olulise sätte puhul viidet täiendavatele rakendusmeetmetele.

Konsolideerimisgrupi toetust kasutavate konsolideerimisgruppide suhtes kohaldatavad täiendused

Ettepanekuga kehtestatakse uuenduslik kord, millega püütakse lihtsustada konsolideerimisgruppide kapitalihaldust, a) lubades teatavatel tingimustel emaettevõtjal kasutada konsolideerimisgrupi toetuse deklaratsioone oma tütarettevõtjate solventsuskapitalinõude osaliseks täitmiseks, ning b) kehtestades vajaduse korral mõned erandid seoses üksikute ettevõtjatee järelevalvega. Ettepanek võimaldab võtta vastu rakendusmeetmed ning sätestab kogu süsteemi läbivaatamise viis aastat pärast direktiivi ülevõtmist.

Üldine tähelepanek: konsolideerimisgrupi järelevalve ei ole ainult täiendav

ELi praegune õigustik käsitab konsolideerimisgrupi järelevalvet ainult üksikute ettevõtjate üle teostatava järelevalve täiendusena (üksikute ettevõtjate järelevalvet teostatakse kõigi üksuste puhul ühtemoodi, olenemata sellest, kas nad kuuluvad konsolideerimisgruppi ning konsolideerimisgrupi järelevalve lihtsalt täiendab üksikute ettevõtjate üle teostatavat järelevalvet). Ettepanekuga muudetakse seda põhimõtet oluliselt: konsolideerimisgruppe käsitlev tekst sisaldab palju sätteid, mis mõjutavad otseselt konsolideerimisgruppi kuuluvate üksuste üle teostatava järelevalve viisi. Selle põhimõttelise muudatuse selgemaks kajastamiseks on sõna „täiendav” kõikjalt (sh pealkirjast) välja jäetud.

6. Rakendusmeetmed

Kõnealuse direktiiviga antakse komisjonile volitused direktiivi rakendamiseks. Juhud, mille puhul rakendusvolitused on antud, on loetletud igas asjaomases artiklis. Nende volituste kasutamisel abistab komisjoni otsuse 2004/9/EÜ kohaselt loodud Euroopa kindlustuse ja kutsealase pensionikindlustuse komitee. Komisjoni vastuvõetavate meetmete suhtes kohaldatakse otsuse 1999/468/EÜ artiklis 3 ning artikli 5a lõigetes 1–4 ja artiklis 7 sätestatud nõuandemenetlust või kontrolliga regulatiivmenetlust.

Rakendusmeetmeid kasutatakse käesolevas direktiivis sätestatud põhimõtete täpsustamiseks, et edendada ühtlustamist ja järelevalve lähendamist. Need töötatakse välja komisjoni poolt Euroopa kindlustus- ja ametipensioniinspektorite komiteele antud volituste alusel ning neid arutatakse sidusrühmadega ja nende kohta koostatakse mõjuhinnang.

2002/83/EÜ (kohandatud)

2007/0143 (COD)

Ettepanek:

EUROOPA PARLAMENDI JA NÕUKOGU DIREKTIIV …/…,

[kuupäev],

elukindlustuse kohta kindlustus- ja edasikindlustustegevuse alustamise ja jätkamise kohta

(EMPs kohaldatav tekst)

EUROOPA PARLAMENT JA EUROOPA LIIDU NÕUKOGU,

võttes arvesse Euroopa Ühenduse asutamislepingut, eriti selle artikli 47 lõiget 2 ja artiklit 55,

võttes arvesse komisjoni ettepanekut, [15]

võttes arvesse majandus- ja sotsiaalkomitee arvamust, [16]

pärast konsulteerimist Regioonide Komiteega, [17]

toimides asutamislepingu artiklis 251 sätestatud korras [18]

ning arvestades järgmist:

uus

(1) Esimesesse nõukogu 24. juuni 1973. aasta direktiivi 73/239/EMÜ (otsekindlustustegevuse, välja arvatud elukindlustustegevuse alustamise ja jätkamisega seotud õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta), [19] nõukogu 30. mai 1978. aasta direktiivi 78/473/EMÜ (ühenduse kaaskindlustust käsitlevate õigusnormide kooskõlastamise kohta), [20] nõukogu 22. juuni 1987. aasta direktiivi 87/344/EMÜ (kohtukulude kindlustusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta), [21] teise nõukogu 22. juuni 1988. aasta direktiivi 88/357/EMÜ (otsekindlustustegevusega, välja arvatud elukindlustustegevusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta, millega nähakse ette sätted teenuste osutamise vabaduse tegeliku kasutamise hõlbustamiseks ja muudetakse direktiivi 73/239/EMÜ), [22] nõukogu 18. juuni 1992. aasta direktiivi 92/49/EMÜ (otsekindlustustegevusega, välja arvatud elukindlustustegevusega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta, millega muudetakse direktiive 73/239/EMÜ ja 88/357/EMÜ (kolmas kahjukindlustuse direktiiv)), [23] Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. oktoobri 1998. aasta direktiivi 98/78/EÜ (kindlustusandjate gruppi kuuluvate kindlustusseltside täiendava järelevalve kohta), [24] Euroopa Parlamendi ja nõukogu 19. märtsi 2001. aasta direktiivi 2001/17/EÜ (kindlustusseltside saneerimise ja likvideerimise kohta), [25] Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. novembri 2002. aasta direktiivi 2002/83/EÜ (elukindlustuse kohta) [26] ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. novembri 2005. aasta direktiivi 2005/68/EÜ (mis käsitleb edasikindlustust ja millega muudetakse nõukogu direktiive 73/239/EMÜ, 92/49/EMÜ ning direktiive 98/78/EÜ ja 2002/83/EÜ) [27] tuleb teha mitu olulist muudatust. Selguse huvides tuleks kõnealused direktiivid ümber sõnastada.

(2) Kindlustus- ja edasikindlustustegevusega alustamise ja jätkamise hõlbustamiseks tuleb kõrvaldada kõige suuremad erinevused kindlustus- ja edasikindlustusandjate suhtes kohaldatavaid sätteid sisaldavate liikmesriikide õigusaktide vahel. Seetõttu tuleks kindlustus- ja edasikindlustusandjate jaoks sätestada õigusraamistik, mis reguleeriks nende kindlustustegevust kogu siseturul, tehes seeläbi ühenduses peakontorit omavatel kindlustus- ja edasikindlustusandjatel kohustuste täitmise ja ühenduses esinevate riskide katmise lihtsamaks.

(3) Siseturu nõuetekohase toimimise huvides tuleks sätestada kooskõlastatud eeskirjad, mis käsitlevad järelevalvet kindlustuse konsolideerimisgruppide üle ning, võlausaldajate kaitsmise eesmärgil, kindlustusandjate saneerimis- ning lõpetamismenetlusi.

(4) Käesoleva direktiiviga kehtestatud süsteem ei peaks hõlmama teatavaid kindlustusteenuseid osutavaid ettevõtjaid nende suuruse, õigusliku seisundi, olemuse (sest nad on tihedalt seotud riiklike kindlustussüsteemidega) või nende osutatavate eriteenuste tõttu. Lisaks on soovitav jätta välja mõne liikmesriigi teatavad asutused, kes tegutsevad üksnes väga piiratud sektoris ja kelle tegevus piirdub vastavalt seadusele konkreetse territooriumi või konkreetsete isikutega.

(5) Nõukogu 24. aprilli 1972. aasta direktiivis 72/166/EMÜ (mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust ja sellise vastutuse kindlustamise kohustuse täitmist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta), [28] seitsmendas nõukogu 13. juuni 1983. aasta direktiivis 83/349/EMÜ (mis põhineb asutamislepingu artikli 54 lõike 3 punktil g ja käsitleb konsolideeritud aastaaruandeid), [29] teises nõukogu 30. detsembri 1983. aasta direktiivis 84/5/EMÜ (mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta), [30] Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta direktiivis 2004/39/EÜ (finantsinstrumentide turgude kohta, millega muudetakse nõukogu direktiive 85/611/EMÜ ja 93/6/EMÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2000/12/EÜ ja tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 93/22/EMÜ) [31] ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 14. juuni 2006. aasta direktiivis 2006/48/EÜ (krediidiasutuste asutamise ja tegevuse kohta) [32] on sätestatud raamatupidamise, liikluskindlustuse, finantsinstrumentide ja krediidiasutuste valdkonna üldeeskirjad ning mõisted. Mõnda kõnealust mõistet on asjakohane kasutada ka käesolevas direktiivis.

(6) Kindlustus- või edasikindlustustegevusega alustamiseks peaks olema eelnev luba. Seetõttu tuleb kehtestada kõnealuse loa andmise ja sellest keeldumise tingimused ning kord.

(7) Kuna käesolev direktiiv on peamine siseturu toimimise saavutamise vahend, tuleks päritoluliikmesriigis loa saanud kindlustus- ja edasikindlustusandjatel lubada jätkata filiaale asutades või teenuseid osutades oma mis tahes tegevust või kõiki tegevusi kõikjal ühenduses. Seetõttu tuleks kehtivaid eeskirju ühtlustada, mis on vajalik ja piisav lubade andmise ja järelevalvesüsteemide ning seega ühtse, kogu ühenduses kehtiva loa vastastikuseks tunnustamiseks ning mis võimaldab päritoluliikmesriigil teostada järelevalvet ettevõtja üle.

(8) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. mai 2000. aasta direktiivis 2000/26/EÜ (mootorsõidukite kasutamise tsiviilvastutuskindlustust käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise ning nõukogu direktiivide 73/239/EMÜ ja 88/357/EMÜ muutmise kohta (neljas liikluskindlustuse direktiiv)) [33] on sätestatud nõuete lahendamise eest vastutavate esindajate ametisse määramise eeskirjad. Kõnealuseid eeskirju tuleks kohaldada käesolevas direktiivis.

(9) Edasikindlustusandjate eesmärgid peaksid piirduma edasikindlustuse ja sellega seotud tegevustega. Kõnealune tingimus ei tohiks takistada edasikindlustusandjal tegeleda selliste tegevustega, nagu klientide statistiline või kindlustusmatemaatiline nõustamine, riskianalüüs või uuringud. Siia hulka võivad kuuluda ka valdusettevõtja ülesanded ja tegevus, mis on seotud finantssektori tegevustega Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2002. aasta direktiivi 2002/87/EÜ (milles käsitletakse finantskonglomeraati kuuluvate krediidiasutuste, kindlustusseltside ja investeerimisühingute täiendavat järelevalvet ning millega muudetakse nõukogu direktiive 73/239/EMÜ, 79/267/EMÜ, 92/49/EMÜ, 92/96/EMÜ, 93/6/EMÜ ja 93/22/EMÜ ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiive 98/78/EÜ ja 2000/12/EÜ) [34] artikli 2 lõike 8 tähenduses. Igal juhul ei võimalda kõnealune tingimus tegeleda pangandus- ja finantstegevustega, mis ei ole seotud edasikindlustustegevusega.

(10) Kindlustusvõtja kaitsmise eeltingimus on, et kindlustus- ja edasikindlustusandjate suhtes kehtestataks tõhusad nõuded maksevõime kohta. Turu arengut arvesse võttes praegusest süsteemist enam ei piisa. Seetõttu on vaja kehtestada uus reguleeriv raamistik.

(11) Kooskõlas riskijuhtimise viimase aja suundumustega, võttes arvesse Rahvusvahelise kindlustusjärelevalve ameti, Rahvusvahelise raamatupidamisstandardite nõukogu ja Rahvusvahelise Aktuaaride Liidu seisukohti ning kooskõlas muude finantssektorite viimase aja suundumustega tuleks kasutusele võtta majanduslik riskipõhine lähenemisviis, mis motiveerib kindlustus- ja edasikindlustusandjaid oma riske õigesti hindama ja juhtima. Õigusakte tuleks ühtlustada, sätestades konkreetsed varade ja kohustuste, sh kindlustustehniliste eraldiste hindamise eeskirjad.

(12) Uus maksevõimerežiim ei tohiks olla väikestele ja keskmise suurusega kindlustusandjatele liiga koormav.

(13) Kindlustamise ja edasikindlustamise reguleerimise ja nende valdkondade üle teostatava järelevalve peaeesmärk on tagada kindlustusvõtjate asjakohane kaitse. Kindlustamise ja edasikindlustamise reguleerimise ja nende üle teostatava järelevalve muud eesmärgid, mida tuleks samuti arvesse võtta, kuid mis ei tohiks kahjustada peaeesmärki, on tagada finantsstabiilsus ning õiglaste ja stabiilsete turgude olemasolu.

(14) Seetõttu peaksid liikmesriikide järelevalveasutuste käsutuses olema kõik vahendid, mis on vajalikud, et tagada kindlustus- ja edasikindlustusandjate nõuetekohane tegutsemine kogu ühenduses, toimugu see siis asutamisõiguse või teenuste osutamise vabaduse alusel. Tõhusa järelevalve tagamiseks peaksid kõik järelevalveasutuste meetmed olema proportsionaalsed kindlustus- ja edasikindlustusandjate tegevusest tulenevate riskide iseloomu ja keerukusega, olenemata asjaomase ettevõtja mõjust üldisele finantsstabiilsusele turul.

(15) Järelevalveasutused peaksid saama kindlustus- ja edasikindlustusandjatelt järelevalve teostamiseks vajalikku teavet.

(16) Päritoluliikmesriigi järelevalveasutused peaksid vastutama kindlustus- ja edasikindlustusandjate majandusliku olukorra jälgimise eest. Selleks peaksid nad tegema regulaarseid läbivaatamisi ja kontrolle.

(17) Selleks et kindlustussektorile esitatavad kvantitatiivsed nõuded oleksid piisavad, tuleks alustada solventsuskapitalinõudest. Seetõttu peaksid järelevalveasutused kehtestama lisaks solventsuskapitalinõudele lisakapitalinõude ainult rangelt määratletud eriolukordade puhul pärast järelevalve teostamist. Solventsuskapitalinõude standardvalemi eesmärk on kajastada enamiku kindlustus- ja edasikindlustusandjate riskiprofiili. Siiski võib esineda juhtumeid, kus standarditud lähenemisviis ei kajasta piisavalt ettevõtja väga spetsiifilist riskiprofiili. Kui ettevõtja riskiprofiili kõnealune erinevus on oluline ja osalise või täieliku sisemudeli väljatöötamine ei ole tõhus, võib lisakapitalinõude kehtestada püsivalt. Osalise või täieliku sisemudeli märkimisväärsete puuduste või tõsiste haldusvigade korral peaksid järelevalveasutused tagama, et asjaomane ettevõtja teeb kõik endast oleneva, et kõrvaldada puudused, mille tõttu kehtestati lisakapitalinõue.

(18) Mõnda riski saab nõuetekohaselt vältida pigem haldusnõuete, kui solventsuskapitalinõudega sätestatud kvantitatiivsete tingimuste abil. Seetõttu on tõhus haldussüsteem kindlustusandja nõuetekohase juhtimise ja õigusliku raamistiku seisukohalt esmatähtis.

(19) Kõikide kindlustus- ja edasikindlustusandjate äristrateegia lahutamatu osa peaks olema järjepidev üldise maksevõime hindamine vastavalt nende konkreetsele riskiprofiilile. Kõikide hindamiste tulemused tuleks edastada järelevalveasutusele osana järelevalve eesmärgil esitatavast teabest.

(20) Selleks et tagada tõhus järelevalve allhanke korras tehtavate tegevuste üle, on oluline, et allhanget kasutava kindlustus- või edasikindlustusandja üle järelevalvet teostaval asutusel oleks juurdepääs kõikidele asjaomastele andmetele, mis on allhanketeenuse osutaja valduses, olenemata sellest, kas viimane on reguleeritud või reguleerimata üksus, ning õigus teha kohapealseid kontrolle. Turu arengu arvesse võtmiseks ja tagamaks, et jätkuvalt peetakse kinni allhanke tingimustest, tuleks järelevalveasutusi oluliste tegevuste allhankest eelnevalt teavitada. Kõnealuste nõuete kehtestamisel on arvestatud ühisfoorumi tööd ning need on kooskõlas pangandussektoris kehtivate eeskirjade ja tavadega ning finantsinstrumentide turge käsitleva direktiiviga ja selle kohaldamisega krediidiasutuste suhtes.

(21) Läbipaistvuse tagamiseks peaksid kindlustus- ja edasikindlustusandjad avaldama vähemalt kord aastas olulise teabe oma maksevõime ja majandusliku olukorra kohta. Ettevõtjatel tuleks lubada avaldada täiendavat teavet vabatahtlikult.

(22) Tuleks ette näha teabe vahetamine järelevalveasutuste ning asutuste vahel, kelle ülesandeks on tugevdada finantssüsteemi stabiilsust. Seetõttu tuleks täpsustada sellist teabevahetust võimaldavad tingimused. Kui teavet võib avaldada üksnes järelevalveasutuste sõnaselge kokkuleppe alusel, peab kõnealustel asutustel olema vajaduse korral õigus seada kokkuleppele ranged tingimused.

(23) Tuleb soodustada järelevalve ühitamist mitte ainult seoses järelevalvevahenditega, vaid ka seoses järelevalvetavadega. Komisjoni otsusega 2004/6/EÜ [35] asutatud Euroopa kindlustus- ja ametipensioniinspektorite komitee mängib siinjuures olulist rolli ning peab tehtud edusammudest regulaarselt aru andma.

(24) Halduskoormuse vähendamiseks ja ülesannete dubleerimise vältimiseks peaksid järelevalveasutused ja riiklikud statistikaasutused tegema koostööd ja vahetama teavet.

(25) Kindlustus- ja edasikindlustusandjate üle teostatava järelevalve tugevdamiseks ning kindlustusvõtjate kaitsmiseks peaks vannutatud audiitoritel Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. mai 2006. aasta direktiivi 2006/43/EÜ (mis käsitleb raamatupidamise aastaaruannete ja konsolideeritud aruannete kohustuslikku auditit ning millega muudetakse nõukogu direktiive 78/660/EMÜ ja 83/349/EMÜ ning tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 84/253/EMÜ) [36] tähenduses olema kohustus teatada viivitamata kõikidest asjaoludest, mis võivad tõsiselt mõjutada kindlustus- või edasikindlustusandja majanduslikku olukorda või halduskorraldust.

(26) Elu- ja kahjukindlustusega tegelevad kindlustusandjad peaksid juhtima kõnealuseid tegevusi eraldi, et kaitsta kindlustusvõtjate huvisid. Eelkõige peaks kõnealuste ettevõtjate suhtes kehtima samad kapitalinõuded kui need, mida kohaldatakse samaväärsete, elukindlustusandjatest ja kahjukindlustusandjatest koosnevate kindlustuse konsolideerimisgruppide suhtes, võttes arvesse kapitali suuremat liikuvust segakindlustusandjas.

(27) Kindlustus- ja edasikindlustusandjate majandusliku olukorra hindamisel tuleks tugineda kindlatele majanduslikele põhimõtetele ning kasutada optimaalselt ära finantsturgudelt saadud teavet ja ka üldiselt olemasolevaid andmeid kindlustustehniliste riskide kohta.

(28) Järelevalve eesmärgil kasutatavad hindamisnõuded peaksid olema võimalikult kooskõlas raamatupidamise rahvusvaheliste suundumustega, et vähendada kindlustus- ja edasikindlustusandjate halduskoormust.

(29) Kõnealuse lähenemisviisi kohaselt peaksid kapitalinõuded olema kaetud nii bilansisiseste kui ka bilansiväliste omavahenditega. Kuna kõik rahalised vahendid ei kata täielikult lõpetamise korral ja tegevuse jätkumisel kantavaid kahjusid, tuleks omavahendite kirjed liigitada kvaliteedikriteeriumide alusel ning kapitalinõuete katmise nõuetekohane omavahendite suuruks peaks olema vastavalt piiratud. Omavahendite kirjete suhtes kohaldatavaid piirmäärasid tuleks kohaldada üksnes kindlustus- ja edasikindlustusandjate maksevõime määramisel ja need ei tohiks piirata kõnealuste ettevõtjate vabadust sisekapitali haldamisel.

(30) Selleks et kindlustus- ja edasikindlustusandjad saaksid täita oma kohustusi kindlustusvõtjate ja soodustatud isikute ees, peaksid liikmesriigid nõudma, et kõnealused ettevõtjad kehtestaksid sobivad kindlustustehnilised eraldised. Kõnealuste kindlustustehniliste eraldiste arvutamine tuleb ühtlustada kogu ühenduses, et saavutada parem võrreldavus ja läbipaistvus.

(31) Kindlustustehniliste eraldiste arvutamine peaks olema kooskõlas varade ja muude kohustuste hindamisega, olukorraga turul ning raamatupidamise ja järelevalve rahvusvaheliste suundumustega.

(32) Kindlustustehniliste eraldiste summa peaks kajastama nende aluseks oleva kindlustusportfelli näitajaid. Seega tuleks kõnealustes arvutustes kasutada ettevõtjat käsitlevat teavet ainult niivõrd, kuivõrd see aitab kindlustus- ja edasikindlustusandjatel paremini kajastada kindlustustehniliste eraldiste aluseks oleva kindlustusportfelli näitajaid.

(33) Kindlustuskohustuste eeldatav nüüdisväärtus tuleb arvutada ajakohase ja usaldusväärse teabe ning realistlike eelduste alusel, võttes arvesse kindlustus- ning edasikindlustuslepingute finantstagatisi ja tingimusi, et hinnata kindlustus- ja edasikindlustuskohustusi majanduslikust seisukohast. Tuleks nõuda tõhusate ja ühtlustatud kindlustusmatemaatiliste meetodite kasutamist.

(34) Väikeste ja keskmise suurusega ettevõtete olukorra kajastamiseks tuleks ette näha kindlustustehniliste eraldiste arvutamise lihtsustatud meetodid.

(35) Järelevalvekorras tuleks sätestada riskitundlikkuse nõue, mis põhineb perspektiivsetel arvutustel, et tagada järelevalveasutuste täpne ja õigeaegne sekkumine (solventsuskapitalinõue), ning miinimumtagatis, millest allapoole finantsvahendite summa ei tohiks langeda (miinimumkapitalinõue). Mõlemad kapitalinõuded tuleb ühtlustada kogu ühenduses, et tagada kindlustusvõtjate ühtlane kaitsetase.

(36) Solventsuskapitalinõudes peaks kajastuma nõuetekohaste omavahendite tase, mis võimaldab kindlustus- ja edasikindlustusandjatel korvata olulisi kahjusid ning mis annab kindlustusvõtjatele ja soodustatud isikutele piisava kinnituse selle kohta, et maksed tasutakse õigel ajal.

(37) Hea riskijuhtimise soodustamiseks ja regulatiivsete kapitalinõuete asjaomase majandusharu tavadega kooskõlla viimiseks tuleks solventsuskapitalinõue määratleda majandusliku kapitalina, mida kindlustus- ja edasikindlustusandjad omavad, et tagada, et laostumine ei toimuks sagedamini kui kord 200 aasta jooksul. Majanduslik kapital tuleks arvutada kõnealuste ettevõtjate tegeliku riskiprofiili alusel, võttes arvesse võimalikke riskimaandamismeetodeid ja hajutamise mõjusid.

(38) Tuleks sätestada solventsuskapitalinõude arvutamise standardvalem, et võimaldada kõikidel kindlustus- ja edasikindlustusandjatel hinnata oma majanduslikku kapitali. Standardvalemi ülesehituse puhul tuleks kasutada modulaarset lähenemisviisi, mis tähendab, et esimeses etapis tuleks hinnata kokkupuudet igat liiki riskiga ning agrereerida need. Kui ettevõtjapõhiste parameetrite kasutamine võimaldab paremini ära kasutada ettevõtja tegelikku riskiprofiili, peaks see olema lubatud tingimusel, et kõnealused parameetrid saadakse standardmetoodika abil.

(39) Väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate olukorra kajastamiseks tuleks ette näha solventsuskapitalinõude lihtsustatud arvutamine standardvalemi järgi.

(40) Kooskõlas riskipõhise lähenemisviisiga solventsuskapitalinõudele peaks eriolukorras olema võimalik kasutada kõnealuse nõude arvutamisel standardvalemi asemel osalist või täielikku sisemudelit. Selleks et tagada kindlustusvõtjate ja soodustatud isikute nõuetekohane kaitse, peaks järelevalveasutus kõnealuse sisemudeli eelnevalt ühtlustatud menetluse ja normide alusel heaks kiitma.

(41) Uus riskipõhine lähenemisviis ei hõlma põhimõtteliselt kvantitatiivseid investeeringupiiranguid ja varade nõuetekohasuse kriteeriume. Siiski peaks olema võimalik kehtestada investeeringupiiranguid ja varade nõuetekohasuse kriteeriume riskide puhul, mis ei ole piisavalt kaetud standardvalemi alamooduliga.

(42) Kui sobivate omavahendite summa on väiksem miinimumkapitalinõudest, tuleks kindlustus- või edasikindlustusandja tegevusluba tunnistada kehtetuks, kui kõnealused ettevõtjad ei suuda lühikese aja jooksul viia põhiomavahendite nõuetekohane suurus tagasi miinimumkapitalinõude tasemeni.

(43) Miinimumkapitalinõue tuleb arvutada lihtsa valemi järgi, kasutades kontrollitavaid andmeid.

(44) Kindlustus- ja edasikindlustusandjatel peaks olema piisava kvaliteediga varad, mis rahuldaksid nende üldisi finantsnõudeid. Kõiki kindlustus- ja edasikindlustusandjate investeeringuid tuleks hallata mõistlikkuse põhimõttel.

(45) Liikmesriigid ei tohiks kindlustus- ja edasikindlustusandjatelt nõuda oma varade investeerimist teatud liiki varasse, sest selline nõue oleks vastuolus asutamislepingu artiklis 56 ette nähtud kapitali liikumise liberaliseerimisega.

(46) Tuleks ära keelata kõik sätted, mis võimaldavad liikmesriikidel mis tahes vormis nõuda kindlustus- või edasikindlustusandja kindlustustehniliste eraldiste katteks olevate varade pantimist, kui kindlustusandja edasikindlustajaks on kindlustus- või edasikindlustusandja, mis on saanud tegevusloa käesoleva direktiivi alusel, või kolmanda riigi ettevõtja, kui kõnealuse kolmanda riigi järelevalvekorda peetakse samaväärseks.

(47) Euroopa kodanike suurenevat liikuvust arvesse võttes pakutakse üha enam rahvusvahelist liikluskindlustust. Tagamaks rohelise kaardi süsteemi ja riiklike liikluskindlustusandjate büroode vaheliste kokkulepete nõuetekohast toimimist, peaksid liikmesriigid saama nõuda nende territooriumil liikluskindlustust teenuste osutamise alusel andvatelt kindlustusandjatelt riikliku liikluskindlustusasutusega ja liikmesriigis asutatud tagatisfondiga ühinemist ning selle rahastamises osalemist. Liikmesriik, kus teenuseid osutatakse, peaks tema territooriumil liikluskindlustust pakkuvatelt ettevõtjatelt nõudma esindaja määramist, kes kogub nõuetega seotud vajalikku teavet ja esindab asjaomast ettevõtjat.

(48) Siseturgu silmas pidades on kindlustusvõtjate huvides, et neil oleks juurdepääs võimalikult suurele valikule ühenduses pakutavatele kindlustustoodetele. Kohustuse liikmesriik või riski asukohaliikmesriik peavad seetõttu tagama, et miski ei takistaks ühegi ühenduses pakutava kindlustustoote turustamist tema territooriumil, kui need tooted ei ole vastuolus kõnealuses liikmesriigis kehtivate üldisi huvisid kaitsvate õigusnormidega ja kui neid üldisi huvisid ei kaitse päritoluliikmesriigi eeskirjad.

(49) Tuleks sätestada karistuste süsteem, mida rakendatakse, kui kohustuse liikmesriigi või riski asukohaliikmesriigi kindlustusandja ei järgi üldisi huvisid kaitsvaid kehtivaid sätteid.

(50) Kindlustuse siseturg pakub tarbijatele suuremat ja mitmekesisemat lepinguvalikut. Et tarbija võiks kõnealust mitmekesisusest ja suurenenud konkurentsist täit kasu saada, tuleb talle enne lepingu sõlmimist ja lepingu kehtivuse ajal anda kogu vajalik teave, et nad saaksid valida oma vajadustele kõige sobivama lepingu.

(51) Abistamisteenuste kindlustuslepinguid pakkuval kindlustusandjal peaksid olema vahendid, mis on vajalikud tema pakutavate mitterahaliste hüvitiste andmiseks sobiva ajavahemiku jooksul. Tuleks sätestada solventsuskapitalinõude arvutamise sätted ja sellise ettevõtja valduses oleva miinimumkapitalinõude absoluutne määr.

(52) Ühenduse tasandil tuleks kaaskindlustustegevust seoses tegevustega, mis nende laadi või suuruse tõttu kaetakse tõenäoliselt rahvusvahelise kaaskindlustusega, soodustada minimaalse ühtlustamisega, et takistada konkurentsi moonutamist ja erinevat kohtlemist. Seda arvesse võttes peaksid juhtivad kindlustusandjad hindama nõudeid ja määrama kindlustustehniliste eraldiste summa. Lisaks tuleks ühenduse kaaskindlustuse valdkonnas ette näha eraldi koostöö nii liikmesriikide järelevalveasutuste vahel kui ka kõnealuste asutuste ja komisjoni vahel.

(53) Kindlustatud isikute kaitsmise huvides tuleks ühtlustada kohtukulude kindlustust käsitlevad liikmesriikide seadused. Mis tahes huvide konflikt, eriti selline, mis tuleneb asjaolust, et kindlustusandja kindlustab ka teist isikut või annab isikule nii kohtukulude kindlustuse kui ka mis tahes muud liiki kindlustuse, tuleks vältida nii palju kui võimalik või seda peaks olema võimalik lahendada. Kindlustusvõtjate sobival tasemel kaitse saab saavutada eri vahenditega. Olenemata sellest, milline lahendus valitakse, tuleks kohtukulude kindlustust omava isiku huvisid kaitsta samaväärsete vahenditega.

(54) Kohtukulude kindlustust pakkuvate kindlustusandjate ja kindlustatud isikute vahelised konfliktid tuleks lahendada võimalikult õiglaselt ja kiiresti. Seetõttu peaksid liikmesriigid kehtestama vahekohtumenetluse või võrreldavaid tagatisi pakkuva menetluse.

(55) Mõnes liikmesriigis on era- või vabatahtlik tervisekindlustus osaline või täielik alternatiiv tervisekindlustusele, mida pakub sotsiaalkindlustussüsteem. Sellise tervisekindlustuse olemus eristab seda teistest kahju- ja elukindlustuse liikidest niivõrd, kuivõrd see on vajalik tagamaks, et kindlustusvõtjatel on olenemata nende vanusest või riskiprofiilist tõhus juurdepääs eratervisekindlustusele või vabatahtlikule tervisekindlustusele. Võttes arvesse tervisekindlustuslepingute sellist iseloomu ja sotsiaalseid tagajärgi, peaks riski asukohaliikmesriikide järelevalveasutustel olema võimalik nõuda, et neile teatatakse süstemaatiliselt era- ja vabatahtliku tervisekindlustuspoliiside üld- ja eritingimustest, et nad saaksid kontrollida, kas sellised lepingud asendavad osaliselt või täielikult sotsiaalkindlustussüsteemi poolt pakutavat tervisekindlustust. Selline kontroll ei tohiks olla toote turustamise eeltingimus.

(56) Sel eesmärgil on mõned liikmesriigid vastu võtnud vastavad õigusnormid. Üldiste huvide kaitsmiseks peab olema võimalik selliseid õigusnorme vastu võtta või säilitada niivõrd, kuivõrd need ei piira põhjendamatult asutamisõigust või teenuste osutamise vabadust ja kõnealuseid sätteid tuleks kohaldada ühtemoodi. Kõnealused õigusnormid võivad laadilt erineda vastavalt iga liikmesriigi tingimustele. Üldiste huvide kaitsmise eesmärgi võib saavutada ka nõudes era- või vabatahtlikku tervisekindlustust pakkuvatelt ettevõtjatelt riiklike sotsiaalkindlustuskavadega antava kindlustusega võrdväärsete standardkindlustuste pakkumist kindlustusmaksemääraga, mis on ettenähtud maksimummääraga võrdne või sellest väiksem, ning et nad osaleksid kahjude hüvitamise kavades. Edasise võimalusena võib nõuda, et era- või vabatahtliku tervisekindlustus vastaks tehnilises mõttes elukindlustusele.

(57) Vastuvõttev liikmesriik peaks saama nõuda igalt tema territooriumil omal vastutusel kohustuslikku tööõnnetuskindlustust pakkuvalt kindlustusandjalt liikmesriigi õiguses sellise kindlustusliigi suhtes ette nähtud sätete järgimist. Sellist nõuet ei saa siiski kohaldada finantsjärelevalvet käsitlevate sätete suhtes, mis peaksid jääma päritoluliikmesriigi ainukohustuseks.

(58) Tuleks sätestada asjakohased eeskirjad eriotstarbelistele varakogumitele, mis võtavad enda kanda kindlustus- ja edasikindlustusandjate riske, olemata ise kindlustus- või edasikindlustusandjad. Eriotstarbelistelt varakogumitelt saadavaid summasid tuleb pidada summadeks, mida saab edasikindlustus- või retrotsessioonilepingu raames maha arvata.

(59) Piiratud edasikindlustuse spetsiifilise olemuse tõttu peaksid liikmesriigid tagama, et piiratud edasikindlustuslepinguid sõlmivad või piiratud edasikindlustusega tegelevad kindlustus- ja edasikindlustusandjad saaksid nõuetekohaselt määrata meetme ja kontrollida kõnealustest lepingutest või tegevusest tulenevaid riske.

(60) Edasikindlustuse rahvusvahelisuse arvesse võtmiseks tuleks vastu võtta säte, mis võimaldab sõlmida rahvusvahelisi kokkuleppeid kolmanda riigiga, et määratleda kummagi lepinguosalise territooriumil tegutsevate kindlustus- ja edasikindlustusandjate üle teostatava järelevalve vahendid. Lisaks tuleks sätestada paindlik menetlus, mis võimaldaks hinnata kolmanda riigi usaldatavusnormatiivide vastavust ühenduse omadele, et parandada kolmandates riikides edasikindlustusteenuste liberaliseerimist kas asutamise või teenuste piiriülese osutamise kaudu.

(61) Konsolideerimisgruppi kuuluvate kindlustus- ja edasikindlustusandjate üle teostatavat järelevalvet käsitlevad meetmed peaksid võimaldama kindlustus- ja edasikindlustusandjate üle järelevalvet teostavatel asutustel teha kindlam otsus nende majandusliku olukorra kohta.

(62) Sellises järelevalves konsolideerimisgrupi üle tuleks vajalikul määral arvesse võtta kindlustusvaldusettevõtjaid ja segakindlustusvaldusettevõtjaid. Käesolevas direktiivis sätestatu ei tohiks siiski mingil juhul tähendada, et liikmesriigid peavad teostama eraldi järelevalvet kõnealuste ettevõtjate üle.

(63) Kuigi järelevalve üksikute kindlustus- ja edasikindlustusandjate üle jääb kindlustusvaldkonna üle teostatava järelevalve peamiseks põhimõtteks, tuleb kindlaks määrata, milliste ettevõtjate üle teostatakse järelevalvet konsolideerimisgrupi tasandil.

(64) Järelevalvet konsolideerimisgrupi üle tuleks igal juhul kohaldada emaettevõtja tasandil, kelle peakontor asub ühenduses. Liikmesriikidel peaks siiski olema võimalik lubada oma järelevalveasutustel teostada järelevalvet konsolideerimisgrupi üle piiratud arvul madalamatel tasanditel, kui nad peavad seda vajalikuks.

(65) Konsolideerimisgruppi kuuluvate kindlustus- ja edasikindlustusandjate maksevõime tuleb arvutada konsolideerimisgrupi tasandil.

(66) Konsolideerimisgruppi kuuluvatel kindlustus- ja edasikindlustusandjatel peaks olema võimalik taotleda nii konsolideerimisgrupi kui ka individuaalsel tasandil maksevõime arvutamisel kasutatava sisemudeli heakskiitmist.

(67) Tuleb tagada omavahendite nõuetekohane konsolideerimisgrupisisene jagamine ja vajaduse korral nende olemasolu kindlustusvõtjate ja soodustatud isikute kaitseks. Selleks peaksid konsolideerimisgruppi kuuluvatel kindlustus- ja edasikindlustusandjatel olema solventsuskapitalinõude täitmiseks piisavad omavahendid, v.a juhul, kui kindlustusvõtjate ja soodustatud isikute kaitse eesmärki saab saavutada tõhusalt muul viisil. Konsolideerimisgruppi kuuluvatele kindlustus- ja edasikindlustusandjatel tuleks seetõttu lubada katta kindlaksmääratud tingimustel solventsuskapitalinõue konsolideerimisgrupi toetusega, mida kinnitab emaettevõtja. Konsolideerimisgrupi toetuskava vajalikkuse hindamiseks ja selle võimalikuks edasiseks läbivaatamiseks peaks komisjon teatama liikmesriikide eeskirjadest ja kõnealuse valdkonna järelevalveasutuste tavadest.

(68) Kindlustusvaldusettevõtja, kolmanda riigi kindlustus- või edasikindlustusandja tütarettevõtja maksevõimet võivad mõjutada selle konsolideerimisgrupi rahalised vahendid, millesse ta kuulub, ja rahaliste vahendite jaotamine kõnealuses konsolideerimisgrupis. Seetõttu tuleks järelevalveasutustele anda vahendid järelevalve teostamiseks konsolideerimisgrupi üle ja asjakohaste meetmete võtmiseks kindlustus- või edasikindlustusandja suhtes, kui selle maksevõime on ohus või võib ohtu sattuda.

(69) Riskide koondamine ja konsolideerimisgrupisisesed tehingud võivad mõjutada kindlustus- ja edasikindlustusandjate majanduslikku olukorda. Seetõttu peaks järelevalveasutustel olema võimalik teostada üldist järelevalvet teatud liiki kõnealuste riskikontsentratsioonide ja konsolideerimisgrupisiseste tehingute üle ning võtta asjakohaseid meetmeid kindlustus- või edasikindlustusandjate suhtes, kui nende maksevõime on ohus või võib ohtu sattuda.

(70) Konsolideerimisgruppi kuuluvaid kindlustus- ja edasikindlustusandjaid tuleks juhtida asjakohaste süsteemide abil, mille üle tuleks teostada järelevalvet.

(71) Kõik kindlustuse ja edasikindlustuse konsolideerimisgrupid, mille üle teostatakse järelevalvet, peaksid nimetama asjaomaste järelevalveasutuste hulgast konsolideerimisgrupi järelevalvaja. Konsolideerimisgrupi järelevalvaja õiguste ja kohustuste hulka peaks kuuluma kooskõlastamis- ja otsustusõigus. Samasse konsolideerimisgruppi kuuluvate kindlustus- ja edasikindlustusandjate üle järelevalvet teostavad asutused peaksid kehtestama kooskõlastamise korra.

(72) Järelevalveasutustel peaks olema juurdepääs kogu teabele, mis on vajalik järelevalve teostamiseks konsolideerimisgrupi üle. Tuleks alustada koostööd asutuste vahel, kes vastutavad kindlustus- ja edasikindlustusandjate üle teostatava järelevalve eest, ning asutuste vahel, kes vastutavad kõnealuste asutuste ja muudes finantssektorites tegutsevate ettevõtjate üle teostatava järelevalve eest.

(73) Konsolideerimisgruppi kuuluvate kindlustus- ja edasikindlustusandjate suhtes, mille peakontor asub väljaspool ühendust, peaks kehtima samaväärne ja asjakohane järelevalvekord. Seetõttu tuleb sätestada läbipaistvuse-eeskirjad ning teabevahetus kolmandate riikide ametiasutustega kõigi asjaomaste tingimuste üle.

(74) Kuna saneerimismeetmeid ja lõpetamismenetlusi käsitlevad riiklikud õigusaktid ei ole ühtlustatud, tuleb siseturu piires tagada kindlustusandjate saneerimismeetmete ja lõpetamist käsitlevate liikmesriikide õigusaktide vastastikune tunnustamine ning vajalik koostöö, võttes arvesse kõnealuste meetmete ühtsuse, kõikehõlmavuse, kooskõlastamise ja avaldamise vajalikkust ning kindlustusvõlausaldajate võrdse kohtlemise ja kaitsmise vajadust.

(75) Tuleks tagada liikmesriigi pädeva asutuse poolt vastu võetud saneerimismeetmete, mille eesmärk on säilitada või taastada kindlustusandja majanduslik usaldatavus ning vältida lõpetamist nii palju kui võimalik, täielik mõju kogu ühenduses. Kõnealuste saneerimismeetmete ning lõpetamismenetluste mis tahes mõju kolmandatele riikidele ei tohiks siiski muuta.

(76) Tuleks eristada saneerimismeetmete ja lõpetamismenetlustega seotud pädevaid asutusi ning kindlustusandjate järelevalveasutusi.

(77) Vastavalt olemasolevatele maksejõuetuse põhimõtetele tuleks filiaali mõiste määratlemise puhul arvestada sellega, et kindlustusandja on üks juriidiline isik. Päritoluliikmesriigi õiguses peaks olema kindlaks määratud, kuidas tuleks käsitada kindlustusandja lõpetamisel varasid ja kohutusi, mis kuuluvad sõltumatutele isikutele, kellel on alaline luba tegutseda kindlustusvahendajana.

(78) Tuleks sätestada tingimused, mille kohaselt lõpetamismenetlused, mis ei põhine maksejõuetusel, kuid mille puhul on kindlustusnõuete väljamaksmiseks koostatud tähtsuse järjekord, kuuluvad käesoleva direktiivi kohaldamisalasse. Kindlustusandja töötajate töölepingutest ja töösuhetest tulenevaid nõudeid peaks olema võimalik üle kanda riiklikku palga tagatisskeemi. Selliseid ülekantud nõudeid tuleks käsitada päritoluliikmesriigi õiguses (lex concursus) määratletud viisil.

(79) Saneerimismeetmete võtmine ei välista lõpetamismenetluse algatamist. Seetõttu tuleks lõpetamismenetlus algatada saneerimismeetmete puudumisel või pärast nende rakendamist ning selle võib lõpetada kompromissi tegemise või muude samalaadsete meetmetega, sh saneerimismeetmetega.

(80) Volitused teha otsuseid kindlustusandjate lõpetamismenetluste kohta peaksid olema ainult päritoluliikmesriigi pädevatel asutustel. Otsused peaksid kehtima kõikjal ühenduses ning kõik liikmesriigid peaksid neid tunnustama. Otsused tuleks avaldada vastavalt päritoluliikmesriigi korrale ning avaldada Euroopa Liidu Teatajas. Teave tuleks edastada ka teadaolevatele ühenduses asuvatele võlausaldajatele, kellel peaks olema õigus esitada nõudeid ja märkusi.

(81) Lõpetamismenetluses tuleks arvesse võtta kõiki kindlustusandja varasid ja kohustusi.

(82) Kõiki lõpetamismenetluse algatamise, läbiviimise ja lõpetamise tingimusi peaks reguleerima päritoluliikmesriigi õigus.

(83) Tagamaks liikmesriikide kooskõlastatud tegutsemist, tuleks päritoluliikmesriigi ja kõikide teiste liikmesriikide järelevalveasutusi viivitamata teavitada lõpetamismenetluse algatamisest.

(84) On äärmiselt tähtis, et lõpetamismenetluse käigus oleksid kaitstud kindlustatud isikud, kindlustusvõtjad, soodustatud isikud ja kõik kahju kannatanud pooled, kellel on kindlustustegevusest tuleneva nõude alusel kindlustusandja vastu vahetu nõudeõigus, kusjuures selline kaitse ei peaks hõlmama nõudeid, mis ei tulene kindlustuslepingutest ega kindlustustegevusest, vaid tsiviilvastutusest, mille on põhjustanud kindlustusvahendaja, pidades läbirääkimisi, mille puhul kooskõlas kindlustuslepingu või -tegevuse suhtes kohaldatava õigusega ei ole kindlustusvahendaja kõnealuse kindlustuslepingu või -tegevuse kohaselt ise vastutav. Kõnealuse eesmärgi saavutamiseks peaks liikmesriikidel olema võimalus valida samaväärsete meetodite vahel, et tagada kindlustusvõlausaldajate võrdne kohtlemine, kusjuures ükski kõnealustest meetoditest ei takista liikmesriigil luua kindlustusnõuete eri kategooriatele järkusid. Lisaks tuleks tagada sobiv tasakaal kindlustusvõlausaldajate õiguste ja teiste eelisõigustega võlausaldajate vahel, keda kaitsevad asjaomase liikmesriigi õigusaktid.

(85) Lõpetamismenetluse algatamisega peaks kaasnema kindlustusandjale antud tegevusloa kehtetuks tunnistamine, kui seda ei ole varem tehtud.

(86) Võlausaldajatel peaks lõpetamismenetluse käigus olema õigus esitada nõudeid või kirjalikke märkusi. Muus liikmesriigis kui päritoluliikmesriigist asuvate võlausaldajate nõudeid tuleks käsitleda samamoodi kui päritoluliikmesriigi samaväärseid nõudeid, diskrimineerimata kodakondsuse või elukoha alusel.

(87) Õiguspäraste ootuste ja teatud tehingute kindluse kaitsmiseks liikmesriigis, mis ei ole päritoluliikmesriik, on vaja määratleda, millist õigust kohaldatakse saneerimismeetmete ja lõpetamismenetluste mõjude suhtes pooleliolevatele kohtuasjadele ning kohtuasjast tulenevatele üksikutele jõustamismeetmetele.

(88) Käesoleva direktiivi rakendamiseks vajalikud meetmed tuleks vastu võtta kooskõlas nõukogu 28. juuni 1999. aasta otsusega 1999/468/EÜ, millega kehtestatakse komisjoni rakendusvolituste kasutamise menetlused. [37] Eelkõige tuleks komisjonile anda volitus võtta vastu meetmeid, mis käsitlevad lisasid ja meetmeid, milles on eelkõige täpsustatud järelevalvevolitused ja võetavad meetmed ning on sätestatud üksikasjalikumad nõuded sellistes valdkondades, nagu juhtimissüsteem, avalikustamine, kindlustustehniliste eraldiste ja kapitalinõuete arvutamine, investeerimiseeskirjad ja järelevalve konsolideerimisgrupi üle. Kuna kõnealused meetmed on üldised ning nende eesmärk on muuta käesoleva direktiivi vähemolulisi sätteid ning täiendada seda uute vähemoluliste sätetega, tuleb nad vastu võtta kooskõlas otsuse 1999/468/EÜ artiklis 5a sätestatud kontrolliga regulatiivmenetluse korras.

(89) Kuna võetava meetme eesmärke ei suuda liikmesriigid piisavalt saavutada ja neid on meetme ulatuse ja mõju tõttu parem saavutada ühenduse tasandil, võib ühendus võtta meetmeid kooskõlas asutamislepingu artiklis 5 sätestatud subsidiaarsuse põhimõttega. Kõnealuses artiklis sätestatud proportsionaalsuse põhimõtte kohaselt ei lähe käesolev direktiiv nimetatud eesmärkide saavutamiseks vajalikust kaugemale.

(90) Nõukogu 25. veebruari 1964. aasta direktiivi 64/225/EMÜ (asutamisvabaduse ja teenuste osutamise vabaduse piirangute kaotamise kohta edasikindlustuse ja retrosessiooni puhul), [38] nõukogu 24. juuli 1973. aasta direktiivi 73/240/EMÜ (millega kaotatakse asutamisvabaduse piirangud otsekindlustuse, välja arvatud elukindlustuse puhul), [39] nõukogu 29. juuni 1976. aasta direktiivi 76/580/EMÜ (millega muudetakse direktiivi 73/239/EMÜ otsekindlustustegevuse, välja arvatud elukindlustustegevuse alustamise ja jätkamisega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta) [40] ja nõukogu 10. detsembri 1984. aasta direktiivi 84/641/EMÜ (millega muudetakse eriti turistiabi osas esimest direktiivi 73/239/EMÜ otsekindlustustegevuse, välja arvatud elukindlustustegevuse alustamise ja jätkamisega seotud õigusnormide kooskõlastamise kohta) [41] sätted on vananenud ja tuleks seetõttu tühistada.

(91) Käesoleva direktiivi liikmesriigi õigusesse ülevõtmise kohustust peaks piirama sätete suhtes, mille sisu on võrreldes varasemate direktiividega muutunud. Kohustus võtta üle muutmata sätted tuleneb varasematest direktiividest.

(92) Käesolev direktiiv ei tohiks piirata liikmesriikide kohustusi, mis on seotud VI lisa B osas osutatud direktiivide liikmesriigi õigusesse ülevõtmise tähtaegadega,

2002/83/EÜ (kohandatud)

ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA DIREKTIIVI.

I JAOTIS

ÜLDEESKIRJAD KINDLUSTUS- JA EDASIKINDLUSTUSTEGEVUSE ALUSTAMISE JA JÄTKAMISE KOHTA

I PEATÜKK

SISU, REGULEERIMISALA JA JA MÕISTED JA REGULEERIMISALA

1. Jagu – Sisu ja reguleerimisala

2002/83/EÜ artikkel 2 (kohandatud)

Artikkel 1

Sisu

Käesolevas direktiivis käsitleb sätestatakse eeskirjad, mis käsitlevad järgmist:

(1). liikmesriigis asutatud või asutada soovivate kindlustusseltside kindlustusandjate sõltumatu tegevuse alustamine ja jätkamine ühenduses ; allpool määratletud tegevusega

(2) kindlustus- või edasikindlustusandjate konsolideerimisgruppide täiendav järelevalve;

(3) kindlustusseltside kindlustusandjate saneerimine ja likvideerimine.

84/641/EMÜ artikkel 1 ja 2002/83/EÜ artikkel 2 (kohandatud)

Artikkel 2

Reguleerimisala

1. Käesolevat direktiivi kohaldatakse otse elukindlustus- ja kahjukindlustusandjate suhtes, mis on asutatud liikmesriigi territooriumil või mida soovitakse seal asutada sõltumatu otsekindlustustegevuse alustamist ja jätkamist, kaasa arvatud lõikes 2 nimetatud abi osutamine.

2005/68/EÜ artikkel 1 (kohandatud)

1. Käesolev direktiiv sätestab eeskirjad sõltumatu tegevusena edasikindlustustegevuse alustamiseks ja jätkamiseks Käesolevat direktiivi , välja arvatud IV jaotist , kohaldatakse ka üksnes edasikindlustusega tegeleva edasikindlustusseltsi edasikindlustusandjate suhtes, mis on asutatud liikmesriigi territooriumil või mida soovitakse seal asutada.

84/641/EMÜ artikkel 1 (kohandatud)

2. Lõike 1 esimese lõigu kohaldamisel hõlmab kahjukindlustus abistamine on abi, tegevust, mis seisneb abi nende isikute abistamises, kellel tekivad raskused reisimise, kodust eemalviibimise või alalisest elukohast eemalviibimise ajal. See seisneb sisaldub kohustuses teha abi abistamisteenuste kindlustuslepingu alusel kasutajale soodustatud isikule kindlustuse ettemakse eest viivitamata kättesaadavaks, kui see isik on lepingus sätestatud juhtudel ja tingimustel sattunud ootamatu juhtumi tõttu raskustesse.

Abistamisteenuste kindlustus võib seisneda rahalises või mitterahalises hüvitamises. Mitterahalist hüvitist võib samuti anda seda andva isiku personali või varustusena.

Abistamisteenuste kindlustus ei hõlma teenindustöid, tehnilist hooldust, müügijärgset teenindust teenuseid või ega abile viitamist või selle vahendamist.

3. Käesolevas artiklis nimetatud toimingud on liikide kaupa esitatud lisas.

2002/83/EÜ (kohandatud)

uus

3. Käesolevat direktiivi kohaldatakse elukindlustuse järgmiste valdkondade suhtes:

a) 1. järgmised kindlustusliigid, elukindlustustegevuse liigid , kui nendega tegeletakse lepingulistel alustel:

ai) elukindlustus, see tähendab kindlustusliik, mis hõlmab eelkõige puhast ainult üleelamiskindlustust, ainult surmajuhtumikindlustust, kindlustus üleelamistähtajaks või surmajuhtumiks, elukindlustus kindlustusmaksete tagastamisega, abiellumiskindlustus ja sünnikindlustus;

bii) annuiteet;

ciii) elukindlustusseltside pakutav elukindlustusele lisaks sõlmitav lisakindlustus, see tähendab eelkõige õnnetusjuhtumi, sh tervisekahjustuse kindlustus, sealhulgas töövõimetuse vastu korral, kindlustus surmaga lõppeva õnnetusjuhtumi vastu korral ja kindlustus invaliidsusega lõppeva õnnetusjuhtumi või haiguse vastu korral, kui selliste eri kindlustusliikide lepingud sõlmitakse lisaks elukindlustusele;

div) Iirimaal ja Ühendkuningriigis kasutatav kindlustusliik, pikaajaline katkestamisõiguseta tervisekindlustus, mida nimetatakse katkestamisõiguseta pikaajaliseks tervisekindlustuseks (permanent health insurance not subject to cancellation);

b) 2. järgmised tegevusliigided, kui need toimuvad lepingulistel alustel ja kui nende üle teostavad järelevalvet erakindlustuse järelevalve eest vastutavad asutused:

ai) tontiinid, tegevus, millega luuakse liikmete ühendus eesmärgiga kapitaliseerida ühiselt oma sissemaksed ja jaotada selliselt kogutud varad üleelanute või soodustatud isikute vahel, edaspidi „tontiinid” ;

bii) kindlustusmatemaatikal põhinev kapitali kogumine, mille puhul eelnevalt kokkulepitud ühekordse makse või regulaarsete maksete eest võetakse konkreetse kestuse ja rahalise suurusega kohustused;

ciii) grupipensionifondide haldamine, s.t tegevus, mis seisneb asjaomase kindlustusseltsi sealhulgas investeeringute haldamises haldamine , eelkõige selliste juriidiliste isikute reservidele vastavate varade haldamisesne, kes teevad makseid surma või üleelamise korral või juhtumite korral, mil tegevus katkeb või tuleb seda piirata;

div) alapunktis c iii)nimetatud osutatud tegevus, kui sellele lisandub kas kapitali hoidmise või minimaalse intressimäära tasumise kindlustus;

ev) Prantsuse „Code des assurances” IV köite 1. peatüki 4. jaotises osutatud nimetatud elukindlustusandjate tegevus;

3. c) inimelu pikkusega seotud tegevus, mis on ette nähtud või sätestatud sotsiaalkindlustust käsitlevates õigusaktides, kui kuivõrd elukindlustusseltsid elukindlustusandjad tegelevad sellega või haldavad seda omal vastutusel liikmesriigi õigusaktide kohaselt.

73/239/EMÜ artikli 2 lõike 1 punkt d ja 2002/83/EÜ artikli 3 lõige 4 (kohandatud)

uus

2. jagu – reguleerimisalast väljajätmine

1. alajagu – üldosa

Artikkel 3

Seadusjärgsed süsteemid

Ilma et see piiraks artikli 2 lõike 3 punkti c kohaldamist, ei kohaldata käesolevat direktiivi 2 punkti 3 kohaselt otsekindlustustegevuse suhtes , mis on seadusjärgse sotsiaalkindlustussüsteemi osa.

uus

Artikkel 4

Reguleerimisalast väljajätmine suuruse tõttu

1. Ilma et see piiraks artiklite 5 ja 10 kohaldamist, ei kohaldata käesolevat direktiivi kindlustusandjate suhtes, kelle aastas kogutud kindlustusmaksete summa ei ületa viis miljonit eurot.

2. Kui lõikes 1 sätestatud summat ületatakse kolmel järjestikusel aastal, kohaldatakse käesolevat direktiivi alates neljandast aastast.

73/239/EMÜ artikkel 2 (kohandatud)

2. alajagu – Kahjukindlustus

Artikkel 5

Tegevus

Kahjukindlustusandjate puhul ei kohaldata käesolevat direktiivi:

1. järgmiste kindlustusliikide suhtes:

a) elukindlustus, see tähendab kindlustusharu, mis hõlmab eelkõige puhast üleelamiskindlustust, kindlustust surmajuhtumiks, kindlustust üleelamistähtajaks või surmajuhtumiks, elukindlustust kindlustusmaksete tagastamisega, tontiine, abiellumiskindlustust ja sünnikindlustust;

b) pensionikindlustus;

elukindlustusseltside pakutav lisakindlustus, see hõlmab eelkõige kindlustust tervisekahjustuste, sealhulgas töövõimetuse vastu, kindlustust surmaga lõppeva õnnetusjuhtumi vastu ja kindlustust invaliidsusega lõppeva õnnetusjuhtumi või haiguse vastu, kui neid eri kindlustusliikide lepinguid sõlmitakse lisaks elukindlustusele;

c) Iirimaal ja Ühendkuningriigis kasutatav kindlustusliik, mida nimetatakse permanent health insurance not subject to cancellation (katkestamisõiguseta pikaajaline tervisekindlustus).

2. järgmiste toimingute tegevusvaldkondade suhtes:

a1) kapitaliseerimistegevus, mis on määratletud iga liikmesriigi seaduses;

b2) selliste vastastikuste abistamis- ja toetuskassade tegevus, mille hüvitised muutuvad vastavalt olemasolevatele varadele ja mille liikmete sissemakse on määratud ühtsel alusel;

c3) selliste organisatsioonide tegevus, kes pole juriidilised isikud ja kelle eesmärk on anda oma liikmetele vastastikust kaitset ilma maksete tegemise või tehniliste reservide moodustamiseta;

87/343/EMÜ artikli 1 lõige 1 (kohandatud)

d4) ekspordikrediiditoimingud riigi arvel või garantiiga või juhtudel, kui riik on kindlustusandja.kuni edasise kooskõlastamiseni;

84/641/EMÜ artikkel 2 (kohandatud)

uus

Artikkel 6

Abistamisteenused

1. Käesolevat direktiivi ei kohaldata abistamisteenuste suhtes, mis vastavad kõigile järgmistele tingimustele :

a) abistamisteenus, kus vastutus on piiratud järgmiste toimingutega, mida osutatakse maanteesõidukiga seotud õnnetuse või rikke korral, kui see mis tavaliselt juhtub abistamisteenuseid pakkuva kindlustusseltsi ettevõtja asukohaliikmesriigi territooriumil:

b) kohustused on piiratud järgmiste tegevusvaldkondadega:

i) kohapealne rikketeenistus, milleks abistamisteenuseid pakkuv kindlustusselts ettevõtja enamikus olukordades kasutab oma personali ja varustust;

ii) sõiduki toimetamine lähimasse või sobivaimasse paika, kus saab teha remonti, ning juhi ja reisijate saatmine, tavaliselt sama abivahendiga, lähimasse paika, kust nad saavad oma reisi jätkata muul viisil;

iii) sõiduki toimetamine võimaluse korral koos juhi ja reisijatega nende koju, lähtepunkti või esialgsesse sihtpunkti samas liikmesriigis, kui abistamisteenuseid pakkuva kindlustusseltsi ettevõtja asukohaliikmesriik näeb seda ette;

c) kui selliste toimingutega ei tegele kui abistamisteenuseid ei osuta kindlustusselts kindlustusandja, kelle suhtes kehtib käesolev direktiiv.

2. Lõike 1 punkti b alapunktides i) ja ii) Kahes esimeses taandes osutatud juhtudel ei kohaldata tingimust, et õnnetus või rike peab olema juhtunud abistamisteenuseid pakkuva kindlustusseltsi ettevõtja asukohaliikmesriigi territooriumil, a) juhul, kui organ, mille liige soodustatud isik on abistamisteenuseid pakkuva juriidilise isiku liige, ning rikketeenistust või sõiduki toimetamist teostab liikmekaardi esitamisel täiendava lisatasu maksmiseta asjaomase riigi samasugune organ juriidiline isik vastastikusel kokkuleppel, b) ei välista seda, et abi võib anda või Iirimaa ja Ühendkuningriigi puhul tegeleb abistamisteenuste osutamisega mõlemas liikmesriigis tegutsev ühine organ juriidiline isik.

3. Käesolevat direktiivi ei kohaldata toimingute tegevuse suhtes , Kolmandas taandes nimetatud tingimustel, millele on osutatud lõike1 punkti b alapunktis iii), kui õnnetus või rike on juhtunud Iirimaa territooriumil või Ühendkuningriigi puhul Põhja-Iirimaa territooriumil ning võib sõiduk on võimaluse korral koos juhi ja reisijatega toimetatuddatud nende koju, lähtepunkti või esialgsesse sihtpunkti kõnealuses riigis.

4. Käesolevat direktiivi ei kohaldata käsitle samuti abistamisteenuste suhtes, mida osutab teeb Luksemburgi Suurhertsogiriigi autoklubi maanteesõiduki õnnetuse või rikke korral, ning mis seisnebvad väljaspool Luksemburgi Suurhertsogiriigi territooriumi õnnetuse või rikke läbiteinud sõiduki toimetamises, võimaluse korral koos juhi ja reisijatega, nende selle koju.

Kindlustusseltsid, kelle suhtes kehtib käesolev direktiiv, võivad käesolevas punktis nimetatud toimingutega tegeleda ainult juhul, kui nad on saanud tegevusloa lisa punkti A liigi 18 jaoks, piiramata nimetatud lisa punkti C kohaldamist. Sel juhul kohaldatakse kõnealuste toimingute suhtes käesolevat direktiivi.

2002/13/EÜ artikli 1 lõige 1 (kohandatud)

Käesolevat direktiivi ei kohaldata kindlustusseltside suhtes, mis vastavad kõikidele järgmistele tingimustele:

kindlustusselts ei tegele ühegi käesoleva direktiivi reguleerimisalasse kuuluva tegevusega, välja arvatud lisa punkti A liigis 18 kirjeldatud tegevus,

see tegevus toimub eranditult kohalikul alusel ja seisneb ainult mitterahaliste hüvitiste andmises ja

raskustesse sattuvate inimeste abistamisega kogutud aastakasum kokku ei ületa 200 000 eurot.

Artikkel 7

Vastastikused kindlustusandjad

1. Käesolevat direktiivi ei kohaldata vastastikuste kindlustusseltside suhtes, mis vastavad järgmistele tingimustele:

a) põhikiri peab sisaldama sätteid täiendavate sissemaksete sissenõudmise või hüvitiste vähendamise kohta;

b) nende tegevus ei hõlma vastutusriske, kui need ei moodusta lisariske lisa punkti C tähenduses, või krediidi- ja garantiiriske;

c) käesoleva direktiiviga hõlmatud tegevuse sissemaksetest saadav aastakasum ei tohi ületada 5 miljonit eurot ja ja

d) vähemalt pool käesoleva direktiiviga hõlmatud tegevuse sissemaksetest saadavast tulust peab tulema isikutelt, kes on vastastikuse kindlustusseltsi liikmed.

73/239/EMÜ artikkel 3 (kohandatud)

2. Lisaks Käesolevat direktiivi ei kohaldata kahjukindlustusega tegelevate vastastikuste kindlustusseltside kindlustusandjate suhtes, kes on sõlminud muude samalaadsete vastastikuste kindlustusandjatega kokkuleppe, mis näeb ette nende antud kindlustuslepingute täieliku edasikindlustamise või mille kohaselt vastuvõttev kindlustusandja täidab sellistest lepingutest tulenevaid kohustusi edasikindlustusvõtja asemel. Sel juhul kehtivad edasikindlustusandja vastuvõtva kindlustusandja suhtes käesoleva direktiivi eeskirjad.

73/239/EMÜ artikkel 4 (kohandatud)

Artikkel 8

Asutused

Käesolevat direktiivi ei kohaldata järgmiste kahjukindlustusega tegelevate asutuste suhtes, kui nende pädevust käsitlevaid põhikirju või seadusi ei muudeta:

84/641/EMÜ artikkel 4 (kohandatud)

f1) Taanis Falcks Redningskorps A/S, København Danmark ;

73/239/EMÜ artikkel 4 (kohandatud)

a2) Saksamaal

a)Saksamaaljärgmised avalik-õiguslikud monopoolsed asutused (Monopolanstalten):

1. Badische Gebäudeversicherungsanstalt, Karlsruhe,

2. Bayerische Landesbrandversicherungsanstalt, Munich,

3. Bayerische Landestierversicherungsanstalt, Schlachtviehversicherung, Munich,

4. Braunschweigische Landesbrandversicherungsanstalt, Brunswick,

5. Hamburger Feuerkasse, Hamburg,

6. Hessische Brandversicherungsanstalt (Hessische Brandversicherungskammer), Darmstadt,

7. Hessische Brandversicherungsanstalt, Kassel,

8. Hohenzollernsche Feuerversicherungsanstalt, Sigmaringen,

9. Lippische Landesbrandversicherungsanstalt, Detmold,

10. Nassauische Brandversicherungsanstalt, Wiesbaden,

11. Oldenburgische Landesbrandkasse, Oldenburg,

12. Ostfriesische Landschaftliche Brandkasse, Aurich,

13. Feuersozietät Berlin, Berlin,

14. Württembergische Gebäudebrandversicherungsanstalt, Stuttgart.

Territoriaalset pädevust ei loeta muudetuks selliste asutuste ühinemise korral, mille mõjul uue asutuse kasuks säilitatakse ühinenud asutuste ühine tegevusala, samuti ei loeta muudetuks õiguspädevust kindlustusliikide puhul, kui üks neist asutustest võtab samal territooriumil üle teise sellise asutuse ühe või mitu kindlustusliiki.

Järgmised avaliku sektori osalusega asutused:

a) Postbeamtenkrankenkasse;

2. b) Krankenversorgung der Bundesbahnbeamten;

b) Prantsusmaal

Järgmised asutused:

1. Caisse départementale des incendiés des Ardennes,

2. Caisse départementale des incendiés de la Côte-d'Or,

3. Caisse départementale des incendiés de la Marne,

4. Caisse départementale des incendiés de la Meuse,

5. Caisse départementale des incendiés de la Somme,

6. Caisse départementale grêle du Gers,

7. Caisse départementale grêle de l'Hérault;

c3) Iirimaal, the Voluntary Health Insurance Board;

Hispaania ja Portugali ühinemisakti artikkel 26 ja I lisa lk 156 (kohandatud);

uus

g4) Hispaanias

Järgmised asutused:

1. Comisaría de Seguro Obligatorio de Viajeros,

2. Consorcio de Compensación de Seguros,

3. Fondo Nacional de Garantía de Riesgos de la Circulación.

73/239/EMÜ artikkel 4

d5) Itaalias

Il-Cassa di Previdenza per l’assicurazione degli sportivi (Sportass);

e) Ühendkuningriigis The Crown Agents;

2002/83/EÜ artikkel 3 (kohandatud)

uus

3. Alajagu – elukindlustus

Artikkel 9

reguleerimisalast välja arvatud Tegevus ja asutused

Elukindlustusandjate puhul ei käsitle ei kohaldata käesolevat direktiivi järgmise tegevuse suhtes :

1. artikli 2 punkti 1 alapunkti c kohaselt direktiivi 73/239/EMÜ lisas nimetatud kindlustusliike;

(1) 2. selliste vastastikuste abistamis- ja toetuskassade tegevus, mille hüvitised muutuvad vastavalt kasutusel olevatele varadele ja mille liikmete kohustuslikud sissemaksed on asjakohase ühtse määraga;

(2) 3. muude organisatsioonide kui artiklis 2 nimetatud ettevõtjate tegevust, mille