[pic] | EUROOPA KOMISJON |

Brüssel 4.5.2010

KOM(2010)203 lõplik

KOMISJONI ARUANNE EUROOPA PARLAMENDILE, NÕUKOGULE, EUROOPA MAJANDUS- JA SOTSIAALKOMITEELE NING REGIOONIDE KOMITEELE

ÜLEEUROOPALISTE ENERGIAVÕRKUDE RAKENDAMISE KOHTA AJAVAHEMIKUL 2007–2009vastavalt määruse (EÜ) nr 680/2007 artiklile 17ning otsuse 1364/2006/EÜ artikli 9 lõikele 2 ja artiklile 15

SEK(2010)505 final

KOMISJONI ARUANNEEUROOPA PARLAMENDILE, NÕUKOGULE,EUROOPA MAJANDUS- JA SOTSIAALKOMITEELENING REGIOONIDE KOMITEELE

ÜLEEUROOPALISTE ENERGIAVÕRKUDE RAKENDAMISE KOHTA AJAVAHEMIKUL 2007–2009vastavalt määruse (EÜ) nr 680/2007 artiklile 17ning otsuse 1364/2006/EÜ artikli 9 lõikele 2 ja artiklile 15

POLIITILINE RAAMISTIK

Tulevane Euroopa majanduse kasv ja stabiilsus sõltub energeetika infrastruktuuri tehtud õigeaegsetest ja piisavatest investeeringutest. 1996. aastal arendati välja üleeuroopalised energiavõrgud (TEN-E), mis moodustasid ühe osa ELi algatustest ühtse turu rajamise lõpuleviimiseks. Nende võrkude eesmärk oli anda energeetika infrastruktuuri investeeringutele selgemalt poliitilise iseloomuga tõuge. Raskuspunkt oli selliste gaasi- ja elektrivõrkude projektide tasuvusanalüüsi etapil, mis aitavad kaasa ühtse turu toimimisele, ning eriti piiriülestel algatustel. Sel ajal ei olnud ELil energeetikavaldkonnas poliitilist rolli ning ELis ei olnud energia siseturgu.. Kui peamine eesmärk oli varustuskindluse tagamine, haldasid võrguinvesteeringute projekte liikmesriikide riiklikud ettevõtted.

TEN-E hilisemate läbivaatamiste käigus lisati säästva arengu ja varustuskindluse kriteeriumid. Üldiselt eeldati, et ELi sekkumine selliste projektide rakendusetappides ei ole vajalik, kuna ärihuvid aitavad projekte edendada. Sellest tulenevalt jäi TEN-E eelarve väga väikeseks – umbes 22 miljonit eurot aastas käesoleva aruandega hõlmatud perioodil.

Käesolevas aruandes võetakse kokku TEN-E edusammud aastatel 2007–2009 Euroopa energeetikatööstuse strateegiliste võrguprojektide väljatöötamisele ja rakendamisele kaasaaitamisel. Aruandega hõlmatud periood jääb nende TEN-E suuniste[1] aega, mis võeti vastu 2006. aasta septembris ning mis asendasid 1996. aasta suunised[2] ja 2003. aasta suunised[3]. Uutes suunistes vaadati läbi poliitilised eesmärgid ning lisati mitu uut kontseptsiooni ja vahendit, nt erinevad prioriteetide tasandid ja Euroopa koordinaatorid, selleks et projekte saaks sihipärasemalt rakendada ja liikmesriigid saaksid omavahel paremini kooskõlastada riikidevahelisi koridoride. Aruandes püütakse ka hinnata, kus TEN-E mõju on olnud positiivne ja analüüsida, millised on selle nõrgad kohad.

Üksikasjaliku teabe üleeuroopalise tähtsusega projektide ning esmatähtsate projektide kohta võib leida lisast[4]. Seal on ka projektide kokkuvõtlik kirjeldus, nende rakendamisel tehtud edusammude kirjeldus, samuti on esitatud rahastamisallikad ajavahemikul 2007–2009. Lisas on antud üksikasjalik hinnang projektide rakendamise käigus tuvastatud probleemidele.

ELi energiapoliitika raamistikku on käesoleva aruande perioodil põhjalikult muudetud. Vastu on võetud ambitsioonikad energeetika- ja kliimavaldkonna eesmärgid (20-20-20 eesmärgid) ning kolmas energia siseturu pakett. Need eesmärgid moodustavad nüüd komisjoni poolt 2010. aasta märtsis algatatud EL2020 strateegia[5] keskse osa. Samuti on ELi kõnealusel ajavahemikul tabanud tema ajaloo suurim majanduskriis. Lisaks on energeetikavaldkonna geopoliitilist olukorda muutnud Hiina ja teiste kiiresti areneva majandusega riikide arenemine peamisteks energiatootjateks.

Käesolevas aruandes rõhutatakse energeetika infrastruktuuri tähtsust ELi üldiste energiapoliitika eesmärkide jaoks ja 20-20-20 eesmärkide saavutamisel. Aruanne aitab kaasa ELi energiajulgeoleku ja infrastruktuuri uut rahastamisvahendit käsitleva ettepaneku ettevalmistamisele, nagu Euroopa Ülemkogu soovis 2009. aasta märtsis[6] ning nagu on kavandatud teist strateegilist energiaülevaadet käsitlevas teatises (2008)[7] ja energiavõrke käsitlevas rohelises raamatus (2008)[8].

EDUSAMMUD TEN-E PROJEKTI RAKENDAMISEL

TEN-E poliitika töötati välja ja seda kujundati 1990. aastatel järjestikuste TEN-E suuniste ja vastava finantsmääruse abil. TEN-E poliitika praegused eesmärgid on: 1) toetada ELi energia siseturu rajamise lõpuleviimist, 2) vähendada ebasoodsamate piirkondade ja saarte isoleeritust, 3) kindlustada ja mitmekesistada ELi energiavarustust ka koostöös kolmandate riikidega, 4) aidata kaasa säästvale arengule ja keskkonnakaitsele. Praegune TEN-E poliitiline raamistik hõlmab elektri, gaasi ja olefiingaasi ülekandevõrke.

2006. aastal kehtestatud üleeuroopaliste energiavõrkude suunistes on loetletud projektid, mis sobivad eespool nimetatud eesmärkide ja prioriteetide kohaselt ühendusepoolseks kaasrahastamiseks. Kokku on seal umbes 550 TEN-E projekti, mis on jaotatud kolme kategooriasse vastavalt nende tähtsusele Euroopale suuremate hüvede loomisel.

Üleeuroopalise tähtsusega projektid on olemuselt piiriülesed või neil on oluline mõju elektrienergia piiriülesele ülekandele. Ühenduse TEN-E eelarvest rahastamisel on neil projektidel kõrgeim prioriteet.

Üleeuroopalist huvi pakkuvast 32 elektri- ja 10 gaasiprojektist on 9 lõpule viidud, neist 5 elektrisektoris ja 4 gaasisektoris. Lisaks on alates 2007. aastast realiseerimisel 12 projekti, neist 9 elektrisektoris ja 3 gaasisektoris. Ainult väga väheste üleeuroopalise tähtsusega projektide puhul on esinenud tõsiseid viivitusi, nt Yamal (uurimisetappi ei ole alustatud) või Baltic Interconnector (ehitustööd on peatatud, kuigi nõutavad load on olemas). Ühest projektist on loobutud (Stupva (SK) – Kagu-Viini (AT) ühendusliin).

Esmatähtsad projektid mõjutavad oluliselt siseturu toimimist, taastuvate energiaallikate kasutamist ja/või varustuskindlust. Projektid valitakse välja ühist huvi pakkuvate projektide seast ja ühenduse rahalise abi osutamisel asuvad need tähtsuselt teisel kohal.

Esmatähtsate elektri- ja gaasiprojektide arv on vastavalt umbes 140 ja 100. Aastatel 2007–2009 viidi täielikult lõpule 21 projekti, neist 9 elektri- ja 12 gaasisektoris. Lisaks on 46 projekti praegu realiseerimisel, neist 33 elektri-ja 13 gaasisektoris.

Ühist huvi pakkuvad projektid vastavad suunistes sätestatud eesmärkidele ja prioriteetidele ning on tõenäoliselt majanduslikult elujõulised, nagu on kindlaks tehtud keskkonda, varustuskindlust ja geograafilist ühtekuuluvust käsitlevas kulude ja tulude analüüsis. Suunistes on loetletud 164 ühist huvi pakkuvat projekti elektrisektoris ja 122 projekti gaasisektoris.

Käesolevat aruannet hõlmava ajavahemiku jooksul on kõigis kolmes kategoorias turunõudluse muutuste või projektide rakendamisel ilmnenud raskuste tõttu mitmeid projekte ümber kohandatud. See tähendab, et TEN-E projekte oleks vaja paindlikumalt määratleda, et need vastaksid paremini võrkude väljaarendamise vajadustele.

TEN-E on olnud kõige tõhusam nende projektide puhul, mis valiti välja esimese prioriteedina rahastamiseks (st üleeuroopalist huvi pakkuvad projektid) ning millel oli arvestatav poliitiline toetus ja äripotentsiaal. TEN-E puhul on vaja piirduda vähese arvu strateegiliste projektidega, mis tõstavad esile Euroopa prioriteedid. Samal ajal peaks projektide määratlus olema paindlik, et vastata paremini turuarengule.

TEN-E INFRASTRUKTUURI RAHASTAMINE

ELis rahastavad energeetika infrastruktuuri peamiselt põhivõrguettevõtjad tariifide kaudu („kasutaja maksab” põhimõte). Põhivõrguettevõtjate omavahendid moodustavad sõltuvalt investeeringute üldmahust umbes 20–100 % nõutavatest koguinvesteeringutest. Ülejäänu kaetakse reeglina rahvusvahelistelt finantsasutustelt või kommertspankadelt saadud laenudega. Lisakapital võib mõnikord tulla ka partnerlussidemetest gaasi- ja elektrisektoris aktiivselt tegutsevate ettevõtjatega, kes ei ole põhivõrguettevõtjad. Liikmesriigid ei osale enamasti vahetult TEN-E projektide rahastamises, kuna neid teostavad ja rahastavad harilikult põhivõrguettevõtjad.

EL annab TEN-E projektidele rahalist toetust mitme eri rahastamisvahendi kaudu:

- 2007. aasta juunis muudetud TEN finantsmäärus [9] täiendab TEN-E suuniseid; TEN-E rahastamisprogrammi eelarve eelarveperioodil 2007–2013 on 155 miljonit eurot, sellest umbes 70 miljonit on ette nähtud ajavahemikuks 2007–2009. Kuigi maksimaalne kaasrahastamismäär on 50 % uurimise ja 10 % tööde abikõlblike kulude puhul, on see harva rohkem kui 0,01–1 % projekti investeeringute kogumaksumusest;

- Euroopa Investeerimispank etendab olulist osa TEN-E projektide rakendamisel. Aastatel 2007–2009 moodustas gaasi- ja elektriprojektide finantsraamistik vastavalt 2,561 miljonit ja 3,407 miljonit eurot;

- energeetika infrastruktuuri projektide sotsiaalse ja majandusliku tähtsuse tõttu on muutunud prioriteetseks nende rahastamine teistest ELi rahastamisallikatest, sh struktuurifondidest ning ühinemiseelse abi (IPA), Euroopa naabruspoliitika (ENPI[10]/NIF[11]) ning teadusuuringute ja tehnoloogiaarenduse raamprogrammi rahastamisvahenditest . Nende programmide eelarve on energeetikavaldkonna meetmete osas palju suurem kui TEN-E programmil. Absoluutsummad jäid siiski väikesteks, kui välja arvata struktuurifondid, mille vahenditest toetati TEN-E projekte peaaegu 700 miljoni euro ulatuses;

- 2009. aastal otsustas nõukogu erakorraliselt eraldada Euroopa majanduse elavdamise energeetikakavas (EEPR) 3,98 miljardit eurot energeetika infrastruktuurile ja energiatehnoloogiale. 2009. aasta majanduskriis mõjutas oluliselt infrastruktuuridega seotud äriprojekte. EEPRi rahalised vahendid suunati projektidesse, mille puhul krediteerimisloa tühistamisest põhjustatud viivitused ei oleks mõjutanud negatiivselt mitte ainult ELi varustuskindlust ja sellest tulenevalt ka tulevast majanduskasvu, vaid millel oleks olnud ka oluline mõju tööhõivele ja kutseoskustele energeetika- ja ehitussektoris, pidurdades taastuvenergiatehnoloogia ja vähem CO2-heidet tekitava tehnoloogia kasutuselevõttu energiavõrkudes. Suure osaga EEPRi rahalistest vahenditest toetatakse TEN-E esmatähtsaid projekte.

TEN-E eelarvet kasutatakse tõhusamalt tänu paremale kooskõlastamisele teiste ELi energeetika infrastruktuurimeetmete ja rahastamisvahenditega. Veel tõhusamad kooskõlastamisvõimalused, sh kooskõlastamine riigisiseste meetmetega, võiksid olla paremini struktureeritud, et tugevdada sünergiat ja saavutada paremaid tulemusi mitte üksnes rahandusküsimustes, vaid ka selleks, et tagada ELi meetmete ja poliitikasuundade üldine ühtsus. On vaja TEN-E ja IPA/ENPI rahastamisvahendite vahelist paremat kooskõlastatust, et luua rohkem võimalusi võrkude ja turgude integreerimiseks ning selleks, et võtta paremini arvesse selliseid küsimusi nagu arukate võrkude arendamine ning võrkude vastastikuse sidumise parandamine uute liikmesriikidega (struktuurifondid ja Euroopa Investeerimispank) ja kolmandate riikidega (IPA, ENPI/NIF). Sellist lähenemisviisi tugevdades saaks TEN-E mõju oluliselt suurendada.

POLIITILISE MÕJU SUURENDAMINE

2006. aasta suunistes korrati TEN-E pikaajalisi eesmärke, milleks on energia siseturu tõhusa toimimise ja arengu edendamine ning ebasoodsamate piirkondade ja saarte isoleerituse vähendamine. Uuesti rõhutati ka energiavarustuse kindluse tugevdamise vajadust ja kinnitati uus eesmärk – aidata kaasa säästvale arengule ja keskkonnakaitsele.

Aruandeperioodi jooksul avaldas TEN-E programm positiivset mõju energia siseturu arengule ja toimimisele. Ulatuslikum energiakaubandus ja suurem konkurents said eelkõige võimalikuks tänu üheteistkümnele lõpuleviidud piiriülesele elektriprojektile, mida kiirendas TEN-E poliitiline raamistik ning mis aitasid kaasa keskmiste elektrihindade ühtlustumisele ja soodustasid turgude integreerumist ja seega ka tõelise energia siseturu arengut.

Ka elektri- ja gaasivarustuse kindlust parandati nii liikmesriikide vahelise kui ka liikmesriikide sisese suurenenud ülekandevõimsuse, samuti kolme veeldatud maagaasi terminali ja gaasihoidla projekti abil. Selles osas on TEN-E aidanud mitmekesistada gaasitarneid. Siiski tehakse ainult EEPRi kaudu olulisi investeeringuid uute ja/või olemasolevate gaasivõrkude vahelistes ühendustes peavoolule vastupidises suunas tehtava gaasiülekande tehnoloogiasse, mis aitab tugevdada varustuskindlust.

Äärepoolsete piirkondade ja saarte isoleerituse vähendamisel on edusammud olnud pigem kesised. Üheksast projektist neli on realiseerimisel. Ebakindlus tuleviku kombineeritud elektritootmise (importgaas vs taastuvad energiaallikad) suhtes pidurdab infrastruktuuri arengut isoleeritud turgudel.

Viimastel aastatel on TEN-E raamistikku tugevdatud, lisades turgude sidumise eesmärgile varustuskindluse, tarnete mitmekesistamise ja säästvuse eesmärgid. Siiski täidetakse programme kõige tõhusamini siis, kui tegemist on suurte võrkudevaheliste ühenduste projektidega, mis põhinevad peamiselt tarnetel. TEN-E mõju on aidanud vähemal määral lahendada ELi strateegiliste energiapoliitika eesmärkidega seotud hiljutisi probleeme.

KOORDINEERIMISE JA KOOSTÖÖ TUGEVDAMINE

Suunistega loodi raamistik tihedamaks koostööks, sh parema liikmesriikide vahelise teabevahetuse ja kooskõlastamise kaudu. Aruandeperioodil kasutati TEN-E programmi esimest korda Euroopa koordinaatorite määramiseks ja 2007. aasta septembris nimetati kümneks aastaks ametisse neli koordinaatorit[12].

Koordinaatorite roll oli olla vahendajateks strateegilistes piiriülestes projektides, et lahendada neid projekte takistavad praktilised raskused. Kaks aastat hiljem on kaks koordinaatorit oma töö edukalt lõpule viinud ja kaks on endiselt tegevad. Koordinaatorid olid kõige tõhusamad valdkondades, kus neil õnnestus liikmesriigid poliitiliste ja haldusprobleemide lahendamiseks kõrgeimal tasandil kokku viia. See oli võimalik tänu nende erapooletusele ja poliitilisele kogemusele, selgetele volitustele, pingelisele ajagraafikule ja tihedale kõrgeimal tasandil koostööle komisjoni ja liikmesriikidega. Puuduseks on koordinaatorite ja komisjoni rollide vahelise hägustumise oht, eelkõige siis, kui koordinaatorite volitused hõlmavad ELi piiridest väljapoole ulatuvaid projekte.

Paralleelselt sellega on komisjon etendanud aktiivset osa asjaomaste sidusrühmade kokkuviimisel, eesmärgiga saavutada konsensus poliitiliselt tundlike ja keeruliste piirkondlike projektide edasise arengu suhtes. Nende projektide hulka kuuluvad eelkõige Läänemere energiaturu ühendamise tegevuskava, lõunakoridor (sh Nabucco), samuti toetus sellistele piirkondlikele algatustele nagu viiepoolne foorum (gaas ja elekter) ning praegu Saksamaa ja Poola edendatav uus kaheksapoolne foorum (elekter).

Liikmesriikide ja riikide reguleerivate asutuste vaheline kooskõlastamine on seoses Euroopa täielikult ühendatud elektri- ja gaasivõrkude loomise lõpuleviimiseks tehtava töö intensiivistumisega tähtsamaks muutunud.

Euroopa koordinaatorite sekkumine aitas kõrvaldada mõned praeguse TEN-E raamistiku kitsaskohad. Nende töö viis oluliste edusammudeni asjaomastes projektides, eelkõige siis kui oldi silmitsi selgelt määratletud takistustega ja projektiga olid seotud ainult mõned riigid ja ettevõtjad.

Komisjoni roll mitme riigi ja ettevõtja osalusel toimuvate ning mitut sektorit hõlmavat lähenemisviisi nõudvate keeruliste piirkondlike projektide rakendamise hõlbustamisel on osutunud oluliseks.

LUBADE ANDMINE

Põhimõtteliselt on peaaegu kõigi TEN-E projektide rakendamise jooksul esinenud teatavaid takistusi. Need on peamiselt seotud rahaliste ja tehniliste piirangutega, eriti valitud marsruudi ning õigusliku ja poliitilise raamistiku probleemidega. Üks suurim takistus on siiski seotud lubade andmisega. TEN-E ei ole volitatud seda probleemi lahendama.

TEN-E suunistes nõutakse liikmesriikidelt, et nad võtaksid kõik vajalikud meetmed projekti viivituste vähendamiseks (eelkõige üleeuroopalise tähtsusega projektide puhul), järgides samal ajal keskkonnanõudeid. Vastavalt energiaharta lepingule kehtib see ka asjaomaste kolmandate riikide suhtes. Järjest suuremaks probleemiks muutub siiski loaandmismenetluste teadmata kestus, mis võib mõnikord olla mitu või isegi mitukümmend aastat. Maapiirkondades võivad seda raskendada keskkonnanõuded ja avalikkuse vastuseis suurtele ehitusprojektidele. Suure vahemaaga projektide puhul, nagu TEN-E projektid tihti on, võib probleeme lisanduda igas omavalitsuses, piirkonnas ja riigis, mida projekt läbib.

Enamik, kui mitte kõik liikmesriigid on kõnealusest probleemist teadlikud ja mõned on alustanud selle lahendamist siseriiklike õigusaktide abil, mille eesmärk on lubade andmise kiirendamine või lihtsustamine. Kuna sellised õigusaktid on väga uued, ei ole veel kontrollitud, kui hästi nad on kaitstud õigusliku vaidlustamise ja muude praktiliste probleemide eest.

Selleks et tagada vajalik toetus siseriiklikul tasandil, võivad mõned liikmesriigid kuulutada teatavad projektid riikliku tähtsusega projektideks. See võib aidata vältida viivitusi lubade andmisel ja kiirendada infrastruktuuriprojektide rakendamist.

Praeguseks ei ole seda veel kõikides liikmesriikides tehtud ja tihti ei ole see piiriüleste projektide puhul laiemal piirkondlikul või Euroopa tasandil kooskõlastatud. Lisaks puudub TEN-E suunistest praegu mehhanism, mis tagaks Euroopa ja riikide energeetika infrastruktuuri prioriteetide vahelise kooskõla.

On ilmne, et mitme jurisdiktsiooni üleste projektide planeerimis- ja loaandmismenetlused tuleb ühtlustada. Viimasel kahel aastal on tehtud mõningaid edusamme suurtele energeetika infrastruktuuriprojektidele loa andmise lihtsustamisel liikmesriikides. Samas tuleb võtta meetmeid ELi tasandil, et tagada parem kooskõlastatus ja järjepidevus.

JÄRELDUSED JA VÄLJAVAATED

TEN-E on andnud positiivse panuse väljavalitud projektidesse, võttes nad poliitilisse päevakorda ja aidates leida rahalisi vahendeid finantsturult. Suurima üleeuroopalise tähtsusega projektidele antav „TEN-E märgis” ja Euroopa koordinaatorite ametissenimetamine olid nende tulemuste saavutamise eelduseks.

Euroopa energiapoliitika raamistik on viimastel aastatel läbinud dramaatilised muudatused, mistõttu tuleks läbi vaadata nii TEN-E raamistiku kontseptsioon kui ka aluspõhimõte. Juba 2008. aastal uuriti energiavõrke käsitlevas Euroopa Komisjoni rohelises raamatus, kas TEN-E sobib 20-20-20 eesmärkide ja varustuskindluse eesmärgi saavutamiseks. Rohelises raamatus nähti ette luua uus vahend ELi energiajulgeoleku ja võrguinvesteeringutega seotud kasvavate ülesannetega toimetulekuks. Euroopa Ülemkogu kiitis need järeldused 2009. aasta märtsis heaks. Käesolev aruanne kinnitab neid argumente veelgi. Aruanne langeb kokku ka Euroopa Ülemkogu 2009. aasta märtsi järeldustega, milles kutsutakse komisjoni üles töötama välja uut energiajulgeoleku ja infrastruktuuri rahastamisvahendit.

2007. aasta kokkuleppes ELi energiapoliitika kohta[13] on püstitatud ambitsioonikad ja siduvad eesmärgid nii kasvuhoonegaaside heite[14] kui ka taastuvatest energiaallikatest toodetud energia[15] suhtes, et võidelda kliimamuutuste vastu, tõsta konkurentsivõimet ja tagada Euroopa tarbijatele energiavarustuse kindlus. Nende ülesannete täitmiseks on vaja asjakohaselt arendada energeetika infrastruktuure, eriti siis, kui tegemist on taastuvate energiaallikate integreerimisega võrku, vähem CO2-heidet tekitavast tehnoloogiast tulenevate kõrgemate tehniliste ohtude vähendamisega, Euroopa energiaturgude integreerimisega ning varustuskindluse tagamisega.

Gaasi- ja elektriinfrastruktuuri õiguslik raamistik on oluliselt edasi arenenud: 2009. aasta suvel võeti vastu kolmas energia siseturu pakett[16] ja see on rakendamisel. Sellega nähakse ette uus rahastamisvahend, et parandada põhivõrguettevõtjate ja seadusandjate vahelist koostööd. 2011. aastal alustab tööd Energeetikasektorit Reguleerivate Asutuste Koostööamet, mille eesmärk on tagada võrgule juurdepääsu ja piiriüleseid investeeringuid käsitlevate eeskirjade kooskõlastatus. Euroopa maagaasisektori põhivõrguettevõtjate võrgustiku (ENTSO-G) ja Euroopa elektrisektori põhivõrguettevõtjate võrgustiku (ENTSO-E) ülesandeks on turgude integreerimine praktiliselt teoks teha, töötades välja Euroopa seisukoha võrgule juurdepääsu ja võrguinvesteeringute suhtes. Üks nende põhiülesanne on kümneaastase võrkude arengukava väljatöötamine; esimene versioon gaasi kohta avaldati 2009. aasta detsembris ja elektri kohta 2010. aasta märtsis.

Juulis 2009 tegi komisjon jätkuna 2008. aasta novembri teisele strateegilisele energiaülevaatele ning nõukogu ja parlamendi üleskutsetele, mida võimendas 2009. aasta jaanuari gaasikriis, ettepaneku uue, gaasivarustuse kindluse tagamise meetmeid käsitleva määruse kohta. Määruses pannakse põhirõhk siseturule kui tarnekindluse parimale tagatisele ning sätestatakse varustuskindluse ühtsed normid – infrastruktuurinormid (n-1) ja kaitstud klientide varustuskindluse normid. Määruses nõutakse ka, et kahe aasta jooksul pärast selle jõustumist (mõne erandiga) peavad gaasivõrkude vahelised ühendused olema varustatud seadmetega, mis võimaldavad teha gaasiülekandeid peavoolule vastupidises suunas.

Majandusliku elavnemise stimuleerimiseks eraldati Euroopa majanduse elavdamise energeetikakavas peaaegu 4 miljardit eurot, et kasutada gaasi ja elektri infrastruktuuriga, avamere tuuleenergiaga ning CO2 kogumise ja säilitamisega seotud projektide rahastamisel erainvesteeringuid. Programm sisaldab kasulikke õppetunde liikmesriikidevahelise tihedama koostöö ja kõrgel tasandil strateegilise kaasatuse kasulikkusest.

Sellel taustal ilmnesid 2007–2009 selgelt TEN-E nõrgad küljed. Programm sobitus liiga aeglaselt kokku viimaste aastate suurte ülesannetega ja sellel ei ole piisavalt vahendeid 2020. ja 2050. aasta sihtidest tulenevate üha suuremate ülesannetega toimetulemiseks.

Uus poliitiline keskkond seab probleemi ette TEN-E programmi, millel ei ole vahendeid ega paindlikkust selleks, et aidata maksimaalselt kaasa ambitsioonikate energia- ja kliimaalaste eesmärkide saavutamisele. 2010. aasta jooksul kontrollib komisjon, kas on vaja uut rahastamisvahendit, milles kajastuks täielikult infrastruktuuri tähtsus poliitiliste eesmärkide saavutamisel.

Käesoleva aruande järeldustest johtuvad järgmised prioriteedid, mida tuleb TEN-E eelseisval läbivaatamisel ja sellele lisatud mõjuhinnangus täpsustada ja analüüsida.

Esiteks tuleb paremini määratleda ELi energeetika infrastruktuuri strateegilised prioriteedid . Selleks et Euroopa saavutaks oma energiapoliitika eesmärgid, sh 20-20-20 eesmärgid, tuleb energiavõrgud moderniseerida. Võrgud peavad muutuma üleeuroopalisemaks, et võimaldada energia siseturu arengut ja tõrgeteta toimimist, tugevdada varustuskindlust ning samuti võimaldada uue tehnoloogia kasutuselevõtmist. Võrgud peavad muutuma ka paindlikumaks, et võimaldada mitmesuguseid taastuvaid energiaallikaid, detsentraliseeritumat elektritootmist, mis hõlmaks arukat energianõudluse tehnoloogiat, sh ELi ülese elektri ja gaasi „supervõrgu” kontseptsioon ning CO2 kogumise ja säilitamise võrgud. Läbi tuleb vaadata ka infrastruktuuri väline mõõde ning tarnemarsruutide ja -allikate mitmekesistamine, eelkõige gaasisektoris, aga võib-olla ka naftasektoris.

Teiseks on projekti määratlemiseks vaja uut lähenemisviisi . Praegune kategooriatesse jaotamine on segadusttekitav ja ei anna selget ülevaadet eesmärkidest. Võib jätkata komisjoni teises strateegilises energiaülevaates vastu võetud lähenemisviisi, mille kohaselt paljud projektid koondatakse üheks piirkondlikuks algatuseks, nagu lõunakoridor maagaasi importimiseks Kaspia mere piirkonnast või Läänemere energiaturu ühendamise tegevuskava. Otsustamaks, mis peaksid olema Euroopa infrastruktuuri tulevased prioriteedid, on vaja põhjalikku poliitilist arutelu.

Kolmandaks tuleks paremini ära kasutada üksikprojektides osalevate liikmesriikide vahelist koostööpotentsiaali . See kehtib nii planeerimise kui ka poliitilise koordineerimise tasandil. Edasi ei saa kesta olukorrad, kus üleeuroopalist huvi pakkuvatele projektidele ei anta riigisiseselt prioriteetset staatust või kui kõik osalevad liikmesriigid ei toeta projekte samaväärselt. Tuleks uurida liikmesriigis ühe (keskse) lube andva asutuse loomise võimalust vähemalt piiriüleste projektide puhul, et kiirendada nende rakendamist.

Neljandaks peab tugevam ELi infrastruktuuristrateegia ligi meelitama investeeringuid määral, mis vastaks ülesannetele . Võrguinvesteeringute rahastamine võrgukasutajate makstud tariifidest on Euroopa seisukohtadele vastav lähenemisviis. See jääb valdavalt ka edaspidi nii. Siiski võib esineda ka juhtumeid, kus rahastamine toimub riiklikest vahenditest, kuna see on Euroopale laialdaselt kasulik või kuna seda põhjustavad selgelt tõendatud turuprobleemid, mis takistavad investeeringute tegemist. ELi muude rahastamisvahendite raames kasutada olevaid rahalisi vahendeid tuleb paremini rakendada ja energiapoliitika meetmetega kooskõlastada.

Komisjon esitab kõrvuti käesoleva aruandega esimesed mõtted tulevase energia tegevuskava kohta, mille üheks peamiseks prioriteediks peaks olema tugevama ja paindlikuma energeetika infrastruktuuri väljaarendamine, mis on täielikult kooskõlas meie ajajärgu poliitiliste ülesannetega.

[1] Otsus nr 1364/2006/EÜ.

[2] Otsus nr 96/391/EÜ.

[3] Otsus nr 1229/2003/EÜ.

[4] SEK(2010)xxx.

[5] EL2020 – Euroopa strateegia arukaks, säästvaks ja kaasavaks majanduskasvuks, 3. märts 2010.

[6] Euroopa Ülemkogu Brüsselis, 19.-20. märts 2009, eesistujariigi järeldused 7880/1/09.

[7] KOM(2008) 781.

[8] KOM(2008) 782.

[9] Määrus (EÜ) nr 680/2007.

[10] Euroopa naabrus- ja partnerlusinstrument.

[11] Naabruspoliitika investeerimisrahastu.

[12] Mario Monti, Josiaz van Aartsen, Georg Wilhelm Adamowitsch ja professor Wladyslaw Mielczarski. Vt Euroopa koordinaatorite aastaaruandeid jt asjakohaseid dokumente veebilehelt: http://ec.europa.eu/energy/infrastructure/tent_e/coordinators_en.htm.

[13] KOM(2007) 1, heaks kiidetud nõukogu järeldustes 2007. aasta kevadel.

[14] Direktiiv nr 2009/29/EÜ, millega muudetakse direktiivi 2003/87/EÜ, et täiustada ja laiendada ühenduse kasvuhoonegaaside saastekvootidega kauplemise süsteemi; otsus nr 406/2009/EÜ, milles käsitletakse liikmesriikide jõupingutusi kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamiseks, et täita ühenduse kohustust vähendada kasvuhoonegaaside heitkoguseid aastaks 2020.

[15] Direktiiv nr 2009/28/EÜ taastuvatest energiaallikatest toodetud energia kasutamise edendamise kohta.

[16] Direktiivid nr 2009/72/EÜ, 2009/73/EÜ, määrused (EÜ) nr 713/2009, 714/2009 ja 715/2009.