1. Sissejuhatus

Ühise põllumajanduspoliitika (ÜPP) 2013. aasta reformiga võeti kasutusele kliimat ja keskkonda säästvate põllumajandustavade toetus (edaspidi „rohestamistoetus“). Selle eesmärk on kliimat ja keskkonda säästvate põllumajandustavade toetuste kaudu veelgi enam parandada loodusvarade säästvat majandamist põllumajanduses. Lisaks põllumajanduskultuuride mitmekesistamisele ja püsirohumaa säilitamisele peavad põllumajandustootjad rohestamistoetuse saamiseks hoidma 5 % oma põllumaast ökoloogilise kasutuseesmärgiga maa-alana (edaspidi „ökoalad“).

Käesoleva aruandega, mis hõlmab 2015. ja 2016. aastat, täidetakse komisjoni õiguslikku kohustust hinnata ökoalade loomisega seotud kohustuse rakendamist. Kuigi aruandes on esitatud ka esialgsed tähelepanekud ökoalade võimalike keskkonnamõjude kohta liikmesriikide ja põllumajandustootjate valikutest lähtuvalt, on oluline rõhutada, et selle eesmärk ei ole tegelikke keskkonnamõjusid mõõta.

Aruandes on ajakohastatud ja laiemalt käsitletud mõningaid aspekte seoses rohestamist käsitlevate sätete läbivaatamisega 2016. aastal, s.o pärast esimest rakendusaastat ja komisjoni REFIT-programmi raames. 2016. aastal toimunud läbivaatamise käigus uuriti rohestamise mõju tootmisvõimsusele, võrdseid võimalusi ja käsitleti lihtsustamise erinevaid aspekte. Sellest tulenevalt esitas komisjon mitmeid muudatusi teisestesse, rohestamist käsitlevatesse õigusaktidesse, mis keskenduvad peamiselt ökoaladele. Muudatuste eesmärk oli ühtlustada ja lihtsustada asjaomaseid eeskirju ning samas suurendada nende keskkonnamõju. Neid tuleks kohaldada hiljemalt 2018. aastal (kuna 2017. aasta märtsist ei ole muutused veel jõustunud).

Käesolev aruanne on abiks rohestamist, sh ökoalade keskkonnakasusid käsitlevale laiemale hinnangule, mis tuleb lõpule viia 2017. aasta lõpuks või 2018. aasta alguseks. Selle tulemusi kasutatakse ka ÜPP järelevalve ja hindamise aruandes, mis tuleb esitada 2018. aastal. Käesoleva aruande 3. peatükis esitatud tähelepanekud ei mõjuta hinnangut rohestamise kohta, mis hõlmab kõiki rohestamise aspekte, sh ökoalasid.

1.1.Ökoaladega seotud kohustus

Paljud väärtuslikud elupaigad ja sealne elurikkus on tihedalt seotud põllumajanduse korraldusega. Sellise elurikkuse kaitsmise nimel tehtavaid jõupingutusi aga turul ei tunnustata ning need ei kajastu hindades, mida põllumajandustootjad oma toodangu eest saavad. Kuigi elurikkuse säilitamine sõltub sobivatest põllumajandustavadest, on need tavad konkurentsisurvest tingituna teinud läbi muutuse, mistõttu on mõnes piirkonnas tootmine rohkem spetsialiseerunud ja intensiivistunud ning mujal jällegi on maa jäetud kasutamata. See avaldab elurikkusele survet, kahjustab mulda, vett ja kliimat ning ühtlasi seab põllumajandussektori tootmispotentsiaali pikas perspektiivis ohtu.

Ökoloogilise kasutuseesmärgiga maa-ala nõude eesmärk on: „eelkõige, […] kaitsta ja parandada bioloogilist mitmekesisust põllumajanduslikes majapidamistes“. Koos muude keskkonnasäästlikumaks muutmise kohustustega moodustab see osa ÜPP ja teistest ELi poliitikatest, mis on suunatud loodusvarade, sealhulgas elurikkuse säästvale majandamisele. ÜPP esimese samba osana on rohestamise eesmärk tagada, et kõik ELi põllumajandustootjad, kes saavad sissetulekutoetust, toovad oma põllumajandusliku tegevusega kasu keskkonnale ja kliimale. Ökoaladega seotud kohustuste raames nõutavad põllumajandustavad peavad sarnaselt muudele kliimat ja keskkonda säästvatele põllumajandustavadele olema lihtsad, üldised, lepinguvälised ja iga-aastased. Põllumajandustootjad saavad tasu elurikkust säilitavate põllumajandustavade eest, mis ei pruugi tingimata tähendada iga põllumajandusettevõtte muutmist. Kui kõnealuseid tavasid juba kohaldatakse, tagab ökoaladega seotud kohustus nende jätkamise põllumajandustootjatele avalduvast konkurentsisurvest hoolimata. Seal, kus neid tavasid veel ei kohaldata, tuleb seda teha.

Ökoalade nõude täitmiseks peavad põllumajandustootjad, kellel on põllumaad üle 15 hektari, tagama, et vähemalt 5 % nende põllumaast on määratletud nö ökoalana, millel kasutatakse ökoloogiliselt kasulikke elemente, mida saab valida ökoalatüüpide menüüst, mille on koostanud nende riiklikud ametiasutused ELi ühise loetelu põhjal. Selline ELi loetelu hõlmab paljusid elemente ja alasid, mis on elurikkuse säilitamisega seotud kas otse (nt kesa või maastikuelemendid) või kaudselt (nt vähendavad sisendite kasutamist ja/või parandavad mullakaitset, nagu vahekultuurid või lämmastikku siduvad põllukultuurid). Ökoalade arvutamisel kasutatakse kaalutegureid, mis kajastavad iga ökoala näitajaid ja selle tähtsust elurikkuse seisukohalt. Kaalutegurid on vahemikus 0,3 (nt vahekultuurid) ja 0,7 (lämmastikku siduvad põllukultuurid) kuni 2 (hekid).

Liikmesriigid saavad ökoalatüüpe mitmel viisil kohandada: nt võivad nad oma riikliku loetelu koostamisel tugineda tavadele, mida põllumajandustootjad juba kohaldavad, ja/või täiendada nõudeid (nt tootmismeetodid) mõne ökoala jaoks, et tagada või parandada nende tõhusust. Teatavatel tingimustel võivad riigid pakkuda oma põllumajandustootjatele mitmeid alternatiivseid ökoalasid samaväärsuse alusel. Mõned põllumajandustootjad on nt oma põllumajandusettevõtte asukoha („metsaerand“), suuruse või maakasutuse tõttu nende nõuete täitmisest vabastatud.

Nõuetele vastavusest kaugemale minnes võib ökoaladega seotud tavasid täiendada vabatahtlike meetmetega maaelu arengu programmide raames, millest rahastatakse keerukaimaid, konkreetsetele keskkonna ja kliimaga seotud vajadustele suunatud tegevusi.