Ajakohastatud nimekirjad liikmesriikide pädevatest asutustest, kes on volitatud andma välja ekspordilube, ja nimekiri tolliasutustest, kes on volitatud tegelema ekspordi tolliformaalsustega, avaldatakse Euroopa Liidu Teatajas.

Ekspordilubade ühtsuse tagamiseks oli vaja kehtestada ekspordiloa vormi koostamist, väljaandmist ja kasutamist reguleerivad normid. Rakendusmäärusega (EL) nr 1081/2012 on ette nähtud kolme tüüpi ekspordiload (tavaline ekspordiluba, avatud eriekspordiluba ja avatud üldekspordiluba) ja nende kohaldamise eeskirjad. Mõnes liikmesriigis peab ekspordiloa taotleja maksma ekspordiloa saamise eest tasu. Teatavate liikmesriikide õiguses on kehtestatud lisapiirangud, näiteks nõue hankida rahvusliku rikkusena määratletud kultuuriväärtuse seaduslikuks riigi territooriumilt väljaviimiseks lisaks liidu ekspordiloale riiklik luba.

Ekspordiloa annab välja pädev asutus selles liikmesriigis, mille territooriumil kultuuriväärtus „seaduslikult ja lõplikult asus“. Ekspordiluba antakse või selle andmisest keeldutakse selle liikmesriigi õigusnormide alusel. Seejärel tagatakse tollikontrolliga, et liidu tolliterritooriumilt viiakse välja üksnes sellised kultuuriväärtused, millega on kaasas kehtiv ekspordiluba.

Nõukogu määrusega (EÜ) nr 116/2009 kultuuriväärtuste ekspordi kohta (edaspidi „määrus“) on ette nähtud ekspordiloa esitamine teatavate kultuuriväärtuste ekspordiks väljapoole liidu tolliterritooriumi ja tagatud nende kultuuriväärtuste ekspordi ühtne kontroll liidu välispiiridel. I lisas on kindlaks määratud määruse sisuline kohaldamisala, loetledes määrusega hõlmatud kultuuriväärtuste kategooriad ning kehtestades enamiku loetletud kategooriate jaoks vanuse- ja/või väärtusläved.

Määruse artikli 10 kohaselt esitab komisjon Euroopa Parlamendile, nõukogule ning Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteele regulaarselt aruande määruse rakendamise kohta.

Käesolev aruanne tugineb teabele, sealhulgas lubade kasutamise statistilistele andmetele, mille liikmesriigid esitasid kõiki ekspordilubade väljaandmise süsteemi rakendamise aspekte hõlmava küsimustiku täitmisel, samuti kultuuriväärtuste komitees ja kultuuriväärtustega seotud tolliküsimustega tegelevas eksperdirühmas toimunud aruteludele.

Kuna aruanne hõlmab ajavahemikku, mis lõppes 31. detsembril 2020, sisaldab ELi liikmesriikide statistika Ühendkuningriigi statistikat. Alates 1. jaanuarist 2021 liidu õigust Ühendkuningriigi (v.a Põhja-Iirimaa) suhtes enam ei kohaldata. Seepärast hõlmavad tulevased aruanded vaid 27 ELi liikmesriigi statistikat ja Ühendkuningriigi osas Põhja-Iirimaa statistikat.

3.Määruse kontekst

3.1. Euroopa kontekst

Määrusega ELi tasandil kehtestatud süsteem täiendab muid õigusakte ja algatusi, mille eesmärk on kaitsta kultuuriväärtusi. Neist asjakohaseim on direktiiv 2014/60/EL liikmesriigi territooriumilt ebaseaduslikult väljaviidud kultuuriväärtuste tagastamise kohta. Direktiiv võimaldab tagastada mis tahes kultuuriväärtuse, mille liikmesriik on määratlenud kunstilise, ajaloolise või arheoloogilise väärtusega rahvusliku rikkusena. Selleks peavad liikmesriikides direktiivi rakendamise eest vastutavad keskasutused tegema koostööd ja vahetama teavet ebaseaduslikult väljaviidud kultuuriväärtuste kohta, kasutades siseturu infosüsteemi (IMI).

Teine oluline määrust täiendav õigusakt on Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EL) 2019/880, mis käsitleb kultuuriväärtuste sissetoomist ja importi. Selles õigusaktis on kehtestatud kolmandates riikides loodud või avastatud kultuuriväärtuste ajutiselt või alaliselt liitu importimise eeskirjad ja tingimused. Määruse (EL) nr 2019/880 väliskaubanduse mõõtme tõttu oli selle tüpoloogia peamine eeskuju Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Hariduse, Teaduse ja Kultuuri Organisatsiooni (UNESCO) 1970. aasta kultuuriväärtuste ebaseadusliku sisseveo, väljaveo ja omandiõiguse üleandmise keelamise ning ärahoidmise abinõude konventsioon.

Impordimääruse täiendamiseks võeti hiljuti vastu rakendussätted, millega on kehtestatud üksikasjalik kord impordilitsentside ja importijate deklaratsioonide jaoks ning sellise keskse elektroonilise süsteemi väljaarendamiseks, toimimiseks, hooldamiseks ja kasutamiseks, mis võimaldab liikmesriikide ametiasutustel säilitada ja vahetada teavet ning ettevõtjatel täita tolliformaalsusi paberivabas keskkonnas (edaspidi „ICG-süsteem“ (Import of Cultural Goods System (kultuuriväärtuste impordi süsteem)). ICG-süsteem peaks olema töövalmis kasutamiseks importimise kontekstis hiljemalt alates 28. juunist 2025.

Lisaks on liidu kahe seonduva sihtotstarbelise meetmega (nõukogu määrus (EÜ) nr 1210/2003 ja nõukogu määrus (EL) nr 36/2012) keelatud kultuuriväärtustega kauplemine Iraagi ja Süüriaga.

3.2. Rahvusvaheline kontekst

Rahvusvahelisel tasandil on kultuuriväärtuste ekspordi puhul kõige asjakohasem dokument UNESCO 1970. aasta kultuuriväärtuste ebaseadusliku sisseveo, väljaveo ja omandiõiguse üleandmise keelamise ning ärahoidmise abinõude konventsioon. Konventsiooniga on nüüdseks ühinenud 141 riiki ja selle on ratifitseerinud 26 ELi liikmesriiki.

4.Määruse rakendamine

4.1. Eesmärgid ja nende täitmine

Liikmesriigid peavad üldiselt määruse eesmärke täidetuks. Siiski on välja selgitatud ka valdkonnad, mida tuleks parandada.

Määrus on üsna hästi toiminud, eeskätt ebaseadusliku kultuuriväärtustega kauplemise vastu võitlemisel. Nagu on teatanud üks liikmesriik, väljendub määruse oluline mõju pärandiga tegelevate asutuste ning seadusliku kunstikaubandusega tegelejate ja kunstikogujate üha suuremas teadlikkuses sellest, kui tähtis on hankida piisavalt teavet kultuuriväärtuse päritolu kohta enne selle omandamist või turule laskmist. Ilma nõutava ELi loata eksporditud kultuuriväärtuste turuväärtus on vähenenud ja nendega on seaduslikus kunstikaubanduses keerulisem kaubelda.

Sama liikmesriigi sõnul esitavad seaduslikul kunstiturul tegutsejad pädevatele asutustele endiselt tõrksalt täielikku teavet varem ekspordiloa taotlejatele müüdud kultuuriväärtuste päritolu kohta.

Mõni liikmesriik juhtis tähelepanu asjaolule, et nende rahvuslikku pärandit käsitlevate õigusaktide kohaldamisala on laiem kui määruse kohaldamisala, mistõttu määrusega on jäetud teatud liiki kultuuriväärtused kaitseta. Sellega seoses tuleb märkida, et kuigi määruse sisuline kohaldamisala määrati omal ajal kindlaks siseriiklike õigusnormide ühise nimetajana ja see kohaldamisala võib olla kitsam kui teatavates liikmesriikides kaitstud kultuuriväärtuste valik, on määrusega tagatud kultuuriväärtuste täiendav kaitse, mida siseriiklike õigusnormidega ei ole võimalik pakkuda.

Nimelt, kuna liidus ei ole sisepiire, võidakse kultuuriväärtused viia liikmesriigi territooriumilt välja hoolimata selle riigi keeldudest ja eksportida liidust seaduslikult mõne teise liikmesriigi territooriumi kaudu, kus esimese liikmesriigi keelde ei kohaldata. Seega võib teatavate rahvuslikku pärandit käsitlevate siseriiklike õigusaktide sisuline kohaldamisala olla laiem, kuid nende õigusaktidega ei ole võimalik kaitsta liikmesriigi territooriumilt välja viidud kultuuriväärtusi nii, nagu seda on võimalik teha määrusega.

Sellega seoses avaldasid teatavad liikmesriigid arvamust, et määrus ei taga piisavalt pärandi kaitse normide ühtsust liidus. Ekspordilubade andmisel ja andmata jätmisel on aluseks siseriiklikud õigusaktid. Nii võib teatavasse I lisas nimetatud kategooriasse kuuluvate kultuuriväärtuste eksport olla ühes liikmesriigis (liikmesriik A) lubatud, seega antakse seal luba, kuid teises liikmesriigis (liikmesriik B) mitte, mistõttu keeldutakse seal loa andmisest. See on normaalne ja seda ei ole võimalik muuta, kuna kultuuriküsimused kuuluvad liikmesriikide ainupädevusse. Sellest tulenevalt ei saa liit selliseid õigusnorme ühtlustada ega teha ettekirjutusi selle kohta, millised kultuuriväärtused tuleks määratleda „kunstilise, ajaloolise või arheoloogilise väärtusega rahvusliku rikkusena“.

Mitu liikmesriiki on nimetanud vahendina, mis võib aidata suurendada määruse tulemuslikkust, ka väärtuslävesid (vt allpool punkt 4.4).