[pic] | EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON |

Brüssel 15.12.2005

KOM(2005) 650 lõplik

2005/0261 (COD)

Ettepanek

EUROOPA PARLAMENDI JA NÕUKOGU MÄÄRUS

lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse kohta (Rooma I määrus)

(komisjoni esitatud)

SELETUSKIRI

1. ETTEPANEKU TAUST

1.1. Ettepaneku ajalooline taust ja eesmärgid

1968. aasta Brüsseli konventsioonis kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades antakse hagejale võimaluse valida mitme kohtu vahel, mis loob ohu, et üks pooltest otsustab ühe liikmesriigi kohtu kasuks ainult seepärast, et see kohaldaks tema suhtes soodsamaid õigusnorme. Selle ohu vähendamiseks kirjutasid liikmesriigid samal õiguslikul alusel 1980. aastal alla Rooma konventsioonile lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse kohta.

Amsterdami lepinguga anti uut hoogu rahvusvahelisele eraõiguse loomisele ühenduse tasandil. Ühendus võttis sellel õiguslikul alusel vastu nn Brüsseli I määruse[1], mis asendas liikmesriikidevahelistes suhetes Brüsseli 1968. aasta konventsiooni. 22. juulil 2003 esitas komisjon ettepaneku määruse vastuvõtmiseks lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse kohta („Rooma II määrus“).[2] Rooma konventsioon on nüüd ühenduse tasandil ainuke rahvusvahelise eraõiguse akt, mis on endiselt rahvusvahelise lepingu vormis. Sellest tulenevad puudused on seda enam põhjendamatud, et Brüsseli I määrus, Rooma II määrus ja 1980. aasta Rooma konventsioon moodustavad lahutamatu terviku, milles on ühenduse tasandil sätestatud rahvusvahelise eraõiguse normid lepinguliste ja lepinguväliste kohustuse kohta tsiviil- või kaubandusasjades.

1.2. Ettepaneku põhjused

Kollisiooninormide ühtlustamise olulisust kohtuotsuste vastastikuse tunnustamise saavutamisel tunnistati Viini tegevuskavas[3]. 2000. aasta vastastikuse tunnustamise programmis[4] on kollisiooninormide ühtlustamise meetmed kehtestatud kaasnevate meetmetena, hõlbustades vastastikuse tunnustamise põhimõtte rakendamist. Pärast seda on Euroopa Ülemkogu[5] rõhutanud Haagi programmis veel kord, et kollisiooninormide ühtlustamist lepinguliste kohustuste puhul (Rooma I määrus) tuleks teostada aktiivselt. Nõukogu ja komisjoni tegevuskavas on selle programmi rakendamiseks ette nähtud Rooma I määruse ettepaneku vastuvõtmine aastal 2005.[6]

2. KONSULTEERIMINE HUVITATUD ISIKUTE JA MUUDE INSTITUTSIOONIDEGA – MÕJU HINDAMINE

Käesolev ettepanek on jätk laiaulatuslikule arutelule, mis toimus liikmesriikide, muude institutsioonide ja kodanikuühiskonnaga eelkõige 14. jaanuari 2003. aasta rohelise raamatu[7] raames ning millele järgnes avalik ärakuulamine Brüsselis 7. jaanuaril 2004. Rohelise raamatu raames valitsustelt, ülikoolidelt, õigusala töötajatelt ja paljudelt ettevõtjatelt saadud ligi 80 vastuses[8] kinnitati, et Rooma konventsioon ei ole mitte ainult tuntud, vaid ka asjaomaste ringkondade poolt kõrgelt hinnatud õigusakt. Viimased toetavad enamikus selle muutmist ühenduse määruseks, kinnitades samal ajal vajadust ajakohastada selle teatavaid sätteid. Lisaks korraldas komisjon juba 4. ja 5. novembril 1999 avaliku ärakuulamise teemal „Elektrooniline kaubandus: kohtualluvus ja kohaldatav õigus“, mille kohta laekus umbes 75 kirjalikku märkust.

Majandus- ja sotsiaalkomitee ja Euroopa Parlament pooldasid vastavalt 29. jaanuaril[9] ja 12. veebruaril 2004[10]. oma arvamustes nii konventsiooni muutmist ühenduse määruseks kui ka selle ajakohastamist.

17. veebruaril 2005 kohtusid liikmesriikide eksperdid, et vaadata läbi komisjoni talituste ettevalmistatud Rooma I esialgse määruse eelnõu.

Arvestades käesoleva ettepaneku piiratud mõju kehtivale õigusraamistikule ja asjaomastele ringkondadele, otsustas komisjon jätta ametliku mõju hindamise tegemata. Ettepaneku eesmärk ei ole mitte luua uus õigusraamistik, vaid muuta kehtiv konventsioon ühenduse õigusaktiks. Kavandatud muudatustega on võimalik ajakohastada Rooma konventsiooni teatavaid sätteid ja parandada selle selgust ja täpsust, tugevdades seeläbi õiguskindlust, kuid lisamata samas uusi elemente, mis muudaksid oluliselt kehtivat õiguskorda. Kõikide tehtud muudatuste puhul on arvestatud lahendusi, mis saavutati selles küsimuses komisjoni korraldatud arvukate arutelude raames, millest sai osa võtta ka üldsus. Üksikasjalikumat teavet tehtud muudatuste laadi ja mõju kohta leiab iga artikli kohta esitatud konkreetsetest märkustest (allpool punkt 4.2).

3. ETTEPANEKU ÕIGUSLIK KÜLG

3.1. Õiguslik alus

Alates Amsterdami lepingu jõustumisest on kollisiooninormid reguleeritud EÜ asutamislepingu artikli 61 punktiga c. Vastavalt EÜ asutamislepingu artiklile 67, nagu seda on muudetud Nice’i lepinguga, võetakse määrus vastu EÜ asutamislepingu artiklis 251 kehtestatud kaasotsustamismenetlusega. Artikli 65 punktis b on täpsustatud, et „siseturu häireteta toimimiseks vajalikul määral võetavad õigusalase koostöö piiriülese toimega meetmed tsiviilasjus hõlmavad: … liikmesriikides seaduste ja kohtualluvuse konflikti suhtes kohaldatavate eeskirjade kokkusobivuse edendamist…“ Seega on ühenduse seadusandjal mänguruumi selle hindamisel, kas meede on vajalik siseturu häireteta toimimiseks. Lepinguliste kohustuste puhul on kollisiooninormide ühtlustamine siseturu häireteta toimimiseks vajalik.

Käesoleva ettepaneku valdkonda hõlmava EÜ asutamislepingu IV jaotist ei kohaldata Taani suhtes vastavalt teda käsitlevale protokollile. Samuti ei kohaldata seda Iirimaa ega Suurbritannia suhtes, välja arvatud juhul, kui nimetatud riigid soovivad selle algatusega ühineda asutamislepingule lisatud protokollis kehtestatud tingimustel.

3.2. Subsidiaarsuse ja proportsionaalsuse põhimõte

Liikmesriigid ei suuda ettepaneku eesmärki ehk lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse kohta ühtsete eeskirjade vastuvõtmist kohtuotsuste parema etteaimatavuse tagamiseks täielikult saavutada ning seepärast võib seda meetme ulatuse tõttu paremini saavutada ühenduse tasandil. Seega võib ühendus võtta meetmeid vastavalt EÜ asutamislepingu artiklis 5 ettenähtud subsidiaarsuse põhimõttele. Kollisiooninormide ühtlustamisel peetakse täielikult kinni nimetatud artiklis ettenähtud proportsionaalsuse põhimõttest, sest sellega tugevdatakse õiguskindlust, nõudmata seejuures lepinguõiguse sisulist ühtlustamist.

Subsidiaarsuse ja proportsionaalsuse põhimõtte kohaldamist käsitleva protokolli punktis 6 on sätestatud, et „ muude seikade võrdsuse korral tuleks eelistada direktiive määrustele .“ Selle ettepaneku puhul on siiski kõige asjakohasem õigusakt määrus, sest määrusega sätestatakse ühtsed, üksikasjalikud, täpsed ja kohustuslikud eeskirjad kohaldatava õiguse kohta ning liikmesriikidel ei ole nende ülevõtmiseks vaja võtta ühtegi meedet. Kui aga liikmesriikidel oleks mänguruumi nende ülevõtmiseks, tekiks jällegi õiguskindlusetus, mille vastu ettepaneku abil tahetakse just võidelda.

4. ETTEPANEKU HINDAMNE

4.1. Õigusakti laadist johtuvad kohandused

Kuna Rooma konventsioon (edaspidi „konventsioon“) ja määrus on oma õiguslikult laadilt väga erinevad, tuleb lisaks vormi muutmisele (punkt 4.2) teha teatavad kohandused: näiteks lepinguosaliste riikide võimalus esitada reservatsioone (artikkel 22), võtta vastu uusi kollisiooninorme pärast teavitamismenetlust (artikkel 23) või konventsiooni piiratud kehtivusaeg (artikkel 30). Samuti ei ole enam vajadust konventsioonile lisatud kahe protokolli järele, mis käsitlevad selle tõlgendamist Euroopa Kohtus.

4.2. Kohandused Rooma konventsiooni ajakohastamiseks

Arvestades konventsiooni ja kavandatud määruse sarnasust, piirdutakse konventsioonis tehtud sisuliste muudatuste käsitlemisega.

Artikkel 1 – Reguleerimisala

Kavandatud muudatustega soovitakse viia tulevase Rooma I määruse reguleerimisala kooskõlla Brüsseli I määruse reguleerimisalaga ning võtta selles arvesse nõukogu ja Euroopa Parlamendi tehtud tööd Rooma II määruse eelnõu puhul. Punktis e kinnitatakse arbitraažikokkulepete ja kohtu valiku kokkulepete väljajätmist, sest enamik rohelisele raamatule vastajatest leidis, et esimesed on rahvusvahelisel tasandil juba piisavalt reguleeritud ning et kohtu valiku suhtes kohaldatava õiguse küsimus peaks lõpuks leidma lahenduse Brüsseli I määrusega. Punkti f on koondatud konventsiooni punkt e ning äriühinguõigust käsitlev punkt f. Konventsiooni punkti f esimene lause on välja jäetud, sest esindamise kohta on lisatud erireegel (artikkel 7). Punktis i tehakse ettepanek määrata kindlaks lepingueelsed kohustused. Saadud vastuste põhjal nähtub, et seda määratlust toetab enamike liikmesriikide õigussüsteemide analüüs ning lepingu mõiste kitsendav tõlgendus, mille Euroopa Kohus on Brüsseli I määruse artikli 5 lõikele 1 andnud oma pretsedendiõiguse raames. Rahvusvahelise eraõiguse tähenduses peetakse lepingueelseid kohustusi lepinguvälisteks ning neid hakkab reguleerima tulevane Rooma II määrus.

Artikkel 2 – Kolmanda riigi õiguse kohaldamine

Rooma II määruse eelnõu raames peetud aruteludest selgus, et konventsiooni artikli 2 pealkiri tekitab segadust teatavates keeltes, kus räägitakse universaalsest laadist: tundus, et selguse huvides oleks seda vaja muuta.

Artikkel 3 – Valikuvabadus

Lõike 1 teises ja kolmandas lauses kavandatud muudatuste eesmärk on kutsuda kohtunikke üles püüdma eristada oletatavast tahtest tegelikku implitsiitset tahet: ühelt poolt soovitatakse muudatustes võtta arvesse poolte käitumist ning teiselt poolt püütakse selgitada kohtu valiku mõju, et suurendada õigusemõistmise etteaimatavust.

Selleks et toetada veelgi tugevamini konventsiooni keskset põhimõtet – valikuvabadust – antakse lõikes 2 pooltele võimalus valida kohaldatavaks õiguseks muu kui riigi õigus. Kasutatud sõnastuse eesmärk on lubada valida UNIDROITi põhimõtted, Euroopa lepinguõiguse põhimõtted või muu ühenduse vabatahtlik meede, keelates siiski võimaluse valida lex mercatoria , mis ei ole piisavalt täpne, või eraviisilised kodifitseerimised, mida rahvusvaheline üldsus ei tunnusta piisavalt. Rahvusvahelist kaupade müüki käsitleva Viini konventsiooni artikli 7 lõike 2 eeskujul on määruses sätestatud, mida teha, kui teatavaid lepinguõigusi ei ole valitud õiguses selgesõnaliselt käsitletud, kui tegemist on muu kui riigi õigusega.

Lõige 4 on seotud seadusest tahtliku kõrvalehoidumisega ning see on seotud nii rahvusvaheliste kohustuslike sätetega artikli 8 tähenduses kui ka riigisisese õigussüsteemi siduvate normidega. Lõike 5 eesmärk on hoida ära ühenduse õigusest kõrvalehoidumist.

Artikkel 4 – Valiku puudumisel kohaldatav õigus

Säilitatud on konventsioonis sätestatu ehk selle riigi õiguse kohaldamine, kus on lepingule iseloomuliku teenuse osutaja alaline elu- või asukoht, kuid kavandatud muudatuste eesmärk on tugevdada õiguskindlust, muutes ühelt poolt pelgad eeldused kindlaksmääratud eeskirjadeks ja kaotades teiselt poolt erandiklausli. Kuna õigusaktis on keskne roll valikuvabadusel, siis on asjakohane, et õiguse valikust loobumise puhul kohaldatava õiguse eeskirjad oleksid võimalikult täpsed ja etteaimatavad, et pooltel oleks võimalik otsustada, kas nad soovivad kõnealust vabadust kasutada või mitte.

Erinevate lepingu liikide puhul kasutatavatest lahendustest arutati ainult punktides g ja h esitatud võimalusi ning kohtupraktika erinevust liikmesriigiti seoses iseloomuliku kohustuse kindlaksmääramisel. Pakutud lahendused põhinevad asjaolul, et ühenduse materiaalõiguse eesmärk on kaitsta frantsiisivõtjat ja turustajat nõrgemate pooltena.

Lõikes 2 on endiselt olulisel kohal lepingule iseloomulik kohustuse mõiste lepingute puhul, mille kohta lõikes 1 ei ole sätestatud konkreetseid eeskirju, näiteks keerulised lepingud, mida on raske üheselt kindlaks määrata, või lepingud, kus pooled osutavad vastastiku teenuseid, mida võib kõiki pidada lepingule iseloomulikuks kohutuseks.

Artikkel 5 – Tarbijalepingud

Lõikes 1 tehakse ettepanek uue kollisiooninormi kohta, mis on lihtne ja etteaimatav ning mis seisneb ainult tarbija alalise elukohajärgse õiguse kohaldamises, ilma et seejuures vähendataks ettevõtja mänguruumi lepingu koostamisel. Konventsioonile heideti rohelise raamatu raames saadud vastustes ette vastuoluliste olukordade tekitamist, s.t olukordade tekitamist, kus samaaegselt kohaldatakse nii kutseala esindaja kui tarbija suhtes kohaldatava õiguse kohustuslikke sätteid. Vaidluse korral toob selline keeruline lahendus kaasa täiendavad menetluskulud, mis on seda põhjendamatum, et tarbijavaidlused on tihti seotud väikeste summadega. Sellise segaolukorra vältimise kahest võimalusest – kas rakendada ühelt poolt täiel määral kutseala esindajate suhtes kohaldatavat õigust või teiselt poolt tarbija suhtes kohaldatavat õigust – on ainult viimane kokkusobiv asutamislepingus nõutud tarbijakaitse kõrge tasemega. Selline lahendus näib õiglane ka majandusliku reaalsuse seisukohast: tarbija teeb piiriüleselt sisseoste vaid aeg-ajalt, samas võivad enamik piiriülese kaubandusega tegelevatest kutseala esindajatest jagada teise riigi õiguse uurimisega seotud kulusid mitme toimingu vahel. Sisuliselt ei muuda selline lahendus kutseala esindaja olukorda, kelle jaoks seisneb tüüplepingu koostamise keerulisus just tarbijaõiguse kohustuslike sätetega arvestamises, kuid juba konventsioonis on nendeks kehtestatud tarbija alalise elukoha riigi sätted. Muude klauslite puhul, mis pooled võivad ise valida, on pooltel nii või teisiti vabadus koostada neile endale meelepärane leping. Seega ei ole oluline, kas need klauslid on reguleeritud ühe või teise poole õigusega.

Lõikes 2 täpsustatakse erireegli kohaldamise tingimused. Esimeses lauses täpsustatakse nüüd, et tarbija lepingupartner on kutseala esindaja. Lepingupartneri mõistet on täpsemalt määratlenud kohus. Nagu soovisid enamik rohelisele raamatule vastanutest, asendatakse teise lausega konventsiooni artikli 5 lõike 2 ja lõike 4 punkti b tingimused juba Brüsseli I määruse artiklis 15 kehtestatud suunatud tegevuse kriteeriumiga, et võtta arvesse kaugmüügimeetodite arengut, muutmata seejuures oluliselt erireegli reguleerimisala. Brüsseli I määruse vastuvõtmisel täpsustati nõukogu ja komisjoni ühisdeklaratsioonis[11], et kaitsesätete kohaldamiseks ei piisa sellest, kui ettevõtja suunab oma tegevuse tarbija alalise elukoha liikmesriiki, vaid selleks peab ettevõtja sõlmima ka oma tegevuse raames lepingu. „Veebisaidist ei piisa artikli 15 kohaldamiseks. See peab sisaldama ka teavet, milles kutsutakse üles sõlmima sidevahendi abil lepingut ning leping peab ka tegelikkuses mis tahes viisil olema sidevahendi abil sõlmitud. Sellisel puhul ei ole Internetis kasutatud keel ega vääring olulised.“ Kõnealuses deklaratsioonis silmas peetud veebisaidid ei pea tingimata olema interaktiivsed. Ka sellise veebisaidi eesmärk, kus palutakse tellimus saata faksiga, on sõlmida sidevahendi abil leping. Samas aga ei ole sellist eesmärki veebisaidil, kus pöördutakse küll toote kohta teabe jagamiseks kogu maailma tarbijate poole, kuid seejärel suunatakse nad lepingu sõlmimiseks turustaja või kohaliku esindaja juurde. Vastupidiselt konventsiooni artikli 5 lõikele 2 ei nõuta kavandatud määruses enam seda, et tarbija teeks lepingu sõlmimiseks vajalikud toimingud oma alalises elukoha riigis, sest sellisel nõudel ei ole Interneti kaudu sõlmitud lepingute puhul enam mõtet. Siiski lisatakse selle lõike viimase lausega kutseala esindaja kaitsmiseks klausel näiteks juhtudeks, kui ta on nõustunud sõlmima lepingu tarbijaga, kes oli talle valetanud oma alalise elukoha kohta. Interneti kaudu sõlmitud lepingute puhul peab kutseala esindaja veenduma, et tal oleks võimalik oma tüüpvormi alusel määrata kindlaks tarbija alaline elukoht.

Kavandatud määruses ei ole enam esitatud loetelu lepingutest, mille suhtes kohaldatakse erireeglit. Seega on selle reguleerimisala laiendatud nii, et see hõlmab kõiki tarbijaga sõlmitud lepinguid, välja arvatud neid, mis on selgesõnaliselt lõikest 3 välja jäetud.

Artikkel 6 – Individuaalsed töölepingud

Lõike 2 punktis a nimetatud põhimõtet on täiendatud fraasiga „riik, kust …", et võtta arvesse Euroopa Ühenduste Kohtu pretsedendiõigust Brüsseli I määruse artikliga 18 seotud küsimustes ning laia tõlgendust, mis ta on andnud hariliku töökoha mõistele. Tänu sellele muudatusele on eeskirja võimalik kohaldada näiteks lennuki pardal töötava personali suhtes, kui on olemas kindlaksmääratud asukoht, kust tööd korraldatakse või kus personalil on muid kohustusi tööandja suhtes (registreerimine, turvakontroll). Seega kohaldatakse lõike 2 punkti b harvemini. Ettepanekus antakse täiendavaid juhiseid selle kohta, kuidas teha kindlaks, kas välismaale lähetatud töötaja on teises riigis tööl ajutiselt, jättes selle siiski kitsalt määratlemata. Eelkõige kutsutakse muudatuses kohtunikku üles arvestama poolte kavatsustega.

Artikkel 7 – Esindaja tehtud tehingud

Esindaja tehtud tehingute puhul tekib kolme liiki õiguslikke suhteid – esiteks esindatava ja esindaja vahel, teiseks esindaja ja kolmanda isiku vahel ning kolmandaks esindatava ja kolmanda isiku vahel – kuid konventsiooniga on nendest reguleeritud vaid kaks esimest. Esindaja volituste küsimus oli artikli 1 lõike 2 punktist f välja jäetud. Sellist väljajätmist võis seletada nii kollisiooninormide mitmekesisusega, mis valitses konventsiooni üle läbirääkimiste pidamisel, kui ka 14. märtsi 1978. aastast pärineva ja esindamist käsitleva Haagi konventsiooniga. Ainult kolm liikmesriiki on sellele konventsioonile alla kirjutanud ja/või selle ratifitseerinud ning riigid on oma lähenemisviisi selles küsimuses ühtlustanud; seega ei ole väljajätmine enam asjakohane. Kavandatud määruses on koondatud ühte artiklisse kõik reeglid õiguslike suhete kohta, mis tekivad lepingu sõlmimisel esindaja kaudu.

Artikkel 8 – Kohustuslikud sätted

Lõikes 1 tehakse ettepanek rahvusvaheliste kohustuslike sätete määratluse kohta artikli 8 tähenduses, mis põhineb Euroopa Kohtu otsusel Arblade kohtuasjas.[12] Selle kohtuotsuse põhjenduste punktis 31 tuletatakse meelde, et kui riigisiseseid sätteid liigitatakse kohustuslike sätete alla, siis et tähenda see iseenesest, et need tohivad olla asutamislepinguga vastuolus. Selliseid põhjendustele toetuvad riigisisesed õigusakte saab ühenduse õiguses arvestada vaid juhul, kui need vastavad asutamislepingus ettenähtud eranditele ühenduse vabadustest. Lõikes 3 täpsustatakse tingimused, mida kohtunik võib võtta aluseks, otsustades teise riigi kohustuslike sätete kohaldamise üle. Rohelise raamatu vastuste põhjal oli võimalik teha kindlaks otsused, milles toetuti teise riigi kohustuslike sätete mõistele, kaasa arvatud liikmesriikides, kes on esitanud konventsiooni artikli 7 lõike 1 kohta reservatsioonid. Vajadus sellise võimaluse järele on leidnud kinnitust seda enam, et Brüsseli I määruses on teatavatel juhtudel ette nähtud alternatiivne pädevus: seega näib tõelises Euroopa õigusruumis olevat olulisel kohal asja menetleva kohtuniku võimalus võtta arvesse teise liikmesriigi kohustuslikke sätteid, kui vaidlus on viimasega tugevalt seotud ning tema kohtutele oleks hageja võinud samuti hagi esitada.

Artikkel 10 – Lepingu vormiline kehtivus

Võttes arvesse sidevahendi abil sõlmitud lepingute rohkust, tundub, et konventsiooni lepingute vormilist kehtivust käsitlevad sätted on liiga ranged. Lepingute või ühepoolsete tehingute vormilise kehtivuse hõlbustamiseks on lisatud täiendavaid alternatiivseid ettepanekuid. Lõigetesse 1 ja 2 on kaasatud erireeglid esindaja abil sõlmitud lepingute kohta.

Artikkel 13 – Nõude loovutamine ja nõude üleminek lepingu alusel

Nõude loovutamisel ja selle üleminekul lepingu alusel on majanduses sama ülesanne ning neid käsitletakse nüüd samas artiklis. Lõikes 3 lisatakse uus kollisiooninorm, mis on seotud õigusega esitada üleläinud nõudeid kolmandale isikule; sellist lahendust pakuti enamikes vastustes, mis on võetud aluseks ka ÜRO Rahvusvahelise kaubandusõiguse komisjoni 2001. aasta konventsioonis nõuete loovutamise kohta rahvusvahelises kaubanduses.

Artikkel 14 – Nõude üleminek seaduse alusel

Nõude üleminek lepingu alusel on hõlmatud artikliga 13 ning artiklis 14 käsitletakse üksnes nõude üleminekul seaduse alusel, nagu see on ette nähtud näiteks juhul, kui kannatanu õigused lähevad üle talle kahju hüvitanud kindlustajale. Muudatuses on võetud arvesse nõukogu ja Euroopa Parlamendi tööd Rooma II määruse ettepaneku raames, mille eesmärk oli seda teatavates õigussüsteemides puuduvat mehhanismi lihtsamalt selgitada.

Artikkel 15 – Võlgnike paljusus

Muudatustes on võetud arvesse eespool nimetatud töö tulemusi, et käsitleda nõude üleminekut ja võlgnike paljusust kahe eri reegli puhul ning esitada lihtsamalt kollisiooninorm võlgnike paljususe korral. Viimase lausega soovitakse täpsustada sellise võlgniku olukorda, kelle suhtes kohaldatakse eri kaitset.

Artikkel 16 – Tasaarvestamine

Rohelisele raamatule saadud vastustest saadi kinnitust järeldusele, et vaja oleks reeglit tasaarvestamise kohta, arvestades, et tasaarvestamine lepingu alusel on juba reguleeritud artiklite 3 ja 4 üldsätetega. Valitud lahenduse eesmärk on hõlbustada tasaarvestamist, arvestades samal ajal nende isikute õiguspäraste ootustega, kes ei ole ise seda algatanud.

Artikkel 18 – Seostatus alalise elu- ja asukohaga

Rooma II määruse ettepaneku eeskujul määratletakse artiklis 18 alalise asukoha mõiste, eelkõige juriidiliste isikute puhul.

Artikkel 21 – Mitme õiguskorraga riigid

Kui riik koosneb mitmest territoriaalüksusest, millest igaühes kehtivad lepinguliste kohustuste suhtes oma õigusnormid, tuleb käesolevat määrust õigusnormide vastuolu korral kohaldada ka nende üksuste vahel, et tagada etteaimatavus ja õiguskindlus ning Euroopa õigusnormide ühtne kohaldamine igas olukorras, mis on seotud kollisiooninormidega.

Artikkel 22 – Seos teiste ühenduse õigusaktidega

Sarnaselt konventsiooni artikliga 20 täpsustatakse artiklis 22 määruse seos teiste ühenduse õigusaktidega. Punktis a käsitletakse kollisiooninorme ühenduse teisestes, konkreetseid valdkondi käsitlevates õigusaktides, mis on esitatud I lisas. Punkti b eesmärk on tagada ühtlus võimaliku vabatahtliku õigusaktiga, mis võidakse töötada välja projekti "Euroopa lepinguõigus" raames. Punktis c käsitletakse kavandatud määruse kokkusobivust õigusnormidega, mille eesmärk on edendada siseturu häireteta toimimist.

Artikkel 23 – Seos kehtivate rahvusvaheliste konventsioonidega

Kavandatud muudatuste eesmärk on leida tasakaal selle vahel, et liikmesriigid peaksid kinni oma rahvusvahelistest kohustustest ja et tekiks tõeline Euroopa õigusruum, muutes kehtivat õigussüsteemi läbipaistvamaks sel teel, et avaldatakse need konventsioonid, milles liikmesriigid osalevad. Lõikes 2 kehtestatakse põhimõte, mille kohaselt kehtivad rahvusvahelised konventsioonid on kavandatud määruse suhtes ülimuslikud. Siiski sätestatakse erand juhtudeks, kui kõik olulised lepingu asjaolud on seotud sõlmimise ajal ühe või mitme liikmesriigiga. Kahe korra – konventsiooni kohaldamine selle ratifitseerinud liikmesriikide suhtes ning kavandatud määruse kohaldamine teiste suhtes – kooseksisteerimine häiriks siseturu toimimist. Lõike 3 eesmärk on eelkõige käsitleda kahepoolseid lepinguid, mis on sõlmitud uute liikmesriikide vahel.

2005/0261 (COD)

Ettepanek

EUROOPA PARLAMENDI JA NÕUKOGU MÄÄRUS

lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse kohta (Rooma I määrus)

EUROOPA PARLAMENT JA EUROOPA LIIDU NÕUKOGU,

võttes arvesse Euroopa Ühenduse asutamislepingut, eriti selle artikli 61 punkti c ja artikli 67 lõike 5 teist taanet,

võttes arvesse komisjoni ettepanekut,[13]

võttes arvesse majandus- ja sotsiaalkomitee arvamust,[14]

toimides asutamislepingu artiklis 251 sätestatud korras[15]

ning arvestades järgmist:

(1) Liit on seadnud eesmärgiks säilitada ning arendada vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevat ala. Selleks peab ühendus eelkõige võtma tsiviilasjades tehtava õigusalase koostöö raames piiriülese toimega meetmeid, mis on vajalikud siseturu häireteta toimimiseks, ning mille eesmärk on muu hulgas hõlbustada liikmesriikides kollisiooninormide suhtes kohaldatavate eeskirjade kokkusobivust.

(2) Selleks et rakendada tõhusalt Amsterdami lepingu asjakohaseid sätteid, võttis justiits- ja siseküsimuste nõukogu 3. detsembril 1998 vastu tegevuskava Amsterdami lepingus sätestatud vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala optimaalse rakenduskorra kohta,[16] rõhutades kollisiooninormide kokkusobivuse olulisust kohtuotsuste vastastikuse tunnustamise saavutamiseks, ning kutsus üles vaatama vajaduse korral uuesti läbi teatavad lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatavat õigust käsitleva konventsiooni sätted, võttes arvesse teistes ühenduse õigusaktide eeskirjades kollisiooninormide kohta kehtestatud erisätteid.

(3) 15. ja 16. oktoobril 1999. aasta Tampere istungjärgul kinnitas Euroopa Ülemkogu, et kohtuotsuste vastastikuse tunnustamise põhimõte on Euroopa õigusruumi loomiseks esmatähtis meede. Meetmeprogrammis kohtuotsuste vastastikuse tunnustamise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades[17] on täpsustatud, et kollisiooninormide ühtlustamise meetmed on kaasnevad meetmed, mis hõlbustavad kõnealuse põhimõtte rakendamist. Haagi programmis[18] kinnitas Euroopa Ülemkogu, et lepinguliste kohustustega seotud tööd kollisiooninormide valdkonnas tuleks teostada aktiivselt.

(4) Selleks et vältida konkurentsi moonutamist ühenduse õigussubjektide vahel ning edendada vaidluste tulemuste etteaimatavust, õiguskindlust ja kohtuotsuste vastastikust tunnustamist, on siseturu häireteta toimimiseks vaja, et liikmesriikides kehtivate kollisiooninormide kohaselt tuleks kohaldada sama riigi õigust, sõltumata sellest, missuguse riigi kohtusse hagi esitatakse. Samadel kaalutlustel on vaja võimalikult suurt ühtlust kolme õigusakti vahel, milleks on käesolev määrus, nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määrus nr 44/2001/EÜ kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades („Brüsseli I määrus“)[19] ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EÜ) nr […] lepinguväliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse kohta („Rooma II määrus“).

(5) Selleks et tagada ühenduse õigusaktide läbipaistvus, on vaja, et võimalikult palju kollisiooninorme käsitletaks ühes õigusaktis või et käesolevas määruses esitataks valdkondlikes õigusaktides sisalduvate erieeskirjade loetelu, kui selline võimalus puudub.

(6) Määruse reguleerimisala peab olema määratud kindlaks selliselt, et oleks tagatud ühtlus määrusega 44/2001/EÜ ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrusega (EÜ) nr […] lepinguväliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse kohta („Rooma II määrus“).

(7) Lepinguliste kohustuste kollisiooninormide nurgakiviks peab olema lepingupoolte vabadus kohaldatavat õigust valida.

(8) Et aidata kaasa õigusakti üldeesmärgi ehk õiguskindluse saavutamisele Euroopa õigusruumis, peab kollisiooninormide etteaimatavus olema suur. Siiski peab kohtunikul olema piiratud juhtudel teatav vabadus määrata kindlaks selline õigus, mis on konkreetse olukorraga kõige tihedamini seotud.

(9) Kui lepingud on sõlmitud nõrgema poolega, siis on asjakohane neid kaitsta kollisiooninormidega, mis on nende huvide suhtes soodsamad kui üldeeskirjad.

(10) Tarbijalepingu puhul peab kollisiooninormi alusel olema võimalik vähendada kulusid, mis on seotud tarbijalepingu vaidluste lahendamisega, sest reeglina on sellised vaidlused seotud väikeste summadega, ning võtma arvesse kaugmüügimeetodite arengut. Ühtsuse tagamiseks määrusega 44/2001/EÜ on vaja ühelt poolt, et selles osutataks tarbijakaitse eeskirja kohaldamise eeltingimusena „suunatud tegevuse“ mõistele, ning teiselt poolt, et seda mõistet tõlgendataks mõlemas õigusaktis samamoodi, pidades silmas, et nõukogu ja komisjoni ühisdeklaratsioonis[20] määruse 44/2001/EÜ artikli 15 kohta on täpsustatud, et selleks, et artikli 15 lõike 1 punkti c kohaldataks, „Ei piisa sellest, et ettevõte suunab oma tegevuse ühte liikmesriiki või mitme liikmesriigi hulgas ka nimetatud liikmesriiki, kus on tarbija alaline elukoht, vaid selleks tuleb tal oma tegevuse raames sõlmida ka leping.“ Samuti tuletatakse deklaratsioonis meelde, et „ Veebisaidist ei piisa artikli 15 kohaldamiseks. See peab sisaldama ka teavet, milles kutsutakse üles sõlmima sidevahendi abil lepingut ning leping peab ka tegelikkuses mis tahes viisil olema sidevahendi abil sõlmitud. Sellisel puhul ei ole Internetis kasutatud keel või vääring olulised.“

(11) Individuaalsete töölepingute puhul peab olema kollisiooninormi alusel võimalik määrata kindlaks, millise riigi õigusega töösuhe on tegelikult kõige tihedamini seotud. See norm ei kahjusta lähetusriigi kohustuslike sätete kohaldamist, mis on ette nähtud 16. detsembri 1996. aasta direktiivis 96/71/EÜ töötajate lähetamise kohta seoses teenuste osutamisega.[21]

(12) Esindaja tehtud tehingu puhul tuleks lisada kollisiooninorm, mis hõlmab kolme õiguslikku suhet, mis tekib sel puhul esindatava, esindaja ja kolmanda isiku vahel. Esindatava ja kolmanda isiku vahel tehtud tehingu suhtes kohaldatakse edasi käesoleva määruse üldsätteid.

(13) Et pidada kinni avalikust korrast liikmesriikides, on vaja erieeskirju, mis on seotud kohustuslike sätete ja nendest avaliku korra kaalutlustel tehtavate eranditega. Nende eeskirjade kohaldamine peab olema kooskõlas asutamislepinguga.

(14) Õiguskindluse huvides on vaja määratleda selgelt alaline asukoht, eriti juriidiliste isikute puhul. Vastupidiselt määruse 44/2001/EÜ artikli 60 lõike 1 punktis c kehtestatud kolmele kriteeriumile peab kollisiooninorm piirduma ühega, sest vastasel juhul ei oleks lepingupooltel võimalik aimata ette, missugust õigust oma olukorra suhtes kohaldada.

(15) Täpsustada tuleks käesoleva määruse ja teatavate teiste ühenduse õigusaktide omavahelist seost.

(16) Kuna liikmesriigid peavad võetud rahvusvahelistest kohustustest kinni pidama, ei mõjuta määrus konventsioone, milles liikmesriigid on osalised ning mis reguleerivad eri valdkondi. Kui kõik juhtumiga seotud asjaolud on seotud liidu territooriumiga, võib teatavate rahvusvaheliste konventsioonide rakendamine, milles on osalised vaid teatavad liikmesriigid, sattuda siiski vastuollu tõelise Euroopa õigusruumi eesmärgiga. Siis oleks asjakohane kohaldada käesolevat määrust. Selleks et tagada parem ülevaade sellealastest kehtivatest rahvusvahelistest lepingutest, peaks komisjon avaldama liikmesriikidelt saadud teabe põhjal Euroopa Liidu Teatajas nende loetelu.

(17) Kuna liikmesriigid ei saa täielikult täita kavandatavate meetmete eesmärki võtta vastu ühtseid eeskirju lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatava õiguse kohta, et tagada selles valdkonnas paremini kohtuotsuste etteaimatavus, ning seda oleks kõnealuste meetmete mõju tõttu lihtsam saavutada ühenduse tasandil, võib ühendus võtta meetmeid kooskõlas asutamislepingu artiklis 5 sätestatud subsidiaarsuse põhimõttega. Vastavalt nimetatud artiklis kehtestatud proportsionaalsuse põhimõttele ei lähe määrus kaugemale, kui on vajalik selle eesmärgi saavutamiseks, sest ta tugevdab õiguskindlust, nõudmata seejuures liikmesriikide õiguse ühtlustamist.

(18) [Iirimaa ja Ühendkuningriik on Euroopa Liidu lepingule ja Euroopa Ühenduse asutamislepingule lisatud Iirimaa ja Ühendkuningriigi seisukohta käsitleva protokolli artikli 3 kohaselt teatanud soovist osaleda käesoleva määruse vastuvõtmisel ning rakendamisel. / Iirimaa ja Ühendkuningriik on Euroopa Liidu lepingule ja Euroopa Ühenduse asutamislepingule lisatud Iirimaa ja Ühendkuningriigi seisukohta käsitleva protokolli artiklite 1 ja 2 kohaselt teatanud, et ei osale käesoleva määruse vastuvõtmisel, ning seetõttu seda kahe nimetatud riigi suhtes ei kohaldata.]

(19) Taani on Euroopa Liidu lepingule ja Euroopa Ühenduse asutamislepingule lisatud Taani seisukohta käsitleva protokolli artiklite 1 ja 2 kohaselt teatanud, et ei osale käesoleva määruse vastuvõtmisel, ning seetõttu seda tema suhtes ei kohaldata.

ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA MÄÄRUSE:

Esimene peatükk - Reguleerimisala

Artikkel 1 – Reguleerimisala

1. Käesolevat konventsiooni kohaldatakse lepinguliste kohustuste suhtes tsiviil- ja kaubandusasjades igas olukorras, kus tuleb valida eri riikide õiguse vahel.

Seda ei kohaldata eelkõige maksu-, tolli- ja haldusasjade suhtes.

2. Käesoleva määruse reguleerimisalast jäetakse välja:

a) füüsilise isiku õiguslik seisund ning õigus- ja teovõime, ilma et see piiraks artikli 12 kohaldamist;

b) kohustused, mis tulenevad perekonnasuhetest või suhetest, mis toovad vastavalt nende suhtes kohaldatavale õigusele kaasa sarnased tagajärjed, kaasa arvatud ülalpidamiskohustused;

c) abielusuhtest või omandisuhtest tulenevad kohustused, mis toovad vastavalt nende suhtes kohaldatavale õigusele kaasa abielu, testamendi ja pärimisega sarnased tagajärjed;

d) vekslitest, tšekkidest ja võlakirjadest ning muudest vabalt kaubeldavatest väärtpaberitest tulenevad kohustused sel määral, mil selliste vabalt kaubeldavate väärtpaberite alusel tekkinud kohustused tulenevad nende kaubeldavusest;

e) arbitraažikokkulepped ja kohtu valiku kokkulepped;

f) äriühinguõiguse ning muid juriidilisi isikuid ja organiseeritud isikute ühendusi käsitleva õiguse alla kuuluvad küsimused, nagu näiteks asutamine registreerimise teel või muul viisil, teo- ja õigusvõime, struktuur või äriühingute ning muude juriidiliste isikute ja organiseeritud isikute ühenduste likvideerimine ning osanike ja liikmete kui niisuguste isiklik vastutus äriühingu, muu juriidilise isiku või ühenduse kohustuste eest ning küsimus, kas esindaja võib panna esindatavale või äriühingu, juriidilise isiku või organiseeritud isikute ühenduse organ sellele äriühingule, juriidilisele isikule või organiseeritud isikute ühendusele kohustusi kolmanda isiku ees;

g) usaldusfondi ( trust ) loomine ning suhted asutajate, usaldusomanike ja kasusaajate vahel;

h) tõendid ja menetlused, ilma et see piiraks artikli 17 kohaldamist;

i) kohustused, mis tulenevad lepingueelsetest suhetest.

3. Käesoleva lepingu tähenduses on liikmesriigid kõik liikmesriigid, välja arvatud Taani [,Iirimaa ja Ühendkuningriik].

Artikkel 2 – Kolmandate riikide õiguse kohaldamine

Iga käesolevas määruses nimetatud õigust kohaldatakse sellest olenemata, kas tegemist on liikmesriigi õigusega.

II peatükk – Ühtsed eeskirjad

Artikkel 3 – Valikuvabadus

1. Ilma et see piiraks artiklite 5, 6 ja 7 kohaldamist, kohaldatakse lepingu suhtes lepingupoolte valitud õigust.

Valik peab olema väljendatud selgelt või nähtuma selgesti lepingutingimustest või juhtumi asjaoludest. Kui lepingupooled on otsustanud valida ühe liikmesriigi kohtu või kohtud, et lahendada lepingust tekkinud või tekkivad vaidlused, siis eeldatakse, et pooled on ka valinud kõnealuse liikmesriigi õiguse.

Omal valikul võivad pooled valida kas terve lepingu või üksnes mõne selle osa suhtes kohaldatava õiguse.

2. Samuti võivad pooled valida kohaldatavaks õiguseks rahvusvaheliselt tunnustatud lepinguõiguse põhimõtted ja eeskirjad.

Nende põhimõtete või eeskirjadega reguleeritud valdkondadega seotud küsimused, mis ei ole selgesõnaliselt poolte vahel kokku lepitud, reguleeritakse nimetatud valdkondade üldpõhimõtete kohaselt või viimaste puudumisel vastavalt sellele õigusele, mida kohaldatakse käesoleva määruse kohaselt juhtudel, kui valikut ei ole tehtud.

3. Pooled võivad igal ajal kokku leppida selles, et lepingu suhtes hakatakse kohaldama muud õigust, kui selle suhtes kohaldati varem kas käesoleva artikli alusel tehtud valiku või muude käesoleva määruse sätete alusel. Pärast lepingu sõlmimist poolte tehtud muudatused kohaldatavas õiguses ei piira selle vormilist kehtivust artikli 10 alusel ega kahjusta kolmandate isikute õigusi.

4. Kui kõik muud juhtumi asjaolud on valiku tegemise ajal seotud üksnes ühe riigiga, ei piira tõsiasi, et pooled on valinud vastavalt lõigetele 1 ja 2 muu riigi õiguse kohaldamise ja kohtuasutuse, selliste esimese riigi õigusnormide kohaldamist, millest lepingu alusel ei saa erandit teha (edaspidi “kohustuslikud sätted”).

5. Kui pooled valivad kohaldatavaks õiguseks muu kui mõne liikmesriigi õiguse, ei saa see mõjutada ühenduse õiguse nende kohustuslike sätete kohaldamist, mis sel konkreetsel juhul kehtivad.

6. Poolte nõusoleku olemasolu ja kehtivus kohaldatava õiguse valiku suhtes määratakse kindlaks artiklite 9, 10 ja 12 kohaselt.

Artikkel 4 – Valiku puudumisel kohaldatav õigus

1. Kui õigust ei ole valitud vastavalt artiklile 3, määratakse lepingute suhtes kohaldatav õigus kindlaks järgmiselt:

a) müügileping on reguleeritud selle riigi õigusega, kus on müüja alaline elu- või asukoht;

b) teenuse osutamise leping on reguleeritud selle riigi õigusega, kus on teenuse osutaja alaline elu- või asukoht;

c) veoleping on reguleeritud selle riigi õigusega, mis on vedaja alaline elu- või asukoht;

d) leping, mille esemeks on õigus kinnisasjale või õigus kasutada kinnisasja, on reguleeritud selle riigi õigusega, kus kinnisasi asub;

e) punktist d olenemata on üürileping, mis on sõlmitud kinnisasja ajutiseks isiklikuks kasutamiseks maksimaalselt kuueks järjestikuseks kuuks, reguleeritud selle riigiõigusega, kus on omaniku alaline elu- või asukoht, tingimusel et üürnik on füüsiline isik ja tema alaline elukoht on samas riigis;

f) intellektuaal- või tööstusomandileping on reguleeritud selle riigi õigusega, kus on selle isiku alaline elukoht, kes annab õigused üle või loovutab need;

g) frantsiisileping on reguleeritud selle riigi õigusega, kus on frantsiisivõtja alaline elu-või asukoht;

h) turustusleping on reguleeritud selle riigi õigusega, kus on turustaja alaline elu- või asukoht.

2. Lõikes 1 osutamata lepingud on reguleeritud selle riigi õigusega, mis on lepingule iseloomuliku kohustuse täitja alaline elu- või asukoht lepingu sõlmise ajal. Kui lepingule iseloomulikku kohustust ei ole võimalik kindlaks määrata, kohaldatakse lepingu suhtes selle riigi õigust, millega see on kõige tugevamalt seotud.

Artikkel 5 – Tarbijalepingud

1. Järgmises lõikes määratletud ja selles kehtestatud tingimustele vastavad tarbijalepingud on reguleeritud selle liikmesriigi õigusega, kus on tarbija alaline elukoht.

2. Lõiget 1 kohaldatakse lepingute suhtes, mille füüsiline isik ehk tarbija, kelle alaline elukoht asub liikmesriigis, on sõlminud majandustegevusest või kutsealast sõltumatul eesmärgil, ning teine isik ehk kutseala esindaja, kes teeb seda oma kutsealase tegevuse käigus.

Seda kohaldatakse tingimusel, et leping on sõlmitud isikuga, kes tegeleb tarbija alalise elukoha liikmesriigis kutse- või äritegevusega või kelle selline tegevus on mis tahes vahenditega suunatud nimetatud liikmesriiki või muu hulgas ka nimetatud liikmesriiki, ning kui leping on seotud sellise tegevusega, välja arvatud juhul, kui kutseala esindajale ei ole tarbija alaline elukoht teada ega selline teadmatus ei ole tingitud temapoolsest hooletusest.

3. Lõiget 1 ei kohaldata järgmiste lepingute suhtes:

1. teenuse osutamise lepingute suhtes, kui tarbijale tuleb teenust osutada üksnes väljaspool tarbija alalist elukoha riiki;

2. muude veolepingute suhtes kui pakettreisilepingud 13. juuni 1990. aasta direktiivi 90/314/EMÜ tähenduses;

3. lepingud, mille esemeks on õigus kinnisasjale või õigus kasutada kinnisasja, välja arvatud lepingud, mille esemeks on osaajalise kasutamise õigus 26. oktoobri 1994. aasta direktiivi 94/47/EÜ tähenduses.

Artikkel 6 – Individuaalsed töölepingud

1. Olenemata artikli 3 sätetest, ei põhjusta töölepingu puhul poolte valitud õigus töötaja ilmajätmist kaitsest, mis on talle ette nähtud kohustuslike sätetega, mida käesoleva artikli kohaselt kohaldataks õiguse valiku puudumisel.

2. Artikli 3 kohase valiku puudumisel kohaldatakse töölepingu suhtes:

4. selle riigi õigust, kus või kust töötaja teeb harilikult oma lepingujärgselt tööd. Selline hariliku töö asukohta ei loeta muutunuks, kui töötaja ajutisel töötamisel teises riigis. Töötamine teises riigis on ajutine, kui töötaja peab pärast ülesannete täitmist välismaal asuma tagasi tööle oma elukohajärgsesse riiki. Uue töölepingu sõlmimine algse tööandjaga või temaga samasse kontserni kuuluva tööandjaga ei tähenda, et töötamist teises riigis ei saaks pidada ajutiseks;

5. kui töötaja ei tee oma harilikku tööd samas riigis või samast riigist või kui ta teeb oma seda territooriumil, mis ei kuulu ühegi riigi suveräänsuse alla, siis selle riigi õigust, kus asub asutus, mille kaudu töötaja on tööle võetud.

3. Lõikes 2 nimetatud õiguse võib jätta kohaldamata, kui asjaoludest tervikuna ilmneb, et leping on tugevamalt seotud mõne teise riigiga; sel juhul kohaldatakse lepingu suhtes selle teise riigi õigust.

Artikkel 7 – Esindaja tehtud tehing

1. Artikli 3 kohase valiku puudumisel on esindatava ja esindaja vaheline tehing reguleeritud selle riigi õigusega, kus on esindaja alaline elukoht, välja arvatud juhul, kui esindaja põhitegevus toimub või peab toimuma riigis, kus on esindatava alaline elukoht, ning sellisel juhul kohaldatakse viimase riigi õigust.

2. Esindatava ja kolmanda isiku vahelised suhted, mis tekivad esindaja tegutsedes oma volituste piires, ületades oma volitusi või ilma volitusteta, on reguleeritud riigi õigusega, kus oli esindaja alaline elukoht tema tegutsemise ajal. Siiski kohaldatakse selle riigi õigust, kus esindaja tegutses, kui esindatava, kelle nimel esindaja tegutses, või kolmanda isiku alaline elu- või asukoht on nimetatud riigis või kui esindaja tegutses seal börsil või osales oksjonil.

3. Kui esindatav või kolmas isik on nimetatud lõikega hõlmatud õigusliku suhte suhtes kohaldatava õiguse kirjalikult kindlaks määranud ja teine pool on selle selgesõnaliselt heaks kiitnud, kohaldatakse nende küsimuste suhtes selliselt kindlaksmääratud õigust, olenemata lõikest 2.

4. Samuti on lõikes 2 nimetatud õigusega reguleeritud esindatava ja kolmanda isiku vahelised suhted, mis tekivad esindaja tegutsedes oma volituste piires, ületades oma volitusi või ilma volitusteta.

Artikkel 8 – Kohustuslikud sätted

1. Kohustuslikud sätted on sätted, millest kinnipidamist peetakse riigi poliitilise, sotsiaalse või majanduskorralduse säilitamise seisukohast niivõrd oluliseks, et nende kohaldamist nõutakse igas olukorras, mis kuuluvad nende reguleerimisalasse, olenemata sellest, millist õigust käesoleva määruse kohaselt muidu kohaldatakse.

2. Käesolev määrus ei tohi kahjustada asja menetleva kohtu asukohariigi kohustuslike sätete kohaldamist.

3. Samuti võidakse jõustada muu kui valitud kohtu asukohariigi kohustuslikke sätteid, kui konkreetne olukord on teise kõnealuse riigiga tugevalt seotud. Kohtunik arvestab kohustuslike sätete jõustamise üle otsustamisel nende olemust ja otstarvet vastavalt lõike 1 määratlusele ning tagajärgi, mis nende kohaldamisel või kohaldamata jätmisel oleks kõnealuste kohustuslike sätetega taotletava eesmärgi seisukohast ja poolte jaoks.

Artikkel 9 – Lepingu sisuline kehtivus

1. Lepingu või lepingutingimuse olemasolu ja kehtivus määratakse selle õiguse alusel, mis kehtiks lepingu või lepingutingimuse suhtes käesoleva määruse alusel, kui leping või lepingutingimus kehtiks.

2. Kui aga asjaoludest ilmneb, et lepingupoole tegevuse tagajärgi ei oleks mõistlik kindlaks teha eelmises lõikes nimetatud õiguse alusel, võib pool oma elukoha riigi õigusele tuginedes tõendada, et ta ei ole oma nõusolekut andnud.

Artikkel 10 – Lepingu vormiline kehtivus

1. Samas riigis viibivate isikute vahel sõlmitud leping on vormiliselt kehtiv, kui see vastab lepingu suhtes käesoleva määruse alusel kohaldatava õiguse vorminõuetele või selle riigi vorminõuetele, kus viibib üks lepingupool või tema esindaja lepingu sõlmimise ajal, või riigi nõuetele, mis on ühe või teise poole alaline elu- või asukoht sel ajal.

2. Olemasoleva või kavandatava lepinguga seotud ühepoolne tehing on vormiliselt kehtiv, kui see vastab lepingu suhtes käesoleva määruse alusel kohaldatava õiguse või selle riigi õiguse vorminõuetele, kus tehing on sõlmitud, või selle riigi õigusele, mis on lepingu koostanud isiku alaline elu- või asukoht lepingu sõlmimise ajal.

3. Käesoleva artikli lõikeid 1 ja 2 ei kohaldata sellise lepingu suhtes, mille suhtes kohaldatakse artiklit 5. Sellise lepingu vormilise kehtivuse suhtes kohaldatakse tarbija alalise elukohariigi õigust.

4. Olenemata käesoleva artikli lõigetest 1–3 kehtivad sellise lepingu suhtes, mille esemeks on õigus kinnisasjale või õigus kasutada kinnisasja, selle riigi õiguse kohustuslikud vorminõuded, kus kinnisasi asub, kui selle õiguse kohaselt on tegemist kohustuslike sätetega käesoleva määruse artikli 8 tähenduses.

Artikkel 11 – Kohaldatava õiguse ulatus

1. Käesoleva määruse alusel lepingu suhtes kohaldatav õigus reguleerib eelkõige:

6. tõlgendamist;

7. lepingu täitmist;

8. kohtu poolt talle menetlusõiguse alusel antud volituste raames lepingu rikkumise tagajärgede hindamist, sealhulgas tekitatud kahju hindamist niivõrd, kui see on õigusega reguleeritud;

9. kohustuste lõppemise mitmesuguseid viise ning aegumistest ja tähtaja möödumisest tulenevat õiguste kaotamist;

10. lepingu tühisuse tagajärgi.

2. Lepingu täitmise viis ja lepingu täitmata jätmise korral võetavad meetmed määratakse kindlaks, võttes arvesse selle riigi õigust, kus lepingut täidetakse.

Artikkel 12 – Teovõimetus

Samas riigis olevate isikute vahel sõlmitud lepingus võib füüsiline isik, kes oleks kõnealuse riigi õiguse kohaselt teovõimeline, tugineda oma teovõimetusele muu riigi õigusest lähtudes üksnes siis, kui teine lepingupool oli sellest teovõimetusest lepingu sõlmimise ajal teadlik või ei olnud oma hooletuse tõttu sellest teadlik.

Artikkel 13 – Nõude loovutamine ja nõude üleminek lepingu alusel

1. Senise võlausaldaja ja uue võlausaldaja vastastikuseid kohustusi muu isiku suhtes nõude loovutamise või lepingu alusel ülemineku korral reguleeritakse selle õigusega, mida käesoleva määruse alusel kohaldatakse senise ja uue võlausaldaja vahelise lepingu suhtes.

2. Loovutatava nõude suhtes kohaldatava õigusega määratakse nõude loovutatavus, uue võlausaldaja ja võlgniku suhe nõude loovutamisel või selle üleminekul, tingimused, mille alusel uus võlausaldaja võib võlgnikult nõuda kohustuse täitmist, ning millal võlgniku kohustused loetakse täidetuks.

3. Uue võlausaldaja õigus nõuda kolmandalt isikult kohustuse täitmist on reguleeritud selle riigi õigusega, mis on loovutaja või üleandja alaline elu- või asukohta loovutamise või üleandmise ajal.

Artikkel 14 – Nõude üleminek seaduse alusel

Kui kolmandal isikul on võlausaldaja ees täita lepinguline kohustus, on kolmanda isiku õigus esitada võlgnikule nõue reguleeritud selle õigusega, mida kohaldatakse kolmanda isiku kohustuse täitmise suhtes.

Artikkel 15 – Võlgnike paljusus

Kui võlausaldajal on nõudeõigus mitme võlgniku vastu, kes vastutavad kohustuse täitmise eest ühiselt ning kui üks võlgnikest on võlausaldaja ees juba kohustuse täitnud, on selle võlgniku tagasinõudeõigus teiste võlgniku suhtes reguleeritud selle õigusega, mida kohaldatakse võlgniku kohustuse suhtes võlausaldaja ees. Kui võlausaldaja ees võlgniku kohustuste suhtes kohaldatavas õiguses on ette nähtud eeskirjad võlgniku kaitsmiseks vastutuselevõtmisega seotud meetmete eest, võib ta nendele toetuda ka teiste võlgnike suhtes.

Artikkel 16 – Tasaarvestamine

1. Tasaarvestamise puhul kohaldatakse sama õigust kui selle kohustuse suhtes, mille tasaarvestamist nõutakse.

Artikkel 17 – Tõendamiskohustus

1. Käesoleva määruse alusel lepingu suhtes kehtivat õigust kohaldatakse sel määral, mil see sisaldab lepinguõiguse kohta sätteid, mis seavad õiguslikke eeldusi või määravad kindlaks tõendamiskohustuse.

2. Tehingut võib tõendada mis tahes viisil, mida tunnustab kohtu asukohariigi õigus või mõni muu artiklis 10 nimetatud õigus, mille alusel tehing on vormiliselt kehtiv, tingimusel et sellist tõendamisviisi saab kohtu asukohariigis kohaldada.

III peatükk – Muud sätted

Artikkel 18 – Seos alalise asukohaga

1. Käesolevas määruses on äriühingu, ühenduse või juriidilise isiku alaline asukoht tema juhatuse asukoht.

Kui lepingu on sõlmitud filiaali, esinduse või muu asutuse tegevuse raames või kui selline asutus peab lepingu kohaselt teenust osutama, on asutuse asukoht tema alaline asukoht.

2. Kui lepingu on sõlminud füüsiline isik oma äritegevuse raames, on käesolevas määruses alaline asukoht tema kutsealane tegevuskoht.

Artikkel 19 - Tagasisaate- ja edasiviite välistamine

Käesolevas määruses nimetatud riigi õiguse kohaldamine tähendab kõnealuses riigis kehtivate õigusnormide, välja arvatud sealsete rahvusvahelise eraõiguse normide kohaldamist.

Artikkel 20 – Avalik kord

Käesolevas määruses nimetatud riigi õiguse kohaldamisest võib keelduda üksnes siis, kui selle kohaldamine on ilmselgelt vastuolus kohtu asukoha riigi avaliku korraga.

Artikkel 21 – Mitme õiguskorraga riigid

Kui riik koosneb mitmest territoriaalüksusest, millest igaühes kehtivad lepinguliste kohustuste suhtes oma õigusnormid, loetakse iga territoriaalüksust käesoleva määruse alusel kohaldatava õiguse kindlakstegemisel omaette riigiks.

Artikkel 22 – Seos teiste ühenduse õigusaktidega

Käesolev määrus ei mõjuta selliste Euroopa ühenduste institutsioonide õigusaktide kohaldamist või vastuvõtmist, millega:

11. sätestatakse konkreetse valdkonna lepinguliste kohustustega seotud kollisiooninormid; loetelu sellistest kehtivatest õigusaktidest on esitatud I lisas;

12. reguleeritakse lepingulisi kohustusi, ja mida vastavalt poolte tahtele kohaldatakse kollisiooninorme hõlmavates olukordades;

13. sätestatakse siseturu häireteta toimimise soodustamiseks õigusnorme tingimusel, et neid ei saa kohaldada koos rahvusvahelises eraõiguses määratletud õigusega.

Artikkel 23 – Seos kehtivate rahvusvaheliste konventsioonidega

1. Liikmesriigid edastavad komisjonile kuue kuu jooksul pärast käesoleva määruse jõustumist loetelu mitmepoolsetest konventsioonidest, millega kollisiooninormid on konkreetsetes valdkondades lepinguliste kohustuste puhul reguleeritud ja millega nad on ühinenud. Komisjon avaldab selle loetelu Euroopa Liidu Teatajas kuue kuu jooksul pärast selle laekumist.

Seejärel teavitavad liikmesriigid komisjoni kõikidest kõnealuste konventsioonidega seotud denonsseerimistest, mis komisjon avaldab Euroopa Liidu Teatajas kuue kuu jooksul pärast nende laekumist.

2. Käesolev määrus ei piira lõikes 1 osutatud konventsioonide kohaldamist. Kui kõik juhtumi olulised asjaolud on koondunud lepingu sõlmimise ajal ühte või mitmesse liikmesriiki, on käesolev määrus siiski ülimuslik järgmiste konventsioonide suhtes:

- 15. juuni 1955. aasta Haagi konventsioon kaupade rahvusvahelise müügi suhtes kohaldatava õiguse kohta;

- 14. märtsi 1978. aasta Haagi konventsioon esinduslepingute suhtes kohaldatava õiguse kohta.

3. Samuti on käesolev määrus ülimuslik liikmesriikide sõlmitud ja II lisas esitatud kahepoolsete rahvusvaheliste konventsioonide suhtes, kui need käsitlevad käesoleva määrusega reguleeritud küsimusi.

IV peatükk – Lõppsätted

Artikkel 24 – Jõustumine ja kohaldamine

Käesolev määrus jõustub kahekümnendal päeval pärast selle avaldamist Euroopa Liidu Teatajas .

Käesolevat määrust kohaldatakse alates [1 aasta möödumisest selle jõustumisest].

Käesolevat määrust kohaldatakse nende lepinguliste kohustuste suhtes, mis tekivad pärast selle kohaldatavaks muutumist. Enne käesoleva määruse kohaldatavaks muutumist tekkinud lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatakse käesolevat määrust juhul, kui selle kohaselt tuleb kohaldada sama õigust, kui oleks kohaldatud 1980. aasta Rooma konventsiooni kohaselt.

Käesolev määrus on tervikuna siduv ja vahetult kohaldatav kõikides liikmesriikides.

Brüssel, [kuupäev]

Euroopa Parlamendi nimel Nõukogu nimel

president eesistuja

I lisa: artikli 22 punktis a nimetatud õigusaktide loetelu

- Direktiiv liikmesriigi territooriumilt ebaseaduslikult väljaviidud kultuuriväärtuste tagastamise kohta (15. märtsi 1993. aasta direktiiv 93/7/EMÜ)

- Direktiiv töötajate lähetamise kohta seoses teenuste osutamisega (16. detsembri 1996. aasta direktiiv 96/71/EÜ)

- Kahjukindlustuse teine direktiiv (22. juuni 1988. aasta direktiiv 88/357/EMÜ, nagu seda on täiendatud ja muudetud direktiividega 92/49/EMÜ ja 2002/13/EÜ)

- Elukindlustuse teine direktiiv (8. novembri 1990. aasta direktiiv 90/619/EMÜ, nagu seda on täiendatud ja muudetud direktiividega 92/96/EMÜ ja 2002/12/EÜ)

- II lisa: artikli 23 lõikes 3 nimetatud kahepoolsete lepingute loetelu

- […]

[1] Nõukogu 22. detsembri 2000. aasta määrus (EÜ) nr 44/2001, EÜT L 12, 16.1.2001, lk 1.

[2] KOM (2003) 427 (lõplik).

[3] EÜT C 19, 23.1.1999, lk 1, punkti 40 alapunkt c.

[4] EÜT C 12, 15.1.2001, lk 8.

[5] Haagi programm, Eesistuja järeldused, 5.11.2004, punkt 3.4.2.

[6] Punkt 4.3 alapunkt c.

[7] KOM(2002) 654 (lõplik).

[8] Leiab järgmiselt aadressilt: http://europa.eu.int/comm/justice_home/news/consulting_public/rome_i/news_summary_rome1_en.htm

[9] Majandus- ja sotsiaalkomitee arvamus rohelise raamatu kohta, milles käsitletakse lepinguliste kohustuste suhtes kohaldatavat õigust käsitleva 1980. aasta Rooma konventsiooni muutmist ühenduse õigusaktiks ja selle kaasajastamist. INT/176, 29.1.2004

[10] Euroopa Parlamendi resolutsioon menetlusõiguse lähendamise võimaluste kohta tsiviilasjades Euroopa Liidus (KOM(2002) 654 - KOM(2002) 746 – C5-0201/2003 – 2003/2087(INI)), A5-0041/2004.

[11] Kättesaadaval: http://europa.eu.int/comm/justice_home/unit/civil/justciv_conseil/justciv_fr.pdf.

[12] Euroopa Ühenduste Kohus, 23.11.1999, kohtuasjad C-369/96 ja C-374/96.

[13] ELT C […], […], lk […].

[14] ELT C […], […], lk […].

[15] ELT C […], […], lk […].

[16] EÜT C 19, 23.1.1999, lk 1.

[17] EÜT C 12, 15.1.2001, lk 1.

[18] 5. novembri 2004. aasta eesistujariigi järelduste I lisa.

[19] EÜT L 12, 16.1.2001, lk 1. Määrust on viimati muudetud määrusega (EÜ) nr 2245/2004 (ELT L 381, 28.12.2004, lk 10).

[20][21]*IJYZ[yz{|ãô + 0 Ñ Kättesaadaval: http://europa.eu.int/comm/justice_home/unit/civil/justciv_conseil/justciv_fr.pdf.

[22] EÜT L 18, 21.1.1997, lk 1.