Finantsasutuse maksejõuetusel on potentsiaalselt negatiivne ülekanduv mõju muudele asutustele, eriti juhul, kui tavaline maksejõuetusmenetlus seab ohtu finantssüsteemi kui terviku stabiilsuse. Sellises olukorras ei pruugi riigil olla muud valikut, kui päästa asutus maksumaksja raha eest, sest riigi tegevusetud võiks põhjustada süsteemse kriisi ja anda ränga hoobi majandusele. Selliste süsteemsete kriiside ärahoidmiseks on viimasel ajal olnud vaja riiklikke meetmeid, mille kulu kannab maksumaksja, et päästa mitmeid panku. Seepärast muudeti palju karmimaks pankadele kehtivaid ELi usaldatavusnõudeid. Oluliseks sammuks oli uus raamistik – pankade finantsseisundi taastamise ja kriisilahenduse direktiiv – mis võimaldab asjaomastel ametiasutustel tagada panga nõuetekohane kriisilahendus. Direktiiviga nõutakse pankadelt paremat valmisolekut finantsprobleemidega toimetulekuks, antakse pädevatele asutustele varajase sekkumise õigused maksejõuetuse ohus oleva või tõenäoliselt maksejõuetusse sattuva panga puhul, kehtestatakse ühtsed kriisilahenduse vahendid maksejõuetusega toimetulekuks ja jaotatakse kogu rahaline kahju panga sidusrühmade vahel. Pankade finantsseisundi taastamise ja kriisilahenduse direktiiviga muudetakse niisiis avaliku sektori asutuste jaoks hõlpsamaks maksejõuetuse ohus oleva või tõenäoliselt maksejõuetusse sattuva panga restruktureerimine, minimeerides samas maksumaksjate kulusid. Keskne vastaspool on vahendaja finantstehingute vastaspoolte vahel, kes kasutab nende õigusi ja täidab nende kohustusi ning tegutseb konkreetse lepingute kogumi puhul iga ostja jaoks müüjana ja iga müüja jaoks ostjana. Ehkki maksejõuetuse oht on kesksete vastaspoolte puhul väiksem kui pankade puhul, ei ole nad selle eest kaitstud. Rahvusvahelisel tasandil valitseb üksmeel, et hoolikalt tuleb jälgida ja lahendust otsida mitte ainult pankade, vaid kõigi finantsasutuste süsteemsetele riskidele. Hiljutine kriis näitas, et mistahes avaliku sektori sekkumine finantsasutuste kriisidega toimetulekuks peab olema kiire ja selleks peab kuluma võimalikult vähe maksumaksja raha. Laialt on levinud seisukoht, et kõige pakilisemalt on ELi-ülest finantsseisundi taastamise ja kriisilahenduse raamistikku vaja kesksete vastaspoolte jaoks. Samuti on selle töö seadnud oma prioriteediks finantsstabiilsuse nõukogu, tipptasemel rahvusvaheline reguleerivate asutuste rühmitus, mis töötab G20 egiidi all finantssektori regulatiivse keskkonna kriisijärgse reformimise ja uute riskidega tegelemise kallal. Kesksete vastaspoolte ärimudeli kohaselt koondavad nad väga suurt finantsriski, mis lähtub ennekõike pankadest kui nende kõige suuremast kasutajate grupist, ent ka muudest finantsettevõtjatest. Integreeritud ELi ja ülemaailmsel turul on selline ärimudel loomulikult piiriülene. Lisaks sellele kasvab kesksete vastaspoolte süsteemne tähtsus kindlasti veelgi G20 raames võetud kohustuse tõttu kliirida börsiväliseid tuletisinstrumente kesksete vastaspoolte kaudu neile instrumentidele omaste riskide ülekandmisega pankadelt ja koondamisega kesksetele vastaspooltele, tagades nende tsentraliseeritud riskijuhtimise. Keskse vastaspoole maksejõuetuse tõenäosus on väike, ent tulenevalt tema kesksest rollist turul ja ennekõike otsesidemetest pankadega võib see põhjustada negatiivse mõju laialdase ülekandumise finantssüsteemis, kui seda nõuetekohaselt ei käsitleta. Niisiis on vaja õigusraamistikku, mis annaks asjaomastele ametiasutustele volitused tegeleda selle riskiga finantsstabiilsusele, et süsteemse vea ohu korral keskse vastaspoole tegevus kiiresti restruktureerida ja likvideerida. Lisaks sellele tuleks seadusandlike meetmetega luua stiimulid kesksete vastaspoolte usaldusväärseks riskijuhtimiseks ja selleks, et kaitsta kriisilahenduse korral suurte kahjude eest kliirimisel keskseid vastaspooli kasutavate suurpankade kliente ja maksumaksjaid.