[pic] | EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON |

Brüssel 21.9.2007

KOM(2007) 546 lõplik

2002/0222 (COD)

KOMISJONI TEATIS EUROOPA PARLAMENDILE

vastavalt EÜ asutamislepingu artikli 251 lõike 2 teisele lõigule, mis käsitleb nõukogu ühist seisukohta eesmärgiga võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv tarbijakrediidilepingute kohta

2002/0222 (COD)

KOMISJONI TEATIS EUROOPA PARLAMENDILE

vastavalt EÜ asutamislepingu artikli 251 lõike 2 teisele lõigule, mis käsitleb nõukogu ühist seisukohta eesmärgiga võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv tarbijakrediidilepingute kohta

1. TAUST

Ettepaneku edastamine Euroopa Parlamendile ja nõukogule: (dokument KOM(2002) 443 (lõplik) – 2002/0222 COD): | 12. september 2002 |

Majandus- ja Sotsiaalkomitee arvamus: | 17. juuli 2003 |

Euroopa Parlamendi arvamus (esimene lugemine): | 20. aprill 2004 |

Esimese muudetud ettepaneku esitamine: | 29. oktoober 2004 |

Teise muudetud ettepaneku esitamine: | 7. oktoober 2005 |

Konkurentsivõime nõukogu poliitiline kokkulepe: | 21. mai 2007 |

Ühise seisukoha vastuvõtmine: | 20.9.2007 |

2. KOMISJONI ETTEPANEKU EESMÄRK

Ettepanekul tarbijakrediiti käsitleva uue direktiivi kohta on kaks eesmärki: tagada tarbijakaitse kõrge tase ja käivitada protsess tõelise siseturu tingimuste loomiseks tarbijakrediidi valdkonnas.

1987. aasta direktiiv põhines minimaalsel ühtlustamisel. Peaaegu kõik liikmesriigid on erineval määral neist standardeist kaugemale läinud, mis on takistanud ühtse turu loomist. Direktiivi viie peamise mooduli (lepingueelne ja lepingutega seotud teave, krediidi kulukuse aastamäär, taganemisõigus ja varasema tagasimaksmise õigus) täieliku ühtlustamise eesmärk on aidata kaasa ühtse turu loomisele tarbijakrediidi valdkonnas, kuna krediidiandjad ei pea enam kohandama oma tooteid liikmesriikides kehtivate erinevate õigusnormidega.

Praegu kehtiv tarbijakrediiti käsitlev direktiiv (87/102/EÜ) võeti vastu aastal 1987 ja selles on sätestatud ainult peamised tarbijakaitsemeetmed. Hiljutised turu arengud nõuavad nende eeskirjade kohandamist.

3. MÄRKUSED ÜHISE SEISUKOHA KOHTA

3.1 Üldised märkused

Komisjoni jaoks olid põhielemendid lepingueelsele teabele ja lepingutega seotud teabele kehtestatud nõuete, krediidi kulukuse aastamäära arvutamise, taganemisõiguse ja varasema tagasimaksmise õiguse ühtlustamine.

Komisjon toetab tüüpvormi sisseseadmist krediidiandjate lepingueelsete teavitamiskohustuste täitmiseks.

3.2 Euroopa Parlamendi poolt esimesel lugemisel tehtud muudatusettepanekud

Ühisesse seisukohta sisse viidud muudatused

Direktiivi reguleerimisala kohta pakkus Euroopa Parlament välja hulga erandeid, mis kiideti heaks kohe või muudetud kujul.

Käenduslepingute direktiivi reguleerimisalast väljajätmist võeti arvesse muudetud ettepanekus ja see lisati ühisesse seisukohta (artikli 2 lõige 1).

Ettepanek arvata reguleerimisalast välja mitte ainult hüpoteeklaenud, vaid ka muu võrreldava tagatisega tagatud laenud sisaldub samuti ühises seisukohas (artikli 2 lõike 2 punkt a) ning nõukogu lisas (seoses laenudega) uue erandi kinnisvaraostu rahastamise kohta (vt punkt 3.3).

Parlament tegi ettepaneku arvata reguleerimisalast välja kuni 500 euro ja üle 100 000 euro suurused krediidilepingud. Komisjoni muudetud ettepanekus on ette nähtud lihtsustatud kord kuni 300 euro suuruste krediidilepingute puhul. Nõukogu nõustus alla 200 euro suuruste laenude täieliku väljajätmisega ning –kooskõlas parlamendi arvamusega – 100 000 euro suuruse ülempiiri määramisega (artikli 2 lõike 2 punkt c). See lahendus on vastuvõetav, kuna väikelaenude puhul võivad Euroopa Liidu tarbijaid kaitsta liikmesriigid, kui nad näevad vajadust tarbijakaitseeeskirjade järele. Lisaks sellele võetakse väikelaene harva piiriüleselt. Üle 100 000 euro suurune laen ei ole tüüpiline tarbijakrediit ega nõua seega kõnealuse direktiivi kohaseid kaitsemeetmeid.

Arvelduskrediidi ja krediidi kogusumma ületamise valdkonnas järgisid komisjon ja nõukogu parlamendi pakutud lihtsustatud korda (st lühendada kohustuste loetelu), et hoida need tooted paindlikud (artikli 2 lõiked 3 ja 4). Siiski andsid nõukogus peetud läbirääkimised tulemuseks pikema loetelu kui olid välja pakkunud parlament ja komisjon.

Toetudes komisjoni muudetud ettepanekule, viis nõukogu sisse lihtsustatud korra ka teiste spetsiifiliste krediidilepingute puhul (krediidiühistute antavad laenud (artikli 2 lõige 5) ning krediidiandja ja tarbija vahelised kokkulepped tarbija poolt juba tekkinud võlgade ajatamise meetodite kohta (artikli 2 lõige 6)). Parlamendi muudatustes tehti ettepanek sellised juhtumid täielikult reguleerimisalast välja arvata.

Mõistete puhul olid komisjoni esialgses ettepanekus krediidi üldkulud määratletud väga laialt (kõik kulud, mida tarbijal tuleb krediidi eest maksta). Parlament pakkus välja kitsama määratluse, mis hõlmab vaid krediidilepingu haldamisega seotud kulusid, mis on krediidiandjale teada, ning mis ei arvesta kolmandatele isikutele (notaritele või maksuhaldurile) makstavaid kulusid. Komisjon järgis muudatusettepanekut, hõlmates krediidiandjale teada olevad krediidilepinguga seotud kulud ja jättes välja kolmandatele isikutele makstavad kulud. Siiski tegi komisjon ettepaneku kaasata ka krediidilepinguga seotud abiteenuste kulud (eelkõige kindlustusmaksed) juhul, kui teenuslepingu sõlmimine on krediidi või reklaamitud laenuintressi saamiseks kohustuslik ja kindlustus sõlmitakse krediidiandja või teatud tingimustel kolmanda isikuga. Ühine seisukoht on kooskõlas komisjoni muudetud ettepanekuga, välja arvatud maksude osas, mida reguleerimisalast välja ei jäetud (artikli 3 punkt g). Kuigi maksude välja jätmine oleks olnud eelistatav, võib komisjon sellise kompromisslahendusega nõustuda.

Seotud krediidilepingute puhul võttis nõukogu väikeste muudatustega üle parlamendi pakutud määratluse (artikli 3 punkt n).

Reklaamiteabele esitatavate nõuete puhul võeti ühises seisukohas arvesse komisjoni muudetud ettepanekut, milles on välja pakutud loetelu olulisest teabest (krediidi kulukuse aastamäär, krediidilepingu kestus, igakuiste maksete arv ja summa ning krediidi üldkulud), mis tuleb anda, välja arvatud juhul, kui reklaam ei sisalda konkreetset krediidipakkumist (artikkel 4). Siiski sõltub ühises seisukohas kohustusliku teabe loetelu sellest, kas reklaamis on esitatud intressimäär või mis tahes muud numbrid. See arvestab asjaolu, et tarbija vajab alati rohkem teavet (näiteks krediidi kulukuse aastamäär), kui reklaamis on esitatud numbrid, et vältida tarbijate eksiteele viimist üheainsa numbri esitamisega. Nõukogu leidis, et seda sätet ei pea kohaldama juhul, kui liikmesriikide õigusaktide kohaselt tuleb reklaamide puhul välja tuua krediidi kulukuse aastamäär juhul, kui reklaamis ei ole esitatud numbreid (artikli 4 lõike 1 teine lause). Komisjon nõustub (see erand on seotud ainult juhtudega, mida direktiiv ei hõlma ja tagab asjaomastele liikmesriikidele, et nad võivad oma õigusaktid säilitada).

Antava teabe loetelu muudeti ja nõukogu lisas võimaluse, et liikmesriigid ei nõua krediidi kulukuse aastamäära väljatoomist arvelduskrediidi puhul (artikli 4 lõike 2 punkt c). See liikmesriikidele antud tegutsemisvabadus on vastuvõetav, kuna arvelduskrediidil pole praegu peaaegu mingit piiriülest mõju.

Pärast Euroopa Parlamendi muudatusettepanekute täielikku või osalist ülevõtmist lepingueelsele teabele esitatavate nõuete osas, pakkus komisjon oma muudetud ettepanekus välja nõuded, mida nõukogu omakorda kas täielikult või osaliselt arvesse võttis. Nõukogu lisas ka mõned uued elemendid (näiteks lepingueelse standardinfo vorm, vt punkt 3.3).

Krediidiandja üldiste kohustuste määramisel enne krediidilepingu sõlmimist järgis nõukogu komisjoni muudetud ettepanekus sisalduvat soovitust nõuda laenusaaja krediidivõime hindamist. Krediidiandja peab hindama tarbija krediidivõimet vajaduse korral tarbijalt saadud piisava teabe alusel ja vajadusel asjakohaste andmebaasidega konsulteerides (artikli 8 lõige 1). Siiski jättis nõukogu kõrvale vastutustundlike laenutehingute põhimõtte. See on vastuvõetav, kuna nõukogu nõustus liikmesriikide kohustusega tagada, et krediidiandjad annaksid piisavaid selgitusi, et tarbija saaks hinnata, kas pakutav krediidileping vastab tema vajadustele ja finantsolukorrale (artikli 5 lõige 6).

Parlament ja nõukogu lisasid algsele lühemale kohustusliku lepingueelse teabe loetelule veel andmeid. Parlamendi lisandustest (lisakulud, tingimusel et krediidiandja on neist teadlik; spetsiaalselt kõnealuse laenu saamiseks avatava kontoga seotud kulud; maksevahendite kasutamise tasu; maksetehingute kulud; krediidi üldkulud tarbijale; taganemisõiguse kasutamisega seotud menetlused; tagasimakse viis; intressid ja tasud hilinenud maksete korral, nende kohandamise kord ja lepingu rikkumisest tulenevad kulud) võttis nõukogu arvesse ühe või mitme konto hooldustasusid (artikli 5 lõike 1 punkt i), maksevahendi kasutamise tasusid ja muid tasusid (artikli 5 lõike 1 punkt i) ning teavet maksetega hilinemise kohta (artikli 5 lõike 1 punkt l). Toetudes komisjoni muudetud ettepanekule, lisas nõukogu loetellu notarile makstavad tasud (artikli 5 lõike 1 punkt j), krediidilepinguga seotud mis tahes abiteenuse kasutamise kohustuse (artikli 5 lõike 1 punkt k), taganemisõiguse olemasolu või puudumise (artikli 5 lõike 1 punkt o), krediidi ennetähtaegse tagastamise õiguse (artikli 5 lõike 1 punkt p), õiguse saada teavet andmebaasis tehtud päringu tulemuste kohta (artikli 5 lõike 1 punkt q) ning tarbija tehtud maksed, mis ei vähenda vahetult krediidi kogusummat (artikli 5 lõige 5). Peale selle lisas nõukogu omal algatusel teabe krediidi liigi kohta (artikli 5 lõike 1 punkt a), krediidiandja nime ja aadressi kohta (artikli 5 lõike 1 punkt b), hoiatuse kohta seoses tasumata maksetega (artikli 5 lõike 1 punkt m), õiguse kohta saada taotluse korral krediidilepingu projekti koopia (artikli 5 lõike 1 punkt r) ning vajaduse korral ajavahemiku kohta, mille jooksul on lepingueelne teave krediidiandja suhtes siduv (artikli 5 lõike 1 punkt s).

Kuigi komisjon väitis, et lepingueelsele teabele esitatavate nõuete loetelu ei tohiks teabe ülekülluse vältimiseks olla pikem kui tema muudetud ettepanekus, nõustus ta praeguse teabe loeteluga, võttes arvesse, et osa lisatud teabest on asjakohane vaid teatud juhtudel ning see kantakse standardinfo vormile ainult nendel juhtudel (vt punkt 3.3).

Lepingueelse teabe kohta konkreetsetel juhtudel, näiteks arvelduskrediit, on ühisesse seisukohta kaasatud parlamendi pakutud lihtsustatud kord, kuid teabe loetelu on pikendatud (artikli 6 lõiked 1, 2 ja 3). Kuna neil konkreetsetel juhtudel ei ole olulist piiriülest mõju, ei olnud komisjon loetelule vastu. Käesolevat ühist seisukohta kohaldatakse ka liikmesriikidele antud tegutsemisvabaduse suhtes seoses krediidi kulukuse aastamäära väljatoomisega arvelduskrediidi puhul (artikli 6 lõige 2).

Andmebaasidele juurdepääsu valdkonnas soovitas parlament kaotada liikmesriikide kohustuse tagada keskandmebaasi toimimine. Komisjon ja nõukogu nõustusid selle muudatusettepanekuga (artikkel 9). Parlament tegi ettepaneku säilitada nõue, et teise liikmesriigi krediidiandjatel peab olema juurdepääs olemasolevatele andmebaasidele samadel tingimustel kui sama liikmesriigi krediidiandjatel. Komisjon lisas, et juurdepääsu tingimused ei tohi olla diskrimineerivad, mida nõukogu arvestas (artikli 9 lõige 1). Teine säte, mille parlament soovitas säilitada, käsitleb tarbija kohest ja tasuta teavitamist iga andmebaasis sooritatud päringu tulemustest. Komisjoni muudetud ettepanek sisaldab seda muudatust, piirates selle aga olukordadega, kus tarbija ise seda teavet taotleb. Nõukogu kitsendas tarbija teavitamise kohustust veelgi, piirates selle juhtudega, kus krediidilepingust äraütlemine põhineb andmebaasidest saadud teabel (artikli 9 lõige 2). See on vastuvõetav, kuna hõlmab olukordi, kus tarbija jaoks on kõige olulisem olla teadlik andmebaasiga tutvumisest .

Lepingutega seotud teabe puhul võeti arvesse parlamendi ettepanekut lisada teave krediidilepingu lõpetamise õiguse kasutamise korra kohta (artikli 10 lõike 2 punkt r).

Krediidi kulukuse aastamäära kohta tegi parlament ettepaneku, et kindlustuskulud peaksid kajastuma kulukuse aastamääras ainult siis, kui kindlustus on krediidi saamiseks kohustuslik. Komisjon ja nõukogu nõustusid sellega, kuid selguse huvides lisati see krediidi üldkulude määratlusse (artikli 3 punkt g). Parlament pakkus välja ka kaks eeldust, mida kasutada juhul, kui intressimäär võib lepingu kestel muutuda või kui soodusmäära pakutakse ainult krediidilepingu alguses. Komisjon ja nõukogu nõustusid selle ettepanekuga täielikult ja see kajastub nüüd I lisa II osa punktides i ja j.

Laenuintressi valdkonnas pakkus parlament välja täiendavad tingimused muutuva laenuintressi puhul. Neid lisandusi võeti arvesse ja need kajastuvad nüüd fikseeritud (st mitte muutuva) laenuintressi määratluses artikli 3 punktis k.

Krediidi ennetähtaegse tagastamise osas pakkus parlament välja vormilisi muudatusi, mis lisati ühisesse seisukohta: tarbija võib krediidi ennetähtaegselt tagastada igal ajal (artikkel 16).

Õiguste loovutamise osas tegi parlament ettepaneku, et tarbijat tuleks teavitada krediidiandja õiguste loovutamisest kolmandale isikule. See lisati ühisesse seisukohta, kuid seda ei kohaldata juhul, kui esialgne krediidiandja jääb kokkuleppel isikuga, kellele krediidileping loovutati, tarbija suhtes endiselt krediidi rahastajaks (artikkel 17).

Seotud tehingute ja sellistest tehingutest taganemise õiguse mõju küsimuses kinnitasid komisjon ja nõukogu, et kui tarbija on ühenduse õiguse alusel kasutanud õigust taganeda ostulepingust, ei ole seotud krediidileping tema suhtes enam siduv (artikkel 15). Parlament tegi lisaks ettepaneku, et liikmesriikidel peaks olema lubatud säilitada või kehtestada ühis- ja solidaarse vastutuse süsteeme. See on lisatud ühisesse seisukohta (artikli 15 lõige 2).

Nõukogu ja komisjon järgisid parlamendi ettepanekut, et kõik pooled saavad lõpetada määramata ajaks sõlmitud krediidilepingu lihtsalt sellest teisele poolele teatades. Lisaks sisaldub tarbijakaitsemeetmena ühises seisukohas, et krediidiandja peab lepingu lõpetamisest tarbijale vähemalt kaks kuud ette teatama (artikkel 13).

Krediidi kogusumma ületamise puhul kiideti heaks ja lisati ühisesse seisukohta see osa parlamendi muudatusettepanekust, mis käsitleb tarbija teavitamist (trahvid ja viivised) (artikkel 18).

Krediidiandjate ja krediidivahendajate tegevuse reguleerimise osas kajastub ühises seisukohas parlamendi muudatusettepanek, mille kohaselt nende tegevust peaks reguleerima või jälgima sõltumatu asutus või organ (artikkel 20). Krediidivahendajad on aga nimetatud artiklist välja jäetud.

Muudatusettepanekud, mis ühises seisukohas ei kajastu, kuid mida komisjon pidas siiski vastuvõetavaks

Parlament tegi ettepaneku, et krediidiandja peaks saama täita lepingueelse teabega seotud nõudeid , esitades krediidilepingu projekti, mis sisaldab kogu vajalikku lepinguga seotud teavet. Nõukogu ei võtnud seda ettepanekut arvesse. Arvestades, et krediidilepingu tingimusi on keskmisel tarbijal väga raske mõista ja et kohustuslik standardvorm (vt punkt 3.3) on hea lahendus tarbijale arusaadava lepingueelse teabe andmiseks, nõustub komisjon, et krediidiandjatel peaks olema kohustus alati seda vormi kasutada.

Seotud tehinguid käsitlevas sättes pakkus parlament välja krediidiandja ja tarnija vahelise varasema kokkuleppe olemasolu kui eeltingimuse, et tarbijal oleks õigus nõuda parandusmeetmete võtmist krediidiandja suhtes, kui kaupa ei anta tarbijale üle või tehakse seda vaid osaliselt või kui kaup ei vasta lepingu tingimustele. Komisjon nõustus sellega, kuid nõukogu ei säilitanud seda ettepanekut. Siiski jätab ühine seisukoht liikmesriikidele õiguse otsustada, millises ulatuses ja millistel tingimustel saab nimetatud parandusmeetmeid võtta, nagu soovitas ka parlament.

Määramata ajaks sõlmitud krediidilepingute puhul ei olnud komisjon vastu kohustusele saada laenajalt eelnev selgesõnaline nõusolek enne lepingu uuendamist, kuid see ei kajastu ühises seisukohas.

Parlamendi muudatusettepanek käenduslepingu täitmist käsitleva artikli kohta ei ole kohaldatav, kuna kogu käenduslepingute teema jäeti direktiivi reguleerimisalast välja. Sama kehtib kohustuse rikkumise teatist ja täitmisele pööratavust käsitleva artikli kohta.

Muudatused, mis ei ole vastuvõetavad

Parlamendi ettepanekut sätestada, et krediidilepingud peaksid olema koostatud kirjalikult, ei lisatud ühisesse seisukohta, sest komisjon ja nõukogu arvavad, et vorminõuded peavad vastama kõikidele kaugturustuse iseärasustele. Siiski lisas nõukogu võimaluse, et liikmesriigid saavad säilitada või kehtestada riiklikke eeskirju lepingu sõlmimise kehtivuse kohta (artikli 10 lõike 1 kolmas lause).

Krediidi kulukuse aastamäära kohta (artikkel 19) tegi parlament ettepaneku selgitada arvutamise valemit üksikasjalikumalt asjaomases artiklis. Nõukogu ja komisjon leidsid, et valemi esitamine lisas, mis ei ole üksnes soovituslik, vaid osa õigusaktist, on piisav.

Püsiva kapitalijäägi eeldust krediidi kulukuse aastamäära arvutamisel määramata ajaks sõlmitud krediidilepingu puhul, mille pakkus välja parlament, ei võetud vastu, kuna see ei kajasta määramata ajaks sõlmitud krediidilepingute tegelikkust.

Seotud tehingute puhul pakkus parlament välja, et krediidilepingust taganemise korral ei peaks seotud ostuleping tarbija suhtes enam siduv olema. Sellega komisjon ja nõukogu ei nõustunud, sest kõnealune direktiiv käsitleb krediidilepinguid ja mitte müügilepinguid. Lisaks võiks see tuua kaasa selle, et tarnijad viivitavad kaupade tarnimise või teenuste osutamisega kuni lepingust taganemise perioodi lõpuni. Siiski võivad liikmesriigid kehtestada või säilitada selliseid süsteeme riiklikul tasandil.

Krediidi kogusumma ületamise puhul ei säilitatud parlamendi pakutud sõnastust, mis viitab „lubamatule ületamisele”, kuna see viitab millelegi, millega krediidiandja on nõustunud ja mis seega ei ole „lubamatu” (artikkel 18).

Ühtlustamise põhimõtte osas pakkus parlament välja viia direktiivi sisse minimaalse ühtlustamise klausel. Seda ühisesse seisukohta ei lisatud. Komisjon on seisukohal, et praegu kehtivas tarbijakrediidi direktiivis sisalduv minimaalse ühtlustamise klausel on toonud kaasa liikmesriikide väga erinevad õigusaktid, mille tagajärjeks on turulepääsu takistused ja turu killustatus. Kuna tõelise siseturu loomise protsessi käivitamine tarbijakrediidi valdkonnas on üks direktiivi peamisi eesmärke, on komisjon seisukohal, et ühises seisukohas sätestatud täielik ühtlustamine (artikkel 22) on absoluutselt vajalik, mitte ainult krediidi kulukuse aastamäära küsimuses, nagu on soovitatud parlamendi muudatusettepanekutes, vaid ka teistes direktiivis käsitletud põhiküsimustes.

3.3 Nõukogu esitatud uued sätted

Nõukogu lisas direktiivi reguleerimisalast välja arvatud krediidilepingute loetelusse arvelduskrediidi, mis kuulub tagastamisele ühe kuu jooksul (artikli 2 lõike 2 punkt e). Siiski tuleb lepingueelses järgus anda teatud teavet (artikli 6 lõige 5). Kuna sellised krediidilepingud hõlmavad ainult väga lühikest ajavahemikku ja ei too seega kaasa suuri kulutusi, on see erand vastuvõetav.

Hüpoteeklaenude valdkonnas lisas nõukogu kaks uut erandit, mis hõlmavad laene, mis on ettenähtud kinnisvara ostu rahastamiseks samal moel nagu hüpoteeklaenud (artikli 2 lõike 2 punkti a teine variant) ja islami usupõhimõtetel põhinevate pankade antud laene Ühendkuningriigis (artikli 2 lõike 2 punkt b). Komisjon toetab neid erandeid, kuna nende eesmärk on hõlmata teatud liikmesriikides esinevaid konkreetseid õiguslikke lahendusi, mis on võrreldavad hüpoteeklaenudega.

Kooskõlas arvelduskrediidi ja krediidi kogusumma ületamise valdkonnas loodud lihtsustatud korraga lisas nõukogu mõlemat liiki krediidilepingute määratlused , tuginedes arvelduskrediidi puhul komisjoni soovitusele (artikli 3 punktid d ja e).

Lepingueelse teabe osas lisas nõukogu kohustusliku standardvormi, mis on kõigis liikmesriikides täpselt sama ja mida krediidiandjad peavad kasutama tarbijale lepingueelse teabe edastamiseks (artikli 5 lõike 1 teine lause / II lisa). Komisjon toetab seda täielikult, sest kõnealune vorm lihtsustab tarbijale pakkumiste võrdlemist ja lepingueelne teave muutub tarbijatele paremini mõistetavaks.

Lihtsustatud korra jaoks koostas nõukogu spetsiaalse standardvormi (III lisa), mis ei ole kohustuslik, kuid mida krediidiandjad saavad kasutada lepingueelse teabe andmise kohustuse täitmiseks (artikli 6 lõike 1 neljas ja viies lause).

Nõukogu lisas mõned uued sätted ka krediidilepingu enda kohta. Ta lisas nõutava teabe hulka teabe muude lepingutingimuste kohta (artikli 10 lõike 2 punkt t), järelevalveasutuse kohta (artikli 10 lõike 2 punkt u) ja hoiatuse maksete tasumatajätmise tagajärgede kohta (artikli 10 lõike 2 punkt m). Arvelduskrediidi puhul antakse liikmesriikidele samasugune tegevusvabadus seoses krediidi kulukuse aastamäära esitamisega (artikli 10 lõike 2 punkt g). Kuigi komisjon toetab kõiki neid lisandusi, on problemaatilisem nõukogu muudatusettepanek, mille kohaselt artikkel 10 ei tohiks piirata riiklikke eeskirju krediidilepingute kehtivuse kohta. Artikkel 10 peab olema täielikult ühtlustatud säte, seega ei tohi liikmesriikidel olla õigust riiklikul tasandil vorminõudeid reguleerida (nt käsitsi kirjutatud allkiri lepingul). Sellised ühtlustamata vorminõuded võivad muutuda siseturu tõketeks.

Laenuintressi kohta antava teabe küsimuses (artikkel 11) määras nõukogu kindlaks, et teavet intressimäära muutumise kohta tuleks anda ainult perioodiliselt, kui selle on põhjustanud viitemäära muutumine, et vältida ülemäärast bürokraatiat ja tarbija teabega ülekoormamist.

Nõukogu lisas üksikasjalikuma taganemisõiguse kasutamise menetluse kirjelduse. Samuti lisas ta lõike (artikli 14 lõige 6), mille kohaselt liikmesriigid võivad säilitada siseriiklikud õigusaktid, millega kehtestatakse ajavahemik, mille jooksul ei tohi alustada lepingu täitmist.

Krediidi ennetähtaegse tagastamise kohta (artikkel 16) lisas nõukogu krediidiandjatele võimaluse nõuda teatud tingimustel hüvitist, juhul kui tarbija krediidi ennetähtaegselt tagastab. Liikmesriigid võivad kehtestada kuni 10 000 euro suuruse künnise, millest väiksema summa puhul hüvitist nõuda ei või; maksimaalne hüvitis on 1 % tagastatud summast, kui intressimäär on kinnitatud rohkem kui aastaks ja muudel juhtudel 0,5 %. Lisaks ei ole krediidiandjal õigust hüvitisele, kui Euroopa Keskpanga viitemäär on krediidilepingu sõlmimise ja krediidi ennetähtaegse tagastamise vahel tõusnud. Komisjon usub, et hüvitise arvutamise ühtlustamine on kasulik siseturu eesmärkide seisukohast ning et nõukogu kehtestatud tingimused ei kahjusta tarbijakaitse taset. Siiski oleks komisjon eelistanud selles valdkonnas suuremat ühtlustamist.

Nõukogu lisas võimaluse kasutada komiteemenetlust (vastavalt otsuse 1999/468/EÜ artikli 5a lõigetele 1–4, arvestades sama otsuse artiklit 8), et määrata kindlaks eeldused krediidi kulukuse aastamäära arvutamiseks teatud tüüpi krediitide puhul (artikli 19 lõige 5). See kajastub ühise seisukoha artiklis 25 ja komisjon toetab seda. Kõnealune küsimus ei olnud oma ülimalt tehnilise laadi tõttu sobiv põhjalikuks aruteluks nõukogus, seega otsustas nõukogu jätta selle asjakohasema menetluse otsustada.

Direktiiv jätab liikmesriikidele hulgaliselt reguleerimisvõimalusi: võimalus kohaldada lihtsustatud korda ainult teatud krediidilepingute puhul (artikli 2 lõiked 5 ja 6), näha reklaami puhul ette ainult krediidi kulukuse aastamäära märkimine (artikli 4 lõige 1), õigus mitte kehtestada krediidi kulukuse aastamäära märkimise kohustust arvelduskrediidi reklaamimisel, lepingueelses teabes ja lepinguga seotud teabes (artikli 4 lõike 2 punkt c, artikli 6 lõige 2, artikli 10 lõike 2 punkt g), võimalus kohandada tarbijatele pakutavat nõustamist (artikli 5 lõige 6), mitte näha ette taganemisõigust notariaalsete lepingute puhul (artikli 14 lõige 5), õigus määrata kindlaks õiguskaitsevahendid seotud krediidilepingute puhul (artikli 15 lõige 2), õigus säilitada või kehtestada eeskirju lepingu kehtivuse kohta (artikli 10 lõige 1) ja määrata maksimaalselt 10 000 euro suurune künnis, millest väiksema summa puhul ei saa krediidi ennetähtaegse tagastamise korral hüvitist nõuda (artikli 16 lõige 4). Nõukogu lisas liikmesriikide kohustuse teavitada komisjoni nende võimaluste kasutamisest, et kõnealuse teabe saaks avalikustada (artikkel 26). Seda täiendab säte, mille kohaselt kontrollib komisjon kõnealuste õiguslike võimaluste mõju tarbijatele ja siseturule (artikli 27 lõige 2). Komisjon on nimetatud lisandustega nõus.

4. KOKKUVÕTE

Ühine seisukoht on rahuldav direktiivi viiest põhiküsimusest nelja puhul. Lepingueelne teave, lepingutega seotud teave, krediidi kulukuse aastamäär ja taganemisõigus on täielikult ühtlustatud ja tagavad tarbijate teavitamise ja kaitse kõrge taseme, luues tingimused tõelise siseturu tekkimiseks tarbijakrediidi valdkonnas. Nõukogu kehtestatud lepingueelse teabe standardvorm annab tarbijatele hea aluse pakkumiste võrdlemiseks.

Komisjon toetas suuremat ühtlustamist krediidi ennetähtaegse tagastamise valdkonnas. Komisjon ei toetanud liikmesriikidele antud võimalust säilitada või kehtestada riiklikke õigusakte, mis käsitlevad krediidilepingute kehtivust. Siiski on komisjon seisukohal, et nõukogu leitud üldist kompromisslahendust võib toetada, arvestades põhilistes valdkondades tehtud edusamme ja seda, kui raske on nõukogus üldse kokkulepet saavutada.