ET Euroopa Liidu Teataja C 213/1

Komisjoni teatis „Juhenddokument hüdroenergiaga seotud nõuete kohta seoses ELi loodusvaldkonna õigusaktidega“

(2018/C 213/01)

See dokument kajastab Euroopa Komisjoni seisukohti ega ole siduv.

Euroopa Komisjon, mai 2018

Katalooginumber …

Paljundamine on lubatud tingimusel, et viidatakse allikale.

See dokument on koostatud koostöös N2K GROUP EEIG-ga – Ecosystems LTD (Brüssel) ja Beleco (Tšehhi Vabariik).

SISUKORD

Dokumendi eesmärk 3

1. Liidu poliitika ja õigusraamistiku ülevaade 4

1.1. Linnudirektiiv ja elupaikade direktiiv 4

1.2. Veepoliitika raamdirektiiv 6

1.3. Veepoliitika raamdirektiivi ja loodusdirektiivide kooskõlaline rakendamine 6

1.4. Üleujutuste direktiiv 8

1.5. Keskkonnamõju strateegilise hindamise direktiiv ja keskkonnamõju hindamise direktiiv 9

1.6. Keskkonnamõju strateegilise hindamise, keskkonnamõju hindamise ja artikli 6 vaheline seos 10

2. Mageveeökosüsteemid ja hüdroenergeetika ELis 10

2.1. ELi jõe ja järve ökosüsteemide seisund 10

2.2. Euroopa magevee ökosüsteeme mõjutavad surve- ja ohutegurid 12

2.3. Hüdroenergia tootmise mõju magevee ökosüsteemidele 14

2.4. Kumulatiivne mõju 19

2.5. Olulise ja mitteolulise mõju eristamine 21

3. Hüdroenergia tootmise mõju leevendamise ja ökoloogilise taastamise meetmete kohaldamise hea tava näited 23

3.1. Jõgede parima võimaliku ökoloogilise seisundi tagamise eesmärk hüdroenergia kontekstis 23

3.2. Tegelemine olemasolevate hüdroelektrijaamadega, mis avaldavad negatiivset mõju Natura 2000 alale 24

3.3. Ökoloogiliste ja taastamismeetmete rakendamine 25

3.4. Ökoloogilise taastamise hea tava näited 29

4. Tervikliku kavandamise head tavad hüdroenergeetikas 36

4.1. Tervikliku kavandamise eelised 36

4.2. Riiklike ja piirkondlike kavade integreerimine 40

4.3. Eluslooduse tundlikkus ja vöönditeks jaotamine 41

4.4. Varajane konsulteerimine 44

5. Elupaikade direktiivi kohane hindamismenetlus 46

5.1. Sissejuhatus 46

5.2. Juhtumid, mil artikli 6 kohase menetluse rakendamine on nõutav 46

5.3. Asjakohase hindamise etapiline menetlus 47

5.4. Artikli 6 lõikes 4 sätestatud erandid 57

Lühendid 61

DOKUMENDI EESMÄRK

Selles dokumendis antakse juhtnööre ja tutvustatakse mitut praktilist juhtumiuuringut selle kohta, kuidas tagada hüdroenergia ekspluateerimine kooskõlas elupaikade direktiivi ja linnudirektiivi nõuetega. Selles uuritakse hüdroenergia tootmisest tulenevaid võimalikke mõjusid ja näidatakse mitme praktilise kogemuse abil, kuidas hüdroenergia tootmise mõju on võimalik mitmesugustel eri tingimustel vältida või vähemalt minimeerida.

Üldisemalt on selle eesmärk aidata suurendada energiat, loodust ja vett käsitlevate ELi poliitikameetmete ja tavade koostoimet, et saavutada kooskõlastatumal viisil ja võimaluse korral vastastikku toetades ELi eesmärgid.

1. peatükis antakse ülevaade hüdroenergia ekspluateerimise suhtes Euroopas kohaldatavast ELi poliitikast ja õigusraamistikust. Lühidalt kirjeldatakse elupaikade direktiivi ja linnudirektiivi põhisätteid, nagu ka nende seost veepoliitika raamdirektiiviga ning keskkonnamõju hindamise direktiivi (edaspidi „KMH direktiiv“) ja keskkonnamõju strateegilise hindamise direktiiviga (edaspidi „KSH direktiiv“).

2. peatükis kirjeldatakse ELi jõe- ja järve ökosüsteemide üldiselt halba seisundit, aga ka neid mõjutavaid peamisi surve- ja ohutegureid, ning uuritakse hüdroenergia tootmise mitmesugust mõju magevee ökosüsteemidele, rõhutades eelkõige võimaliku kumulatiivse mõju tähtsust.

Märkimisväärse arvu Euroopa looduslike looma- ja taimeliikide, sealhulgas linnudirektiivi ja elupaikade direktiivi alusel kaitstava umbes 400 mageveeliigi ellujäämine sõltub jõe ja järve ökosüsteemidest. Enamiku Euroopa jõgede seisund on siiski väga halb ja need on mitmesuguse sotsiaal-majandusliku tegevuse (sealhulgas hüdroenergia tootmise) tohutu surve all.

Viimastest keskkonnaaruannetest (1) selgub, et veepoliitika raamdirektiivi ja kahe loodusdirektiivi eesmärkide täitmiseks on veel palju vaja teha. Seda on võimalik saavutada ainult siis, kui esikohale seatakse nii jõgede seisundi edasise halvenemise vältimine kui ka nende ökoloogilise seisundi aktiivne taastamine ning neid mõjutavate surve- ja ohutegurite kõrvaldamine või vähemalt oluline vähendamine.

3. peatükis uuritakse, kuidas seda on võimalik saavutada, ning esitatakse selle illustreerimiseks ökoloogilise taastamise hea tava näiteid kogu EList.

4. peatükis pööratakse erilist tähelepanu vajadusele seada sisse strateegiline kavandamine ning koostada integreeritumad hüdroenergia kavad ja projektid, võttes juba kavandamise algusetapis arvesse jõe ökoloogilisi vajadusi ning kaasates võimaluse korral jõe ökoloogilise seisundi parandamise meetmed.

Dokumendis kirjeldatakse üksikasjalikult (5. peatükk) elupaikade direktiivi artikli 6 kohase hüdroenergia kava või projekti asjakohase hindamise menetlust. Samuti selgitatakse selle heakskiitmisprotsessi teatavaid põhiaspekte ja selle seost muude ELi keskkonnamõju hindamise menetlustega. Kogemused on ikka ja jälle näidanud, et artiklis 6 sätestatud heakskiitmisprotsessiga seotud probleemid tulenevad väga sageli ebakvaliteetsest ja mittetäielikust hindamisest.

Juhend on mõeldud eelkõige pädevatele asutustele, arendajatele ja nõustajatele. Need pakuvad huvi ka vabaühendustele ja muudele hüdroenergiasektoris tegutsevatele sidusrühmadele. Dokumendi koostamisel konsulteeriti liikmesriikide ametiasutustega ja mitmesuguste oluliste sidus- ja huvirühmadega, kes kõik esitasid eri kavandite kohta väärtuslikku tagasisidet.

Selle dokumendi eesmärk on järgida linnudirektiivi ja elupaikade direktiivide teksti ning ELi keskkonna- ja hüdroenergiapoliitika aluseks olevaid laiemaid põhimõtteid. Hea tava menetlused ja ettepandud metoodika ei ole mõeldud ettekirjutusena; nende eesmärk on pigem anda kasulikke nõuandeid, ideid ja soovitusi, mis põhinevad aruteludel ettevõtjate esindajate, riiklike ja rahvusvaheliste asutuste, vabaühenduste, teadusekspertide ja muude sidusrühmadega.

Dokument kajastab ainult komisjoni seisukohti ja ei ole õiguslikult siduv. ELi direktiivide lõpliku tõlgendamise õigus on siiski Euroopa Liidu Kohtul. Lisatud on ka olemasolev asjakohane Euroopa kohtupraktika. Seetõttu tuleks käesolevat juhendit vaadelda koostoimes olemasolevate üldiste suuniste ja asjakohaste Euroopa Kohtu otsustega kahe direktiivi kohta (2).

1. LIIDU POLIITIKA JA ÕIGUSRAAMISTIKU ÜLEVAADE

Hüdroenergial on taastuvenergia direktiivi (3) rakendamisel ning ELi 2020. ja 2030. aasta energiaeesmärkide saavutamisel määrav osa. Nii nagu iga muu veega seotud tegevus peab ka hüdroenergia tootmine vastama Euroopa jõgede ja järvede kaitseks ja taastamiseks kehtestatud ELi keskkonnaalaste õigusaktide nõuetele. Need õigusnõuded on sätestatud veepoliitika raamdirektiivis, üleujutuste direktiivis, linnudirektiivis, elupaikade direktiivis ja keskkonnamõju hindamise direktiivides (KMH direktiiv ja KSH direktiiv).

Selles peatükis kirjeldatakse mõningaid nende ELi õigusaktide põhisätteid, mida kohaldatakse hüdroenergia tootmise suhtes. Keskendutakse eelkõige kahele loodusdirektiivile, kuna looduskaitse on käesoleva dokumendi peamine teema.

1.1. Linnudirektiiv ja elupaikade direktiiv

Euroopa jõed on bioloogilise mitmekesisuse peamine allikas ja meie rikkaliku looduspärandi tähtis osa. Jõed on aastakümnete jooksul siiski oluliselt muutunud. See on vähendanud nende vastupanuvõimet ning looduse ja elustiku säilitamise suutlikkust. Enamiku jõgede seisund on halvenenud ja need jõed tuleb taastada.

Tunnistades bioloogilise mitmekesisuse murettekitavat vähenemist Euroopas, seadsid ELi riigipead ja valitsusjuhid endale edasipüüdliku eesmärgi see vähenemissuundumus 2020. aastaks peatada ja ümber pöörata. Euroopa Komisjon võttis 2011. aasta mais vastu ELi bioloogilise mitmekesisuse strateegia aastani 2020, (4) milles on sätestatud poliitikaraamistik selle eesmärgi saavutamiseks. 2017. aasta aprillis võttis ta vastu uue tegevuskava, (5) et kiiresti tõhustada elupaikade direktiivi ja linnudirektiivi praktilist rakendamist ning kiirendada edusamme ELi 2020. aasta strateegia eesmärgi saavutamisel seoses bioloogilise mitmekesisuse ja ökosüsteemi teenuste vähenemise peatamise ja ümber pööramisega.

Linnudirektiiv ja elupaikade direktiiv on ELi loodus- ja bioloogilise mitmekesisuse poliitika alustalad. Need võimaldavad kõigil liikmesriikidel teha ühise õigusraamistiku alusel koostööd, et kaitsta Euroopa kõige ohustatumaid, ohualtimaid ja väärtuslikumaid liike ja elupaiku nende loodusliku levila piires ELis, olenemata poliitilistest või halduslikest piiridest.

Kõnealuse kahe direktiivi üldeesmärk on tagada nendega kaitstavate liikide ja elupaigatüüpide soodsa kaitsestaatuse säilitamine ja taastamine (6) kogu nende looduslikul levilal ELi piires.

See eesmärk on sõnastatud positiivselt ning suunatud soodsa olukorra loomisele ja säilitamisele. Seega läheb see seisundi halvenemise ärahoidmisest kaugemale.

Elupaikade direktiivi kohane soodsa kaitsestaatuse mõiste Artikkel 1 Loodusliku elupaiga kaitsestaatus – looduslikku elupaika ja selle tüüpilisi liike mõjutavate tegurite summa, mis võib mõjutada selle pikaajalist looduslikku levikut, struktuuri ja funktsioone ning selle tüüpiliste liikide pikaajalist säilimist ELi territooriumil. Loodusliku elupaiga kaitsestaatust peetakse soodsaks, kui: — selle looduslik levila ja alad, mida see levila piires katab, on muutumatud või laienemas, — selle pikaajaliseks säilimiseks vajalik eriomane struktuur ja funktsioonid on praegu ja tõenäoliselt ka lähitulevikus olemas ja — selle tüüpiliste liikide kaitsestaatus on soodne. Liigi kaitsestaatus – asjaomast liiki mõjutavate tegurite summa, mis pikema aja jooksul võib mõjutada liigi levikut ja populatsiooni arvukust ELi territooriumil. Kaitsestaatust peetakse soodsaks, kui: — asjaomase liigi populatsiooni dünaamika andmed näitavad, et liik on oma looduslikus elupaigas elujõuline püsinud pikema aja jooksul ja — liigi looduslik levila ei ole vähenemas ega vähene tõenäoliselt ka lähitulevikus ning — liigi populatsiooni pikaajaliseks säilimiseks on olemas piisavalt suur elupaik, mis tõenäoliselt ei vähene ka tulevikus.

Selle eesmärgi saavutamiseks peavad liikmesriigid vastavalt ELi loodusdirektiividele rakendama eelkõige kahte peamist liiki meetmeid:

— elupaikade direktiivi I ja II lisas ja linnudirektiivi I lisas loetletud liikide ja elupaigatüüpide ning kõikide reeglipäraselt esinevate rändlindude kaitseks põhialade määramine ja kaitsmine. Need alad moodustavad üleeuroopalise Natura 2000 võrgustiku, kuhu kuulub hetkel üle 27 500 ala. Järve ja jõe ökosüsteemid katavad ligikaudu 4 % Natura 2000 alade kogupindalast (Euroopa Keskkonnaameti 2010. aasta andmed 27 ELi liikmesriigi kohta);

— kõikide Euroopa looduslike linnuliikide ning elupaikade direktiivi IV lisas loetletud teiste ohustatud liikide jaoks liikide kaitse süsteemi kehtestamine. Kõnealuseid meetmeid rakendatakse liikide kogu looduslikul levilal ELi piires, st nii kaitstud aladel (nt Natura 2000) kui ka neist väljaspool.

Natura 2000 alade kaitset käsitlevad sätted

Natura 2000 alade kaitset ja majandamist reguleerivad elupaikade direktiivi artikli 6 sätted; selle direktiiviga määratakse kindlaks ka ala kaitsmise ning sellel alal ja ümbruskonnal asuva maa muu kasutuse, näiteks hüdroenergia tootmise vaheline seos (7).

Artiklis 6 on sätestatud kaht liiki meetmed.

— Esimest liiki meetmed puudutavad kõigi Natura 2000 alade kaitsekorraldust ja nende alade kaitse-eesmärkide seadmist. Liikmesriikidelt nõutakse: a) aladel esindatud I lisas osutatud elupaigatüüpide ja II lisas osutatud liikide ökoloogilistele vajadustele vastavate kaitsemeetmete väljatöötamist ja rakendamist (artikli 6 lõige 1) ning b) asjakohaste meetmete võtmist, et vältida elupaigatüüpide ja liikide elupaikade seisundi halvenemist või olemasolevate liikide olulist häirimist (artikli 6 lõige 2). Elupaikade direktiivis soovitatakse koostada Natura 2000 alade kaitsekorralduskavad, mis aitavad avatult ja läbipaistvalt kindlaks teha Natura 2000 alade jaoks vajalikud kaitsemeetmed. Need on kasulikud vahendid kaitse-eesmärkide seadmiseks ning aitavad kõigil sidus- ja huvirühmadel jõuda ala korraldamise viiside suhtes üksmeelele. Korralduskavad annavad ka võimaluse Natura 2000 kaitsemeetmete integreerimiseks veepoliitika raamdirektiivi kohasesse laiemasse meetmeprogrammi.

— Teist liiki meetmed (mida reguleeritakse artikli 6 lõikega 3) puudutavad iga sellise kava või projekti hindamist, mis võib mõjutada üht või mitut Natura 2000 ala (täpsem teave on esitatud 5. peatükis). Hindamismenetlus näeb sisuliselt ette, et mis tahes kava või projekti suhtes, mis võib avaldada olulist mõju Natura 2000 alale, hinnatakse asjakohaselt, uurides ala kaitse-eesmärke silmas pidades üksikasjalikult seda mõju. Pädev asutus võib kava või projekti heaks kiita üksnes siis, kui ta on asjakohase hindamise järelduste põhjal veendunud, et see ei kahjusta asjaomase ala terviklikkust. Tuleb märkida, et tõendada on vaja olulise negatiivse mõju puudumist (mitte selle olemasolu). Erandjuhtudel võib kohaldada erandit (artikli 6 lõige 4), et kiita heaks Natura 2000 ala terviklikkusele kahjulikku mõju avaldav kava või projekt, kui on võimalik tõendada, et vähem kahjulikud alternatiivid puuduvad ja kava või projekti peetakse ülekaalukate üldiste huvide seisukohast eriti mõjuvatel põhjustel vajalikuks. Sellistel juhtudel tuleb tagada piisavad asendusmeetmed, mis tagavad Natura 2000 võrgustiku üldise sidususe kaitse. Oluline on märkida, et elupaikade direktiivi kohase hindamismenetluse puhul ei ole tegemist samasuguse menetlusega nagu KMH direktiivi, KSH direktiivi (8) ja veepoliitika raamdirektiivi artikli 4 lõikega 7 ette nähtud menetlus, isegi kui need peaksid olema ideaaljuhul integreeritud või vähemalt kooskõlastatud.

Liikide kaitset käsitlevad sätted

Loodusdirektiivide teine sätete kogum käsitleb teatavate liikide kaitset kogu nende looduslikul levilal ELis, st olenemata sellest, kas need liigid asuvad Natura 2000 aladel või neist väljaspool. Liikide kaitsemeetmeid kohaldatakse elupaikade direktiivi IV lisas loetletud liikide ja kõikide ELi looduslike linnuliikide suhtes. Täpsed tingimused on sätestatud linnudirektiivi artiklis 5 ning elupaikade direktiivi artiklites 12 (loomade kohta) ja 13 (taimede kohta).

Põhimõtteliselt peavad liikmesriigid nende liikide puhul keelama:

— nende tahtliku häirimise, eelkõige paljunemise, järglaste kasvatamise, talvitumise ja rände ajal;

— paljunemis- või puhkepaikade kahjustamise või hävitamise;

— pesade või munade tahtliku hävitamise või kaitstud taimede juurimise või hävitamise.

Liikide kaitset käsitlevatest sätetest võib erandeid teha üksnes piiratud juhtudel – näiteks eriti oluliste saagi- või karjakahjude ärahoidmiseks või rahva tervise ja ohutuse huvides – tingimusel, et muud rahuldavad lahendused puuduvad ja nende erandite tagajärjed ei ole vastuolus direktiivide üldiste eesmärkidega. Erandite tegemise tingimused on sätestatud linnudirektiivi artiklis 9 ja elupaikade direktiivi artiklis 16 (9).

Liikide kaitset käsitlevad sätted on väga olulised ka väljaspool Natura 2000 alasid käitatavate hüdroelektrijaamade jaoks. Nende eesmärk on tagada, et arendused ei hävita loodusliku linnuliigi või mõne elupaikade direktiivi IV lisas loetletud liigi paljunemis- või puhkepaikasid, välja arvatud juhul, kui pädevatelt asutustelt on vastavalt direktiivide tingimustele taotletud erandi tegemist. Need sätted võivad olla eriti tähtsad hüdroelektrijaamade puhul, mis asuvad jõgedel, mida külastavad rändliigid, näiteks rändlinnud või siirdekalad (nt euroopa tuur (Acipenser sturio) või prantsuse süstikahven (Zingel asper), kes on mõlemad loetletud elupaikade direktiivi IV lisas).

1.2. Veepoliitika raamdirektiiv

Veepoliitika raamdirektiiviga kehtestatakse maismaa pinnavee (jõed ja järved), üleminekuvee (estuaarid), rannikuvee ja põhjavee kaitse ja säästva majandamise raamistik. Selle eesmärk on tagada, et kõik veekogud oleksid 2015. aastaks üldiselt heas seisundis (välja arvatud oluliselt muudetud ja tehisveekogud, mille puhul on eesmärk saavutada hea ökoloogiline potentsiaal). Nii nagu loodusdirektiivid läheb ka veepoliitika raamdirektiiv kaugemale põhinõudest hoida ära veekogude ning oma veevajaduse poolest otseselt veeökosüsteemidest sõltuvate maismaaökosüsteemide ja märgalade seisundi edasine halvenemine.

Veepoliitika raamdirektiivis on sätestatud, et liikmesriigid peavad selle eesmärgi saavutamiseks kehtestama iga valgalapiirkonna jaoks veemajanduskava. Direktiivis on ette nähtud veemajanduskavade koostamise, rakendamise ja iga kuue aasta järgse läbivaatamise tsükliline protsess.

1.3. Veepoliitika raamdirektiivi ja kahe loodusdirektiivi kooskõlaline rakendamine

Veepoliitika raamdirektiiv ja kaks loodusdirektiivi on omavahel tihedalt seotud, sest nendega püütakse kaitsta ja taastada Euroopa magevee ökosüsteeme. Seetõttu tuleks neid rakendada kooskõlastatud viisil, et tagada nende terviklik toimimine. Järgmisena esitatakse mõningad eelkõige hüdroelektrijaamade jaoks olulised veepoliitika raamdirektiivi ja kahe loodusdirektiivi vahelise koostoime põhipunktid, mis põhinevad komisjoni poolt veepoliitika raamdirektiivi ja loodusdirektiivide vahelisi seoseid käsitlevatele korduma kippuvatele küsimustele (KKK) antud vastustel (10).

Veepoliitika raamdirektiivi ja loodusdirektiivide erinevad eesmärgid

Veepoliitika raamdirektiiv ja loodusdirektiivid toimivad vähemalt osaliselt samas keskkonnas ning neil on üldjoontes sarnane eesmärk vältida jõgede olukorra halvenemist ja parandada veeökosüsteemide seisundit. Nende üldised eesmärgid on küll sarnased, kuid konkreetsed eesmärgid on erinevad, kuigi omavahel tihedalt seotud.

Veepoliitika raamdirektiivi eesmärk on kaitsta ja parandada kogu pinna- ja põhjavee olukorda, nii et see saavutaks hea seisundi või potentsiaali, ja vältida olukorra halvenemist. Linnudirektiivi ja elupaikade direktiivi eesmärk on seevastu kaitsta, säilitada ja taastada teatavaid liike ja elupaigatüüpe, et tagada nende soodne kaitsestaatus kogu nende looduslikul levilal ELis.

Veepoliitika raamdirektiivi kohase hea ökoloogilise seisundi saavutamine aitab tavaliselt saavutada veest sõltuvate elupaikade ja liikide kaitse-eesmärke Natura 2000 raames ja vastupidi. Hea ökoloogilise seisundi nõue on siiski seotud veekogudega, kuid soodne kaitsestaatus puudutab konkreetseid elupaigatüüpe ja liike.

Hea ökoloogilise seisundi saavutamisest seega tingimata ei piisa soodsa kaitsestaatuse saavutamiseks, isegi kui kõik veekogud saavutaksid hea ökoloogilise seisundi. Seepärast võib olla vaja rakendada täiendavaid kaitsemeetmeid Natura 2000 ala kaitse-eesmärkide saavutamiseks liikide ja elupaigatüüpide puhul, mille kaitseks see ala on määratud.

Veepoliitika raamdirektiivis on seda sõnaselgelt tunnistatud. Veepoliitika raamdirektiivi artikli 4 lõikes 2 on sätestatud, et „kui antud veekogu suhtes kehtib rohkem kui üks […] eesmärk, kohaldatakse neist kõige rangemat“. Näiteks kui saarmate või ebapärlikarbi kaitseks on määratud Natura 2000 ala, võib olla vajalik reguleerida ka ülepüüki, isegi kui see ei ole veepoliitika raamdirektiivi kohase hea ökoloogilise seisundi saavutamiseks vajalik.

Need lisanõuded tuleks lisada veepoliitika raamdirektiivi kohasesse veemajanduskavva kaitsealasid käsitlevate erisätetena või neile vähemalt viidata, et tagada veepoliitika raamdirektiivi meetmete ja Natura 2000 meetmete vaheline sidusus (ja vältida konflikte) (vt artikli 4 lõike 1 punkt c).

Oluliselt muudetud veekogud või tehisveekogud ja Natura 2000

Vastavalt veepoliitika raamdirektiivi artikli 4 lõikele 3 võib mõningaid veekogusid, mille füüsilised omadused on inimtegevuse tulemusena oluliselt muutunud, pidada oluliselt muudetud veekogudeks, juhul kui need vastavad kõigile artikli 4 lõike 3 sätetele (11). Tehisveekogudeks võib pidada veekogusid, mis on inimtegevuse tulemusena tekkinud kohas, kus enne veekogu puudus (nt veehoidla või tehislik navigatsioonikanal).

Oluliselt muudetud veekogude ja tehisveekogude suhtes kohaldatakse veepoliitika raamdirektiivi eesmärki saavutada hea ökoloogiline potentsiaal (hea ökoloogilise seisundi asemel), kui ei kohaldata vähem rangete eesmärkide, nagu keskmise ökoloogilise potentsiaali saavutamise nõudeid. Lihtsamalt öeldes tähendab see parimat võimalikku ökoloogilist seisundit, mis on kooskõlas seadusliku kasutusega, mille alusel asjaomane veekogu määrati oluliselt muudetud veekoguks või tehisveekoguks (12).

Ka oluliselt muudetud veekogu või tehisveekogu võib määrata Natura 2000 alaks, kui seal esineb mõni linnudirektiivi I lisas või elupaikade direktiivi I või II lisas loetletud liik või elupaigatüüp. Sel juhul tuleb seda liiki või elupaika silmas pidades rakendada asjakohaseid kaitsemeetmeid vastavalt ala kaitse-eesmärkidele. Need meetmed võivad olla hea ökoloogilise potentsiaali saavutamiseks vajalikust rangemad. Need tuleks integreerida ka veepoliitika raamdirektiivi kohastesse veemajanduskavadesse, lisades kaitsealasid käsitlevad erisätted (vt artikli 4 lõike 1 punkt c koostoimes artikli 4 lõikega 2).

Uute arenduste hindamine veepoliitika raamdirektiivi alusel

Nii nagu loodusdirektiivid sisaldab ka veepoliitika raamdirektiiv erisätteid veekogudega seotud uute arenduste hindamiseks. Vastavalt veepoliitika raamdirektiivi artikli 4 lõikele 7 võivad asutused teatavatel tingimustel heaks kiita erandid uute muudatuste ja püsiva arendustegevuse teostamiseks, mille tulemusena veekogu seisund halveneb või mis takistavad hea ökoloogilise seisundi või potentsiaali või hea põhjavee seisundi saavutamist. See võib hõlmata hüdroenergiaga seotud uusi arendusi (13).

Kui arendus võib mõjutada nii veepoliitika raamdirektiivi eesmärki kui ka Natura 2000 ala, tuleb järgida veepoliitika raamdirektiivi artikli 4 lõikes 7 sätestatud menetlust ja elupaikade direktiivi artikli 6 lõikes 3 sätestatud Natura 2000 hindamismenetlust (ideaaljuhul kooskõlastatud või integreeritud viisil). Neil menetlustel on erinev õiguslik eesmärk: esimese raames hinnatakse seda, kas projekt võib kahjustada veepoliitika raamdirektiivi peamiste eesmärkide saavutamist, ja teise raames hinnatakse seda, kas projekt avaldab negatiivset mõju Natura 2000 ala terviklikkusele. Ometi ei takista see hindamise teatavate aspektide kooskõlastamist, näiteks uuringute ja konsultatsioonide kaudu.

Veepoliitika raamdirektiivi põhjal on selge, et arendust ei saa ellu viia, kui see ei ole kooskõlas teiste ELi keskkonnaalaste õigusaktidega. Teisisõnu, kui projekt ei ohusta veepoliitika raamdirektiivi eesmärkide saavutamist, kuid avaldab negatiivset mõju Natura 2000 ala terviklikkusele, siis ei saa seda veepoliitika raamdirektiivi alusel heaks kiita, välja arvatud juhul, kui on heaks kiidetud ka elupaikade direktiivi artikli 6 lõike 4 kohane erand. Selgitused veepoliitika raamdirektiivi artikli 4 lõike 7 kohaldamise ja keskkonnaalaste eesmärkide täitmisest vabastamise kohta, sealhulgas seose kohta loodusdirektiividega, on esitatud veepoliitika raamdirektiivi artikli 4 lõiget 7 käsitlevas ühise rakendamise strateegia (CIS) dokumendis nr 36, mis kiideti heaks 2017. aastal (14).

Ebapärlikarbi kaitsmine Iirimaa alamvalgaladel Ebapärlikarp (Margaritifera margaritifera) on üks maailma pikima elueaga selgrootuid. Ebapärlikarp on tänu oma keerulisele elutsüklile ning looduslähedase ja puhta voolava vee vajadusele jõe ökosüsteemide kvaliteedi peamine bioloogiline näitaja. See liik on ELi elupaikade direktiivi alusel kaitstud, kuid kogu Iirimaal on sellel ebasoodne kaitsestaatus. Selle peamiseks põhjuseks on setted või setted koos suure toitainesisaldusega. 2009. aastal töötati välja riiklikud õigusnormid ebapärlikarbi soodsa kaitsestaatuse saavutamiseks. Nendega kehtestati Natura 2000 aladel asuvate ebapärlikarbi elupaikade kohustuslikud keskkonnakvaliteedi eesmärgid. Samuti nõuti alamvalgala majandamiskavade ja meetmete programmi koostamist. Nende kavade eesmärk oli tegeleda kogu valgala hõlmavate probleemidega, mis põhjustavad liigi arvukuse vähenemist. Kavad olid üles ehitatud sarnaselt veepoliitika raamdirektiivi kohaste veemajanduskavadega, et alamvalgala majandamiskavasid saaks edaspidi ellu viia veemajanduskavade egiidi all. Iirimaal rõhutati juba varakult elupaikade direktiivi ja linnudirektiivi ning veepoliitika raamdirektiivi tihedaid seoseid. Veepoliitika raamdirektiivi riiklik tehniline koordineerimisrühm moodustas 2009. aastal allkomisjoni – riikliku kaitserühma, mis tegeleb veepoliitika raamdirektiivi looduskaitsealaste aspektide käsitlemisega. Töörühma põhieesmärk oli tagada, et veepoliitika raamdirektiivi looduskaitsealaste aspektide käsitlemine oleks Iirimaal hästi kooskõlastatud ja toetatud, ning hõlbustada asjaomaste valitsusasutuste vahelist tõhusat suhtlemist. Ebapärlikarpi puudutavate alamvalgala kavade koostamisel oli töörühmal keskne osa praktiliste, funktsionaalsete ja kulutõhusate riiklike ebapärlikarbi kaitse standardmeetmete viimistlemisel ja edasiarendamisel. Töörühm vaatas läbi ka kavad, et tagada nende praktilisus ja tõhusus, ning tegi kindlaks poliitika ja suuniste puudused, mis takistaks nende rakendamist. http://www.wfdireland.ie/docs/5_FreshwaterPearlMusselPlans/ http://kerrylife.ie http://www.environ.ie/en/Environment/Water/WaterQuality/WaterFrameworkDirective/

1.4. Üleujutuste direktiiv

2007. aasta novembris võeti vastu direktiiv 2007/60/EÜ. Direktiiviga kehtestatakse üleujutusriski hindamise ja maandamise raamistik ning nõutakse liikmesriikidelt järgmiste dokumentide koostamist:

— üleujutusohu kaardid ja üleujutusriski kaardid, millel esitatakse kindlakstehtud üleujutusriskiga alad valgalapiirkondade (või muude kokkulepitud majandamisüksuste) kaupa. Nendel kaartidel tuleks esitada ka erinevate üleujutusstsenaariumidega kaasnevad võimalikud kahjulikud tagajärjed, sealhulgas teave üleujutuste tagajärjel tekkiva keskkonnareostuse võimalike allikate kohta, aga ka kaitsealad, nagu Natura 2000 alad nendes piirkondades (tähtaeg oli 2013. aasta detsember);

— üleujutusriski maandamise kavad üleujutuste võimalike kahjulike tagajärgede ohjamiseks ja vähendamiseks. Need kavad peaksid sisaldama prioriteetseid meetmeid, millega reguleeritakse üleujutusriski juhtimise kõiki aspekte alates ennetamisest ja kaitsest kuni valmisolekuni, võttes arvesse konkreetse valgalapiirkonna või alamvalgala omadusi (tähtaeg oli 2015. aasta detsember).

Üleujutuste direktiivi kohased meetmed peavad olema kooskõlas loodusdirektiivide nõuetega. Näiteks kui üleujutuse eest kaitsmise meede võib mõjutada üht või mitut Natura 2000 ala, peab selle puhul järgima ka elupaikade direktiivi artiklis 6 sätestatud menetlust ning kava või projekti võimalikku mõju Natura 2000 ala(de) terviklikkusele tuleb nõuetekohaselt hinnata.

1.5. Keskkonnamõju strateegilise hindamise direktiiv ja keskkonnamõju hindamise direktiiv

KSH direktiiv

Direktiivi 2001/42/EÜ (teatavate kavade ja programmide keskkonnamõju hindamise kohta) eesmärk on tagada kõrgetasemeline keskkonnakaitse. Selleks tagatakse teatavate kavade ja programmide keskkonnamõju kindlakstegemine, hindamine ja arvessevõtmine nende koostamise ajal ja enne nende vastuvõtmist.

Keskkonnamõju strateegiline hindamine on kohustuslik mitmesuguste kavade ja programmide puhul, millega luuakse raamistik tulevase nõusoleku saamiseks KMH direktiivis loetletud projektide väljatöötamiseks. See on kohustuslik ka kõikide kavade või programmide puhul, mida tuleb nende tõenäoliselt olulise mõju tõttu Natura 2000 aladele hinnata kooskõlas elupaikade direktiivi artikli 6 lõikega 3.

Keskkonnamõju strateegilise hindamise protsessi kohaselt peavad liikmesriigid koostama keskkonnamõju hindamise aruande, milles hinnatakse kavade ja programmide tõenäolist olulist keskkonnamõju ja mis tahes mõistlike alternatiivide mõju. Peale selle peavad nad konsulteerima ametiasutustega, kes oma keskkonnaalaste erikohustuste tõttu tunnevad tõenäoliselt muret kavade ja programmide rakendamise keskkonnamõju pärast (st keskkonnaasutused), ja üldsusega.

Konsulteerimine peaks olema varane ja tõhus, võimaldades keskkonnaasutustel ja üldsusel avaldada oma arvamust kava või programmi kavandi ja sellele lisatud keskkonnamõju hindamise aruande kohta enne kava või programmi vastuvõtmist. Keskkonnamõju strateegilise hindamise väljatöötamise protsess tuleks kooskõlastada kava väljatöötamisega, mille tulemusena lisatakse keskkonnakaalutlused selle kava lõplikku teksti.

Kokkuvõttes on keskkonnamõju strateegilise hindamise eesmärk edendada integreeritumat ja tõhusamat territoriaalse planeerimise meetodit, mille puhul keskkonnaküsimusi, sealhulgas bioloogilise mitmekesisuse kaalutlusi võetakse planeerimisprotsessis arvesse palju varem ja palju strateegilisemal tasandil. See peaks vähendama konfliktide arvu üksikute projektide tasandil. See võimaldab ka tulevastele arendustele leida sobivama asukoha eemal potentsiaalse konflikti piirkondadest, nagu Natura 2000 alad.

KMH direktiiv

Kui keskkonnamõju strateegilise hindamise protsess hõlmab kavasid ja programme, siis KMH direktiiv 2011/92/EL, mida on muudetud direktiiviga 2014/52/EL, puudutab üksikuid avaliku ja erasektori projekte. Nõusolek sellise projekti (15) väljatöötamiseks, mis avaldab tõenäoliselt olulist keskkonnamõju, tuleks seega anda ainult pärast projekti tõenäolise keskkonnamõju hindamist.

KMH direktiivis eristatakse projekte, mis nõuavad kohustuslikku keskkonnamõju hindamist (nn I lisa projektid (16)), ja neid, mille puhul liikmesriikide ametiasutused peavad kindlaks tegema, kas projektidel võib olla oluline mõju (nn II lisa projektid). Seda tehakse hindamismenetluse abil, milles võetakse arvesse direktiivi III lisas sätestatud kriteeriume. Enamik hüdroelektrijaamasid on II lisa projektid (17).

1.6. Keskkonnamõju strateegilise hindamise, keskkonnamõju hindamise ja elupaikade direktiivi artikli 6 lõike 3 vaheline seos

Vastavalt KMH direktiivile (muudetud direktiiviga 2014/52/EL) tuleks järgida kooskõlastatud ja/või ühist menetlust, kui projekti hindamine on nõutav nii KMH direktiivi kui ka loodusdirektiivide alusel. Komisjon avaldas kooskõlastatud ja/või ühise menetluse suunised selliste projektide jaoks, (18) mida tuleb korraga hinnata KMH direktiivi, elupaikade direktiivi, linnudirektiivi, veepoliitika raamdirektiivi ja tööstusheidete direktiivi alusel.

Kooskõlastatud menetluse korral peavad liikmesriigid kooskõlastama konkreetse projekti keskkonnamõju eraldiseisvad hindamised, mis on ette nähtud asjakohaste liidu õigusaktidega, määrates selleks ametiasutuse. Ühise menetluse korral peavad liikmesriigid kehtestama konkreetse projekti keskkonnamõju ühtse hindamise, mis on ette nähtud asjakohaste liidu õigusaktidega.

ELi loodusvaldkonna õigusaktidele vastav asjakohane hindamine peaks siiski olema üldise keskkonnamõju hindamise aruande selgelt eristatav ja tuvastatav osa. Seda seetõttu, et elupaikade direktiivis sätestatud asjakohane hindamine hõlmab looduskeskkonna eri aspekte ja lähtub olulisuse kindlaksmääramisel teistsugustest kriteeriumidest kui keskkonnamõju hindamise ja keskkonnamõju strateegilise hindamise puhul. Keskkonnamõju hindamisel ja keskkonnamõju strateegilisel hindamisel võetakse arvesse kõiki keskkonnaaspekte, sealhulgas bioloogilist mitmekesisust, samal ajal kui loodusdirektiivide kohasel hindamisel keskendutakse konkreetselt nendele liikidele ja elupaigatüüpidele avalduvale võimalikule mõjule, mille kaitseks Natura 2000 ala on määratud.

Iga hindamise tulemus on samuti erinev. Keskkonnamõju strateegilise hindamise ja keskkonnamõju hindamise tulemusel nähakse ette menetlusnõuded, kuid ei kehtestata kohustuslikke keskkonnanõudeid. Elupaikade direktiivi kohase hindamise tulemus on seevastu pädeva asutuse jaoks kohe siduv ja sellest sõltub pädeva asutuse lõplik otsus.

Teisisõnu, kui asjakohase hindamisega ei suudeta kindlalt väita, et kava või projekt ei avalda negatiivset mõju Natura 2000 ala terviklikkusele, ei saa ametiasutus nõustuda selle kava või projektiga sellisel kujul, välja arvatud erandjuhtudel, kui kava või projekt vastab artikli 6 lõike 4 kohase erandi kohaldamise tingimustele.

Euroopa Kohus on selgitanud, et kui elupaikade direktiivi alusel nõutakse keskkonnamõju hindamist, tuleb kavade ja programmide keskkonnamõju hinnata ka KSH alusel (19).

Juhenddokument „Ühist huvi pakkuvate energiataristuprojektide keskkonnamõju hindamise lihtsustamine“ Nagu kõikide muude arendusprojektide puhul kohaldatakse ka hüdroenergiaprojektide suhtes mitmesuguseid keskkonnamõju hindamise menetlusi. Komisjon on välja andnud suunised nende eri menetluste lihtsustamiseks, eelkõige üleeuroopalisi energiavõrkusid (TEN-E) käsitleva määruse kohaldamisalasse kuuluvate ühist huvi pakkuvate projekte puhul, tagades samal ajal maksimaalsel tasemel keskkonnakaitse kooskõlas ELi keskkonnaalaste õigusaktidega. Komisjoni suunistes esitatakse mitu soovitust, mis esitati küll ühist huvi pakkuvaid projekte silmas pidades, kuid mis on asjakohased ka kõigi energiaga seotud kavade või projektide, sealhulgas hüdroenergiaalaste arenduste puhul. Soovituste keskmes on eelkõige järgmised teemad: — varane kavandamine, tegevuskavad ja hindamise ulatus; — keskkonnamõju hinnangute ja muude keskkonnanõuete varane ja tõhus integreerimine; — menetluslik kooskõlastamine ja tähtajad; — andmete kogumine ja jagamine ning kvaliteedikontroll; — piiriülene koostöö ning — üldsuse varane ja tõhus osalemine. http://ec.europa.eu/environment/eia/pdf/PCI_guidance.pdf

2. MAGEVEE ÖKOSÜSTEEMID JA HÜDROENERGEETIKA ELIS

2.1. ELi jõe ja järve ökosüsteemide seisund

Jõgede ja järvede keeruline struktuur ja suur dünaamilisus muudavad need erakordselt rikasteks ökosüsteemideks, mis annavad elujõudu või käesoleval juhul vett suurele osale ümbritsevast maismaapiirkonnast. Need on iseenesest väärtuslikud elupaigad, kuid toimivad ka eluliselt tähtsate ökoloogiliste koridoridena, soodustades liikide levikut ja rännet pikkade vahemaade taha. Tänu neile on välja kujunenud ka selliste veest sõltuvate vastastikku seotud märgalade nagu lammimetsade, soode, lodude ja luhtade rikkalik mosaiik, mis veelgi suurendab nende üldist bioloogilist mitmekesisust.

Märkimisväärse arvu Euroopa looduslike looma- ja taimeliikide, sealhulgas umbes 400 linnudirektiivi ja elupaikade direktiivi alusel kaitstud mageveeliigi ellujäämine sõltub jõe ja järve ökosüsteemidest. Järved ja jõed katavad kokku ligikaudu 4 % Natura 2000 alade pindalast (ligikaudu 31 560 km2 ehk Belgiast suurem ala), mis on määratud selliste liikide kaitseks nagu lõhe (Salmo salar), saarmas (Lutra lutra), jäälind (Alcedo atthis), valgesõraline vähk (Austropotamobius pallipes) ja paksukojaline jõekarp (Unio crassus), aga ka selliste elupaigatüüpide jaoks nagu tasandikel ja mäestike jalameil voolavad jõed, lammimetsad, luhad, niisked rohumaad ja lodud.

Lisaks sellele kujutavad jõed endast elutähtsat mitmefunktsioonilist ressurssi Euroopa majandusliku ja sotsiaalse heaolu tagamiseks, teenindades mitmesuguseid eri sektoreid ja pakkudes ühiskonnale palju olulisi kaupu ja teenuseid. Nende intensiivne kasutamine on asetanud selle väärtusliku ressursi siiski viimase 150 aasta jooksul tohutu surve alla, mistõttu vaid üksikud suuremad jõed on täiesti loomulikus seisundis. Peale selle, et jõed on erineval määral saastatud ja suure toitainesisaldusega, mis on oluliselt halvendanud vee kvaliteeti, on oluliselt muutunud ka paljude jõgede hüdromorfoloogia, loomuliku veevoolu dünaamika ja ökoloogiline seotus.

2015. aastal leidis Euroopa Keskkonnaamet oma Euroopa keskkonnaseisundi aruandes, (20) et üle poole Euroopa jõgedest ja järvedest ei ole saavutanud head ökoloogilist seisundit või potentsiaali. 2009. aastal oli ainult 43 % pinnaveekogudest heas või väga heas ökoloogilises seisundis. Olukorra olulist paranemist ei olnud ette näha, sest eeldati, et ainult 53 % veekogudest saavutavad 2015. aastaks hea ökoloogilise seisundi. See on kaugel veepoliitika raamdirektiivis seatud eesmärkidest.

ELis kaitstud mageveeliikide ja elupaikade puhul on olukord veelgi halvem. Vastavalt komisjoni hiljutisele looduse seisundi aruandele, mis käsitleb kahe loodusdirektiiviga kaitstud elupaikade ja liikide kaitsestaatust aastatel 2007–2012, (21) oli peaaegu kolmveerand mageveeliikidest (74 %) ja magevee elupaigatüüpidest (73 %) ebasoodsas-puudulikus või ebasoodsas-halvas seisundis. Soodsas seisundis oli seevastu ainult vastavalt 17 % ja 16 % neist.

Kaitsestaatus

Kaitsestaatus

a) liigid (5 615 hindamist)

b) elupaigad (94 hindamist)

soodne

teadmata

ebasoodne-puudulik

ebasoodne-halb

Jõe ja järve ökosüsteemidega seotud liikide (a) ja elupaikade (b) (elupaikade direktiiv) kaitsestaatus ja suundumused. Allikas: EEA, 2015b, artikli 17 kohased aruanded ja hindamised.

Euroopa jõgede üldine halb seisund on väga murettekitav. On selge, et paljude Euroopa jõgede seisund on oluliselt halvenenud ning veepoliitika raamdirektiivi ja kahe loodusdirektiivi eesmärkide saavutamiseks tuleb veel palju teha. Seda on võimalik saavutada ainult siis, kui prioriteediks ei ole mitte ainult edasise halvenemise ärahoidmine, vaid ka jõgede ökoloogilise seisundi aktiivne parandamine.

2.2. Euroopa magevee ökosüsteeme mõjutavad surve- ja ohutegurid

Veekogud kannatavad väga mitmesugusest tegevusest tingitud surve all. Suurt mõju on avaldanud eelkõige hüdromorfoloogilised survetegurid, mis mõjutavad rohkem kui 40 % jõgedest ja üleminekuvetest. Tuginedes valgalapiirkondade esimesele kirjeldamisele seoses veepoliitika raamdirektiiviga, (22) on enamik ELi liikmesriike märkinud, et linnaarendus, kindlustamine üleujutuste vastu, elektri, sealhulgas hüdroenergia tootmine, siseveeliiklus ning õgvendamine ja maakuivendus põllumajanduse edendamise eesmärgil on suurimad survetegurid, mis mõjutavad veekogude hüdromorfoloogilist seisundit kõige rohkem.

Surve jõgedele

Mõju jõgedele

Surve puudub (22)

Mõju puudub (19)

Punktreostus (22)

Orgaaniline rikastumine (16)

Hajureostus (22)

Toitainerohkus (19)

Saastatus (18)

Veevõtt (19)

Hapestumine (10)

Hüdromorfoloogia (22)

Muudetudelupaigad (16)

Muu surve (19)

Muu mõju (14)

% veekogudest

% veekogudest

Oluline surve (tabeli vasak pool) ja mõju (tabeli parem pool) jõgedele; hõlmatud liikmesriikide arv on esitatud sulgudes („European waters – assessment of status and pressures 2012“)

Natura 2000 mageveekogusid mõjutavatest ohu- ja surveteguritest on looduse seisundi aruande kohaselt seni kõige sagedasemad „muutused veekogude tingimustes“.

Joonis 4.37. Kümme olulisemat (sageduse %) teatatud surve- ja ohutegurit, mis mõjutavad jõe ja järve ökosüsteemidega seotud liike (elupaikade direktiiv)

J02 „Muutused veekogude tingimustes“

J03 „Muud ökosüsteemide muutused“

H01 „Pinnavee reostus“

I01 „Invasiivsed võõrliigid“

A02 „Maaviljelustavade muutumine“

K03 „Loomaliikidevahelised suhted“

F02 „Kalapüük ja vee-elusressursside kogumine“

A07 „Pestitsiidide kasuta-mine põllumajanduses“

D01 „Maanteed, raudteed ja teed“

K02 „Taimkatte vahetumi-ne / koosluste areng“

survetegurid

ohutegurid

Looduse seisundi aruanne, EEA, 2015

Hüdroenergeetika ELis 2011. aastal oli ELis umbes 23 000 hüdroelektrijaama. Enamik (91 %) on väikesed (alla 10 MWh) ja toodavad umbes 13 % kogu toodetavast hüdroenergiast. Ainult 9 % kõigist hüdroelektrijaamadest on suured, kuid need toodavad umbes 87 % kogu toodetavast hüdroenergiast (23). Hüdroelektrijaamad asuvad tehnilistel põhjustel peamiselt mägipiirkondades, kuid neil on suur ja kaugeleulatuv mõju nii suurtele kui ka väikestele jõgedele ja järvedele erisugustes piirkondades. Väiksemate jõgede puhul võib isegi väike veevoolu vähenemine või loomulike ökoloogiliste tingimuste häirimine avaldada jõele olulist negatiivset mõju. Levinuimad on järgmised hüdroelektrijaamad. Otsevoolu hüdroelektrijaamad. Otsevoolu hüdroelektrijaamade puhul põhineb elektritootmine olemasoleval veevoolul ja jõe langusel. Sellised käitised kasutavad elektrienergia tootmiseks vooluveekogu loomulikku voolu. Vee varumise ja selle hilisema kasutamise kavatsus puudub. Sellist energiatootmisviisi kasutavad kõige enam väikesed hüdroelektrijaamad, kuid otsevoolu võivad kasutada ka suured hüdroelektrijaamad. Veehoidlaga otsevoolu hüdroelektrijaamad. Veehoidla annab võimaluse varuda vett väikese nõudluse perioodidel ja kasutada seda tippnõudlusega perioodidel. Tootmisvõimsus sõltub seega vähem veevoolu olemasolust. Sellised veehoidlad võivad sisaldada päeva-, hooaja- või aastavaru, võimaldades kasutada varutud vett elektrinõudluse rahuldamiseks tippnõudluse ajal ja hõlbustades muutuva taastuvenergia kasutamist, nt tuuleenergia suunamist energiasüsteemi. Paisu ja veehoidlaga hüdroelektrijaamad . Tavapärasel paisu ja veehoidlaga hüdroelektrijaamal on piisavalt suur veehoidla, mis võimaldab varuda vett nii saju- kui ka kuivaperioodidel. Vett hoitakse paisu taga ja hüdroelektrijaam kasutab seda vastavalt vajadusele. Sellist hüdroelektrijaama saab kasutada tõhusalt aasta läbi kas baaskoormuse elektrijaamana või vajaduse korral tippkoormuse elektrijaamana. Pumphüdroelektrijaamad . Need põhinevad eri kõrgusel asuvatel veehoidlatel, mis võimaldavad toota tippnõudluse ajal lisaelektrit. Vesi pumbatakse väiksema nõudluse ajal ülemisse veehoidlasse ja lastakse suure nõudluse ajal läbi turbiinide alla. Pumphüdroelektrijaamad ei ole taastuvenergia direktiivi kohaldamisalast välja jäetud, kuid neid ei võeta taastuvenergia statistikas arvesse.

2.3. Hüdroenergia tootmise mõju magevee ökosüsteemidele

Mõju, mida hüdroelektrijaam võib avaldada kahe ELi loodusdirektiivi alusel kaitstavatele liikidele ja elupaigatüüpidele, on eri aladel väga erinev. See sõltub jõe individuaalsetest omadustest, selle füüsilisest ja ökoloogilisest seisundist – kas seisund on juba halvenenud või on endiselt rikkumatu, kas jõgi on suur või väike, kas tegemist on mägipiirkonna või tasandikualaga jne – aga ka hüdroelektrijaama tüübist ja suurusest ning liikidest ja elupaikadest, mille kaitseks ala on määratud. Seepärast tuleb iga hüdroelektrijaama vaadelda eraldi.

Mõju võib ilmneda hüdroelektrijaama tegevustsükli igas etapis, alates selle ehitamisest kuni renoveerimiseni, tegevuse lõpetamisel või igapäevase töö ja juhtimise käigus. See võib põhjustada looduslike elupaikade ja neist oma olemasolu kindlustamisel sõltuvate liikide populatsioonide hävimist, kahjustumist ja killustumist. Kahju ulatus sõltub nii mõju ulatusest kui ka sellest, kui haruldased ja ohualtid on mõjutatud elupaigad ja liigid.

Käesoleva peatüki ülejäänud osas kirjeldatakse selle mõju ulatust, mida hüdroenergia tootmine võib avaldada eelkõige ELi loodusdirektiividega kaitstud elupaikadele ja liikidele. Ettevõtjad, kes on teadlikud eri mõjuteguritest ja mõistavad jõe ökosüsteemide keerukust, suudavad paremini tagada oma tegevuse vastavuse veepoliitika raamdirektiivi ja loodusdirektiivide nõuetele. Neil on ka paremad võimalused mõlemale poolele kasulike lahenduste kindlakstegemiseks, et aidata võimaluse korral taastada juba halvenenud seisundis jõgesid.

Muutused jõe morfoloogias ja jõeelupaikades

Kõik veekogude füüsilised muudatused mõjutavad tavapäraseid hüdroloogilisi protsesse ja häirivad mageveesüsteemide ökoloogilist jätkuvust (24) nii piki- kui ka põikisuunas, nt lahutades jõed ümbritsevatest lammidest ja märgaladest või tekitades hüdroelektrijaamade ümbruses paisuga sarnase mõju.

Kõige ilmsem elupaikadele tekitatav kahju on elupaikade otsene füüsiline hävitamine üles- või allavoolu või ümbritseval alal (nt maa hõivamine, üleujutus, kaldataimestiku eemaldamine või jões paiknevad füüsilised rajatised). Kuid isegi maa füüsilise hõivamiseta võib looduslike hüdromorfoloogiliste protsesside katkestamine häirida või muuta biootilisi ja abiootilisi tingimusi, mis on elupaiga struktuuri ja toimimise seisukohast esmatähtsad. See võib kaasa tuua halvenenud seisundis elupaikade koloniseerimise invasiivsete liikide poolt, mis võib lõppeda loodusliku loomastiku ümberasustamisega.

Kaitstud liikide rände ja leviku takistused

Jõgedel, järvedel ja kaldavöönditel on oluline osa mageveeliikide levikul ja rändel ning piiratumal liikumisel eri toitumis-, paljunemis-, puhke- ja pesitsusalade vahel. Need toimivad eluliselt tähtsate ökoloogiliste koridoride või vahealadena maastikul. Igasugused (isegi väikesed) tõkked või takistused liikide vabal liikumisel üles- või allavoolu võivad avaldada suurt mõju nende liikide ellujäämisele.

Erinevate hüdroelektrijaamade mõju. Allikas: Veronika Koller-Kreimel

Hüdroelektrijaamad võivad otseselt või kaudselt häirida või takistada liikide levikut ja rännet. Kõige ilmsemad takistused on paisud ja tõkestatud alad, mis toimivad kalade rände füüsilise tõkkena, takistades kalade liikumist üles- ja allavoolu. See avaldab suurt mõju paljude mageveeliikide ellujäämisele, mille tagajärjeks on eelkõige mõnede mageveekalade populatsiooni killustatus, eraldatus ja hävimine.

Takistav mõju on eriti suur, kui jões on mitu takistust. Isegi väga väikeste rajatiste või füüsiliste tõkete korral võivad jõed kiiresti muutuda läbitamatuks. Tehiskanalid võivad samuti takistada liikide liikumist, sest need läbivad ja seetõttu killustavad maismaaelupaiku. Need võivad ka luua tehislikke ühendusi valgalade vahel, mis võib suurendada võõrliikide levikut, kahjustades seega kohalikke liike.

Kuigi üles- ja allavoolu ränne on oluline kõigi kalaliikide jaoks, on jõevoolu tõkestamatus eriti vajalik siirdekaladele. Ülesvoolu ränne on kõige tähtsam selliste anadroomsete kalade ja silmlaste nagu lõhe (Salmo salar), merisutt (Petromyzon marinus) ja jõesilm (Lampetra fluviatilis) või euroopa tuur (Acipenser sturio) populatsioonide jaoks, kuna neil on perioodilise (parimal juhul igal aastal) pikamaarände vajadus. Allavoolu ränne on tähtis nii nende liikide noorisendite jaoks kui ka selliste katadroomsete kalade nagu angerja (Anguilla anguilla) täiskasvanud isendite jaoks, kes on kaitstud angerjavarusid käsitleva määruse (25) alusel.

Setete dünaamika häirimine

Setted on veeökosüsteemide loomulik osa ning need on nende süsteemide hüdroloogiliseks, geomorfoloogiliseks ja ökoloogiliseks toimimiseks üliolulised. Setted moodustavad mitmesuguseid elupaiku, mis otseselt ja kaudselt toetavad paljusid eri liike. Looduslikes tingimustes toimub setete (peamiselt kruusa) pidev ärakanne allavoolu, mis säilitab jõgede ökoloogilise struktuuri ja toimimise. Põikirajatised, nagu paisud või tammid, häirivad üldiselt setete looduslikku dünaamikat.

Suured veehoidlad suudavad kinni pidada üle 90 % sissetulevatest setetest, mis võib põhjustada jõesängi ja kallaste suuremat erosiooni allavoolu, aga ka selliste oluliste hüdromorfoloogiliste rajatiste nagu kruusatõkked kohaliku hävimise. Paisude ja tammide hooldustööd, millega kaasneb setete perioodiline uhtumine allavoolu (eriti suviti, kui valitseb veepuudus), võivad elupaiku ja liike samuti kahjustada, kui neid töid ei korraldata nõuetekohaselt.

Tammist ülesvoolu, veehoidlas või tõkestatud alal, põhjustab setete ärakande vähenemine setete kogunemise, mis võib avaldada nii liikidele kui ka elupaikadele negatiivset mõju, nt soodustades kaitstud liike väljatõrjuvate vetikate ja muude veetaimede kasvu. Kruusa või muude sooldunud setete kogunemine jõesängi või vette võib eriti kahjustada selliseid litofiilseid liike nagu harjus (Thymallus thymallus), kes kasutab neid alasid kudemispaigana, ning ebapärlikarp (Margaritifera margaritifera) ja paksukojaline jõekarp (Unio crassus). See on kahjulik ka linnuliikidele, nagu tülllased või kurvitslased, kes kasutavad kuivaks jäänud kruusaseid jõepõhjasid pesitsemispaigana.

Tõkete eemaldamine Doonau valgalapiirkonnas Hüdroenergia tootmise osakaal Doonau valgalapiirkonnas elupaikade järjepidevuse takistamisel on ligikaudu 45 %. Selle piirkonna jõgedes, mille valgala on üle 4 000 km, on kokku 1 688 tõket. Neist 600 on tammid/paisud, 729 on rambid/ülevooluläved ja 359 liigitatakse muud liiki takistusteks. 756 puhul on praegu ette nähtud kalade rände funktsionaalsete abivahendite rajamine. 932 jõevoolu takistust (55 %) on kalade rännet häirinud alates 2009. aastast ja neid peetakse olulisteks surveteguriteks. Viimase Doonau veemajanduskava kohaselt kavatsevad Doonau piirkonna riigid vähendada 2021. aastaks märkimisväärselt jõevoolu takistavate paisude arvu. Doonau valgalapiirkond: jõgede ja elupaikade järjepidevuse takistused – (ülal) hetkeolukord 2015. aastal; (esimene kaart) oodatav paranemine 2021. aastaks (teine kaart). Allikas: DRBMP. https://www.icpdr.org/main/management-plans-danube-river-basin-published.

Ökoloogilise vooluhulga muutused

Ökoloogiline vooluhulk on tähtis mehhanism, mis aitab säilitada heas tervises olevate jõe ökosüsteemide olulisi protsesse, millest sõltuvad ELi kaitstavad liigid ja elupaigad, ja tagada veekogude hea ökoloogilise seisundi (26). Ökoloogilise vooluhulga muutumine võib nii vähendada vee-elupaiga ulatust kui ka kahjustada selle seotust kaldaäärsete elupaikadega.

Liiga väike veevool võib näiteks avaldada mitmesugust negatiivset mõju, sealhulgas jätta kuivaks kalade ja silmlaste kudemispaigad või takistada kalamarja ja noorisendite arengut. Kalade ränne ülesvoolu võib olla takistatud ka vähese veesisaldusega valgalal kas väikesest veevoolust tingitud tõkete või kalade rände ebapiisavate stiimulite tõttu.

Ebapiisav voolukiirus algses jõesängis võib põhjustada ka vee liigset soojenemist ja ebapiisavat hapnikusisaldust (nagu eespool kirjeldatud). See loob sobimatud elutingimused paljudele liikidele, nagu kaladele, jõevähkidele ja silmulistele, karpidele või kiilidele, kes sõltuvad voolava veega elupaikadest.

Voolurežiimi muutused hüdroelektrijaamade äravoolu reguleerimise tõttu

Veevoolu suur kõikumine võib põhjustada suuri kahjustusi nii liikidele kui ka nende elupaikadele, eriti väikestes jõgedes. Äravoolu reguleerimine avaldab survet veekogu mõjutatud osades elavatele organismidele, eriti neile, kes ei talu veetaseme järsku muutumist, nagu noorkalad või teised aeglaselt liikuvad või paigalpüsivad organismid (eriti taimeliigid). Hüdroelektrijaama äravoolu reguleerimise režiim mõjutab ka kaitstud liikide saagi käitumist ja kahjustab seega nende seisundit.

Äravoolu reguleerimise mõju on eriti suur kriitilistel perioodidel (nt põua või pakase ajal) ja see on kliimamuutusi silmas pidades üha olulisem probleem. Äravoolu reguleerimise teine negatiivne tagajärg on tippnõudluse ajal vallandatud vee jõeveest tihtipeale märkimisväärselt erinev (palju madalam) temperatuur. Liigid, mis on kohandunud tavapärase veetemperatuuriga, ei suuda taluda päevas mitu tundi kestvaid järske temperatuurimuutusi.

Suurveetsüklite muutumine

Veevoolu paremaks kontrollimiseks muudetakse mõnikord voolusängi. Sekkumine veevoolu kontrolli võib põhjustada suurveetsüklite katkemise, mis toob mõnikord kaasa nende tsüklitega seotud elupaigatüüpide ja liikide hävimise. Mõjutatud elupaigad on näiteks lammimetsad, ajutised tiigid ja järve- ja jõekäärud ning nendega seotud liigid.

RIPEAK – ELi TEADUSPROJEKT „Soometsa reageerimine äravoolu reguleerimisele: hüdroenergia säästva kasutamise suunas“ Äravoolu reguleerimine põhjustab päeva jooksul toimuvaid lühiajalisi muutusi jõevoolus, mis on tingitud hüdroturbiinide sisse- ja väljalülitamisest elektri tootmiseks vastavalt turunõudluse muutumisele. Selle tagajärjel muutuvad alla- ja ülesvoolu asuvate jõelõikude hüdroloogia, hüdraulilised näitajad, vee kvaliteet, jõe morfoloogia ja lõpuks ka jõe ökosüsteem. Teaduslikke uuringuid äravoolu reguleerimise mõju hindamiseks on tehtud vähe ja enamik neist on keskendunud kaladele. Kaldataimestiku kohta ei ole tehtud ühtegi uuringut. Äravoolu reguleerimine võib kahjustada kaldaäärsete taimeliikide levikut ja seega ka kaldapopulatsioonide säilimist. Analüüsides seemnete idanemist ja seemikute tulemuslikkust, võib seega olla võimalik kindlaks määrata äravoolu reguleerimise ja taimestiku reaktsiooni vahelised seosed, mis võimaldavad arvutada, korreleerida ja ennustada bioloogilist reaktsiooni äravoolu reguleerimisele. Sellised seosed on otsustava tähtsusega, et objektiivselt määrata piirnormid, mis aitavad minimeerida hüdroenergia tootmise ökoloogilist mõju, ilma et see põhjustaks tootlikkuse märkimisväärset vähenemist. Projekti eesmärk on kirjeldada hüdroenergia tootmisega seotud jõgede säästvat majandamist. Selleks on kavas koostada põhjalik kirjanduse ülevaade, analüüsida igapäevaseid andmevoogusid, teha välikatseid ja modelleerida arvutite abil. Projekti eeldatavad lõpptulemused: 1) äravoolu reguleerimise mõju uued hüdroloogilised ja ökoloogilised (st kaldataimestiku) näitajad, 2) uued hüdroloogia-ökoloogia mudelid sellise mõju hindamiseks ja 3) uued tõhusad meetmed hüdroelektrijaama paisude säästvaks toimimiseks. http://www.emg.umu.se/english/research/research-projects/responses-of-riparian-forests-to-hydropeaking/

Vee keemilise koostise ja temperatuuri muutumine

Paisud võivad põhimõtteliselt muuta jõevee keemilist kvaliteeti, mineraalide sisaldust ja pH-taset nii üles- kui ka allavoolu, näiteks saasteainete kogunemise kaudu setetes. Kõik need muudatused mõjutavad olemasolevate taime- ja loomakoosluste koosseisu. Organisme mõjutavad ka vee temperatuuri muutumine ja sellega seotud muutused hapniku kontsentratsioonis. Veehoidlad võivad põhjustada temperatuuri suurt tõusu, kuid vee võtmisel põhjast ka temperatuuri langust.

Üksikute loomade vigastamine ja surmamine

Hüdroelektrijaama läbivad kalad ja muud liigid võivad saada vigastada või surma. Hüdroelektrijaam võib põhjustada (27):

— vigastusi füüsilise kontakti teel juhtlabade, turbiini tööratta või turbiini korpusega;

— vigastusi veerõhu kõikumisest turbiini läbimise ajal;

— sissevõtuava restide vahele kinnikiilumist või puhastusseadmete põhjustatud vigastusi;

— intensiivse veevoolu ja liigveelaske konstruktsiooni põhjustatud vigastusi;

— röövliikide ohvriks langemist orientatsiooni kaotamise tõttu.

Ühes hüdroelektrijaamas võib suremuse määr olla 0–100 % (28). Palju sõltub olemasolevate kalade liigist ja hüdroelektrijaama konstruktsioonist ning kasutatavatest leevendusmeetmetest. Turbiinide puhul suureneb suremusmäär rootori labade kiiruse ja arvu suurenedes ning labadevahelise kauguse vähenedes (Kaplani turbiin). Peamiselt kõrgsurve-elektrijaamades kasutatavate turbiinide (nt Peltoni turbiin) läbimisel võib kalade suremuse määr olla kuni 100 %.

Ümberasustamine ja häirimine

Jõgedega seotud ehitustööd võivad häirida teatavaid liike ja nende elutsüklit nii Natura 2000 aladel kui ka neist väljaspool, eriti põhjaloomastikku ja -taimestikku, mille seisund sõltub heast veekvaliteedist. See võib mõjutada liikide paljunemis-, toitumis-, puhke-, levimis- ja rändevõimet.

Kui häirimine on jõudnud märkimisväärsele tasemele, võivad liigid selle ala maha jätta ja lõpetada seega elupaiga kasutamise; see võib kahjustada nende ellujäämist ja/või paljunemist. Haruldaste ja ohustatud liikide korral võib isegi väike või ajutine häirimine ohustada nende pikaajalist ellujäämist selles piirkonnas. Sellised olukorrad ei oleks kooskõlas kahe loodusdirektiivi liikide kaitse sätetega.

Mõju maismaaliikidele ja -elupaikadele

Hüdroenergia tootmine ei või avaldada mõju mitte ainult mageveeliikidele ja -elupaikadele, vaid ka maismaaliikidele ja -elupaikadele. See võib juhtuda igal ajal, nt hüdroelektrijaama ehitamise, tegevuse lõpetamise või renoveerimise ajal. Mõju võib tuleneda ka seotud taristust, nagu juurdepääsuteedest, torujuhtmetest või hüdroelektrijaama elektrivõrguga ühendavatest elektriliinidest.

Peale asjaomaste elupaikade hävitamise, halvendamise või killustamise võivad need rajatised oluliselt häirida maismaaliike või põhjustada nende surma. Näiteks võivad linnud lennata elektriliinide pihta ja saada elektrilöögi või regulaarne liiklus juurdepääsuteedel võib tõsiselt häirida nende pesitsusalasid. Selline mõju võib olla eriti märkimisväärne, kui hüdroelektrijaam ja sellega seotud taristud paiknevad rändeteede ääres või kitsastes orgudes, mille kaljudel elavad röövlinnud, või lindude jaoks oluliste märgalade kõrval.

2.4. Kumulatiivne mõju

Nagu on näidatud EEA keskkonnaaruandes, on suurema osa Euroopa jõgede seisund halvenenud ja enamik on jõudnud viimase piirini, nii et igasugused uued arendused ja uus tegevus võivad nende jõgede seisundit veelgi oluliselt halvendada. Seepärast tuleb erilist tähelepanu pöörata võimaliku kumulatiivse mõju hindamisele, mida igasugune uus tegevus, sealhulgas hüdroelektrijaamade tegevus, avaldab jõgedele üldiselt ja eelkõige Natura 2000 ala(de)le.

Kumulatiivse mõju hindamine on eriti tähtis looduslike jõgede läheduses, eriti väikeste jõgede läheduses, mis on tundlikud igasuguste hüdromorfoloogiliste muutuste suhtes. Isegi üks või kaks väikest rajatist võivad avaldada lubamatult suurt mõju, mis on vastuolus veepoliitika raamdirektiivi ja kahe loodusdirektiivi õigusnõuetega.

Kumulatiivse mõju hindamisel tuleks arvesse võtta kõiki hüdroelektrijaamu ja muid arendusi valgalapiirkonnas, olenemata sellest, kas need asuvad Natura 2000 aladel või neist väljaspool. Võib juhtuda, et ühel hüdroenergiaprojektil eraldi võetuna puudub märkimisväärne mõju, kuid kui selle mõju lisatakse juba olemasolevale tegevusele või heakskiidetud projektidele, võib nende koosmõju olla märkimisväärne.

Kumulatiivne mõju ilmneb sageli alles aja jooksul. Seetõttu on oluline võtta hindamisel arvesse kõiki kavasid või projekte. See hõlmab kõiki kavasid ja projekte, mis on varem heaks kiidetud, kuid mida ei ole veel ellu viima hakatud või lõpetatud, samuti olemasolevaid surve- ja ohutegureid. Hindamisel võib osutuda kasulikuks veepoliitika raamdirektiivi kohastes veemajanduskavades ja Natura 2000 majandamiskavades kättesaadav teave.

Samuti on oluline märkida, et juba heaks kiidetud kava või projekt ei loo eeldust teiste selliste kavade või projektide heakskiitmiseks, mida võidakse edaspidi kavandada. Näiteks kui hüdroelektrijaama arendamine ei too kaasa märkimisväärset mõju ja kiidetakse seetõttu heaks, ei loo see heakskiit eeldust edasiste hüdroenergiaarenduste heakskiitmiseks. Vastupidi, selle projekti heakskiitmine võib tähendada, et jõe taluvuspiir on saavutatud ja see ei ole võimeline enam ühtegi, isegi väikest, edasist arendust taluma.

Lisaks sellele ei piirdu kumulatiivse ja kombineeritud mõju hindamine sama sektori sarnaste kavade või projektide hindamisega. Hindamise ajal tuleks arvesse võtta kõiki muid liiki kavasid või projekte, mis võivad koos hinnatava kava või projektiga avaldada märkimisväärset mõju. Võimalikku kumulatiivset mõju tuleks hinnata usaldusväärsete lähteandmete alusel, mitte üksnes kvalitatiivsete kriteeriumide põhjal. Seda tuleks hinnata üldise hindamise lahutamatu osana, mitte käsitada seda kui hindamisprotsessi lõpus toimuvat tagantjärele tegevust.

Kumulatiivsel hindamisel peab arvesse võtma ka jõel juba olemasolevaid rajatisi (nn eelkoormust) (29). Näiteks kui uue projekti raames kavatsetakse paigaldada uus turbiin, tuleb selle mõju hindamisel arvestada olemasoleva hüdroelektrijaamaga, isegi kui see ehitati mitu aastakümmet tagasi. Kui kumulatiivne mõju on märkimisväärne, keeldutakse uuele projektile heakskiitu andmast.

Saksamaa Liitvabariigi keskkonnaameti soovitused väikeste hüdroelektrijaamade kohta Saksamaal on umbes 80 % kasutatavast hüdroenergiapotentsiaalist juba ära kasutatud. Ka tehnoloogiline potentsiaal on suures osas ära kasutatud. See kajastub hüdroenergia kasutamiseks toetusprogrammide raames eraldatava toetuse suhteliselt madalas määras. Seetõttu on ülejäänud kasutatav potentsiaal seotud eelkõige peaaegu puutumatute väikeste veekogudega, mida ei ole varem arendatud. Võimalik kahjulik ökoloogiline mõju üksikutele järelejäänud väikestele puutumatutele vooluveekogudele Saksamaal on tõenäoliselt siiski märkimisväärne. Makromajanduslik kulude-tulude analüüs on samuti näidanud, et majanduslikud kulud võivad olla kasudega võrreldes märkimisväärsed. Mida väiksem on rajatise võimsus ja mida looduslikum on vooluveekogu, seda halvem on kulude-tulude analüüsi tulemus. Majanduslikud hinnangud näitavad, et eriti väikeste hüdroelektrijaamade puhul, mille võimsus on kuni 100 kW, on kõigil kolmel juhul – uue jaama ehitamisel, vana jaama moderniseerimisel ja vana jaama reaktiveerimisel – energia tootmise kulud suuremad kui taastuvenergia seaduses sätestatud määrad. Seetõttu on elektri ökonoomne tootmine paljudel juhtudel, isegi soodsates tingimustes, vaevalt võimalik. Majanduslikest kaalutlustest nähtub, et subsiidiumiga, mis katab väikeste hüdroelektrijaamade, eriti alla 100 kW võimsusega elektrijaamade tegevuskulud, kaasnevad CO2-heite vältimisest tingitud suured makromajanduslikud kulud. Negatiivset ökoloogilist mõju silmas pidades ei ole väikeste hüdroelektrijaamade potentsiaali edasine ärakasutamine kliimakaitse seisukohast prioriteet. Võttes arvesse kehtivaid õigusnorme ja Euroopa Komisjoni veepoliitika raamdirektiivi nõudeid, on esitatud järgmised soovitused: — juba arendatud ja tõkestatud veekogude teisesel kasutamisel tuleb suuri hüdroelektrijaamu nende suurema tõhususe pärast üldjuhul eelistada väikestele ja mikroelektrijaamadele. Hüdroelektrijaamade võimsuse arendamisel tuleks tähelepanu pöörata nende optimeerimisele; — praktiliselt puutumatute veekogude korral või kui tegemist on veekoguga, mida plaanitakse taastada, tuleks loobuda hüdroenergia kasutamisest; — väikeste hüdroelektrijaamade ehitamine ja reaktiveerimine olemasolevate paisude juures, mida ei saa lammutada, ei tekita probleeme, eriti kui samal ajal on võimalik teha ökoloogilisi parendusi, näiteks taastada vaba läbipääs; — mittetöötavate rajatiste reaktiveerimisel ja veekasutusõiguste pikendamisel tuleks rohkem kaaluda veekaitsega seotud probleeme ja kehtestada tingimused (nt funktsionaalsed kalatrepid, struktuuriliselt tagatud dünaamiline minimaalne veevool, äkiliste üleujutuste vältimine paisudest allavoolu); — uute rajatiste korral tuleb vältida veekogu tõkestamist selle ümbersuunamiseks. Tuleks valida konstruktsioonilised meetodid, mis suunavad kasutatava vee ümber nii, et säilitatakse vaba läbipääs ja vooluveekogu olemus (nt sissevool veehaardesse külje pealt, kasutades veekogus asuvat ümbersuunamisrajatist). Tuleb kehtestada nõuded, mis käsitlevad minimaalset veevoolu ja kaladele turbiinide tekitatavate kahjustuste vältimise meetmeid. Äkilised üleujutused paisudest allavoolu peavad olema keelatud. Väljavõte dokumendist „Hydroelectric Power Plants as a Source of Renewable Energy- legal and ecological aspects“, Umweltbundesamt, november 2003, http://www.umweltbundesamt.de/sites/default/files/medien/publikation/long/2544.pdf.

2.5. Olulise ja mitteolulise mõju eristamine

Mõju hindamise esimene samm on nendele liikidele ja elupaikadele avalduva mõju ulatuse kindlakstegemine, mida hüdroenergiaarenduskava või -projekt tõenäoliselt mõjutab. Pärast seda tuleb kindlaks teha, kas mõju on Natura 2000 ala kaitse-eesmärke silmas pidades oluline või mitte. On selge, et olulisust tuleb hinnata iga üksikjuhtumi puhul eraldi, võttes arvesse kohapeal asuvaid liike ja elupaiku ning projekti enda iseärasusi ja tuginedes usaldusväärsetele teaduslikele eriteadmistele (vt 5. peatükk).

Mõne üksiku isendi kaotus võib mõne liigi puhul olla vähetähtis, kuid teiste liikide puhul tuua kaasa tõsiseid tagajärgi. Populatsiooni suurus, levimus, levila, paljunemisstrateegia ja eluea pikkus mõjutavad mõju olulisust ja see on eri Natura 2000 aladel erinev, isegi kui need on määratud sama liigi kaitseks. Samuti tuleks arvesse võtta mõjutegurite vastastikust seost. Näiteks võib maa hõivamine iseenesest olla konkreetse liigi seisukohast mitteoluline, kuid koos loomuliku jõevoolu suure häirimisega võib mõju muutuda oluliseks.

Olulisuse hindamist tuleks kaaluda asjakohasel geograafilisel tasandil. Pikki vahemaid läbivate rändeliikide (nt lõhe (Salmo salar)) puhul võib konkreetsel alal avalduv mõju tuua kaasa tagajärgi suuremas geograafilises piirkonnas (valgala). Samamoodi võib suurel territooriumil asuvate või elupaika vahetavate kohalike liikide puhul olla vajalik kaaluda võimalikku mõju pigem piirkondlikul kui kohalikul tasandil.

Natura 2000 alade kaitse-eesmärgid on samuti tähtsad, et aidata kindlaks teha tõenäolise olulise mõju olemasolu. Seda kinnitas Euroopa Kohus Waddenzee kohtuotsuse (30) punktis 49: „[…] iga kava või projekti, mis ei ole otseselt seotud ala kaitsekorraldusega või ei ole selleks otseselt vajalik, kuid mis võib kahjustada ala kaitse-eesmärke, [tuleb] pidada sellele alale olulist mõju omavaks. Nimetatud ohtu tuleb hinnata, võttes eelkõige arvesse selle kava või projektiga seotud ala iseloomulikke tunnuseid ja eriomaseid keskkonnatingimusi.“

Asjakohane hindamine peab põhinema parimatel kättesaadavatel andmetel. Nende andmete saamiseks võib olla vaja teha mõnda aega enne projekti elluviimist spetsiaalseid välivaatlusi või seiret. Investorid peavad suutma seda ette näha ja tagada, et asjakohased bioloogilise ja hüdroloogilise seire andmed sisaldavad teavet kõigi oluliste aspektide kohta (elutsükkel ja aastaajaline varieeruvus). Sellised uuringud võivad mõnikord kesta mitu aastat, enne kui suudetakse saada piisavalt teavet asjaomaste liikide ja elupaigatüüpide elutsükli kohta (vt täpsemalt 5. peatükk).

Olulisuse künniste kehtestamise suunised Saksamaal Asjakohase hindamise peamine ülesanne on hinnata Natura 2000 sihtobjektidele avalduva mõju olulisust. Nii nagu mujal on ka Saksamaal olnud hindamine suure subjektiivsuse tõttu keeruline. Selle tulemusena ei olnud pädevatel asutustel sageli põhjendatud teaduslikku kindlust, mida nad vajasid kava või projekti lubamise kohta otsuse tegemiseks. Samuti võis see tekitada neile õiguslikke probleeme. Saksamaa Liitvabariigi looduskaitseamet (BfN) tellis selle probleemi lahendamiseks ning ühtsema ja järjepideva meetodi tagamiseks mõju olulisuse hindamisel uurimisprojekti, et koostada teaduslikult kontrollitud eeskirjad ja kokkulepped kõikide Saksamaal asuvate elupaigatüüpide ja liikide kohta, mis on loetletud linnudirektiivis ja elupaikade direktiivis (31). Koostatud juhenddokument avaldati 2007. aastal. Juhendis lähtutakse sellest, et elupaigatüüpide ja liikide elupaikade pöördumatut hävimist Natura 2000 alal tuleks pidada oluliseks mõjuks. Siiski võib teatavatel tingimustel pidada mõningate elupaigatüüpide ja liikide puhul teatavat kahju mitteoluliseks. Juhend sisaldab teaduslikult kokku lepitud künniseid ja kriteeriume olulisuse kindlaksmääramiseks, mis põhinevad nii kvalitatiivsetel kui ka funktsionaalsetel aspektidel, mitte ainult kvantitatiivsetel kriteeriumidel. Mõju pidamiseks mitteoluliseks peavad seega olema täidetud kõik järgmised tingimused: — konkreetse elupaiga / liikide elupaiga või tüüpiliste liikide peamiste elupaikade eripärad peavad jääma muutumatuks; — „kvantitatiivne – ala absoluutne hävimine“ suunisväärtusi ei ületata; — 1 % suuruseid „kvantitatiivne – ala suhteline hävimine“ lisaväärtusi ei ületata; — kumulatiivne mõju muude projektidega ei ületa eelnimetatud künnisväärtusi ja — kumulatiivset mõju muude teguritega ei esine. Teise taande puhul töötati välja seitse elupaikade suurusklassi ja kaheksa liikide suurusklassi, esitades vahemikud, mille piiresse jäävad iga elupaigatüübi/liigi künnisväärtused; iga klassi jaoks määrati kolm künnistaset. Praktikas tähendab see, et Saksamaal asuvast 91 elupaigatüübist 21 puhul ei ole hävimine vastuvõetav, samal ajal kui ülejäänud elupaikade puhul võib mõningast kadu pidada mitteoluliseks, kui seda mõõdetakse vastavalt suurusklassidele ja tasemetele. II lisas loetletud 53 liigist 16 puhul ja linnudirektiivi kohaldamisalasse kuuluvast 98 liigist 20 puhul puuduvad esialgsed künnisväärtused. Teisisõnu, tõenäoliselt ei ole mingisugune mõju vastuvõetav. Kõik need järeldused/arvud/künnised on üksnes soovituslikud. See tähendab, et iga asjakohane hindamine tuleb ikkagi teha juhtumipõhiselt. Alates juhenddokumendi avaldamisest on sellest Saksa kohtutes edukalt lähtuda proovitud ja seda kohaldatakse nüüd kogu riigis. http://www.bfn.de/0306_ffhvp.html

Asjakohase hindamise ekspertide kasutatavad skaalad Tšehhi Vabariigis Asjakohase hindamise raames tehtava mõju olulisuse hindamisel kasutatavad skaalad on praktiline küsimus. Kindel retsept puudub, kuid Tšehhi Vabariigis seaduse kohaselt asjakohase hindamise litsentsi saanud eksperdid on pikaajalise praktilise kogemuse põhjal soovitanud kasutada järgmist skaalat (32). Mõju olulisust tuleb hinnata konkreetse ala iga sihtobjekti suhtes. Kui isegi ühele sihtobjektile avalduv mõju hinnatakse arvväärtusega –2, tähendab see automaatselt, et ala terviklikkusele avaldatakse negatiivset mõju ja sellisele projektile ei tohi anda artikli 6 lõike 3 kohast menetlust järgides luba. Arvväärtus Mõiste Kirjeldus Näited –2 Oluline negatiivne mõju Oluline negatiivne mõju. Kava/projekti rakendamine on välistatud. Oluline häirimine või hävitav mõju elupaigale või liigi populatsioonile või selle olulisele osale; elupaiga või liigi ökoloogiliste nõuete oluline häirimine; oluline mõju elupaigale või liigi loomulikule arengule. Teatavatel tingimustel saab leevendusmeetmete abil mõju vähendada. Anadroomsete liikide kudemispaika viivate rändeteede katkemine. Elupaiga hävimine uue paisu tekitatud üleujutuse tõttu. Hüdroloogilised muutused populatsiooni oluliselt mõjutava kõrvalekalde tõttu. -1 Mõõdukas negatiivne mõju Piiratud/mõõdukas/mitteoluline negatiivne mõju. Kava/projekti rakendamine ei ole välistatud. Mõõdukalt häiriv mõju elupaigale või liigi populatsioonile; elupaiga või liigi ökoloogiliste nõuete mõõdukas häirimine; marginaalne mõju elupaigale või liigi loomulikule arengule. Selle kõrvaldamine leevendusmeetmete abil on võimalik, kuid leevendusmeetmete rakendamist ei saa teha kohustuseks, kui riigi õigusaktides ei ole teisiti sätestatud. Moderniseerimine – kasutades kalasid vähem kahjustavat tehnoloogiat, ehitades olemasolevate tõkete juurde kalapääsud. Mõju populatsiooni marginaalsetele osadele. Mõju ümbruskonnas levinud elupaikadele. 0 Nullmõju Kaval/projektil puudub tõestatav mõju. Väljaspool esinemispiirkonda. +1 Mõõdukas positiivne mõju Mõõdukalt soodne mõju elupaigale või liigi populatsioonile; elupaiga või liigi ökoloogiliste nõuete mõõdukas paranemine; mõõdukalt soodne mõju elupaigale või liigi loomulikule arengule. Äravoolu reguleeriva hüdroelektrijaama rekonstrueerimine tammi või paisuta otsevoolu hüdroelektrijaamaks. +2 Oluline positiivne mõju Oluline positiivne mõju elupaigale või liigi populatsioonile; elupaiga või liigi ökoloogiliste nõuete oluline paranemine, oluline soodne mõju elupaigale või liigi loomulikule arengule. Hüdroelektrijaama lammutamine.

3. HÜDROENERGIA TOOTMISE MÕJU LEEVENDAMISE JA ÖKOLOOGILISE TAASTAMISE MEETMETE VÕTMISE HEA TAVA NÄITED

3.1. Jõgede parima võimaliku ökoloogilise seisundi tagamise eesmärk hüdroenergia tootmise kontekstis

Nagu eelmises peatükis märgiti, on vähesed Euroopa suured jõed säilinud suhteliselt looduslikul kujul, sest neid on aastate jooksul füüsiliselt muudetud paljudel eri põhjustel, sealhulgas hüdroenergia tootmiseks. Seetõttu tuleks olemasolevate hüdroelektrijaamade ajakohastamist pidada nende ökoloogilise jalajälje vähendamisel tähtsamaks kui uute jaamade rajamist.

Hüdroelektrijaamade poolt jõgede ökosüsteemidele ja ümbritsevatele elupaikadele ja liikidele avaldatava mõju leevendamiseks ning nende kaitsestaatuse parandamiseks saab võtta mitmesuguseid meetmeid. See on olulisel kohal veepoliitika raamdirektiivi ja kahe loodusdirektiivi eesmärkide saavutamisel.

Tuleks otsida ka võimalusi ebatõhusate või vananenud rajatiste sulgemiseks ja nende täielikuks kõrvaldamiseks jõesüsteemist. Tuleks märkida, et kui veekogu on olemasoleva rajatise tõttu kahjustada saanud, on veepoliitika raamdirektiivis vaikimisi meetmena ette nähtud jõe hea ökoloogilise seisundi taastamine. Olulisi muudatusi füüsilistes omadustes võib teha üksnes siis, kui need teenivad ka õigustatud eesmärki, mida ei ole võimalik saavutada muude, keskkonna seisukohalt paremate vahenditega (vt veepoliitika raamdirektiivi artikli 4 lõige 3, kus on sätestatud oluliselt muudetud veekoguks ja tehisveekoguks tunnistamise kriteeriumid ning vastavad juhtnöörid).

Hüdroelektrijaamade tehnilise uuendamise ja ökoloogilise taastamise meetmete võtmise võimalusi tuleb hinnata iga üksikjuhtumi puhul eraldi, võttes arvesse nende kumulatiivset mõju. Võimalikud ökoloogilised meetmed sõltuvad suuresti kohalikest oludest, näiteks jõe seisundist, muudest jõele survet avaldavatest teguritest ja olemasolevatest rajatistest ning olemasolevate liikide ja elupaikade tüübist.

3.2. Tegelemine olemasolevate hüdroelektrijaamadega, mis avaldavad negatiivset mõju Natura 2000 alale

Olemasolevad hüdroelektrijaamad, mis asuvad Natura 2000 aladel või nende läheduses või mis avaldavad neile aladele negatiivset mõju, peavad alati vastama elupaikade direktiivi artikli 6 lõike 2 nõuetele. Täpsemalt on artikli 6 lõikega 2 kehtestatud kohustus tagada, et ala olukord ei halveneks võrreldes sellega, millises olukorra ala oli selle esmakordsel määramisel Natura 2000 alaks. See tähendab, et liikmesriigid peaksid võtma kõik asjakohased meetmed, mille võtmist võib põhjendatult eeldada selle tagamiseks, et ei toimu elupaikade halvenemist ja/või liikide olulist häirimist.

Liikmesriigid on seega õiguslikult kohustatud:

— uurima hüdroelektrijaamade olemasolust tingitud ohtusid ja survet liikidele ja elupaigatüüpidele, mille tarvis on kaitseala määratud, ja

— võtma vajalikud parandusmeetmed, kui olemasolev surve põhjustab sihtliikide ja -elupaikade arvukuse vähenemist või nende olukorra halvenemist.

Euroopa Liidu Kohus kinnitas seda nõuet Owenduffi kohtuasjas (C-117/00), (33) kus ta leidis, et artikli 6 lõiget 2 on rikutud, sest ei võetud meetmeid nende liikide elupaikade olukorra halvenemise vältimiseks, mille kaitseks on määratud erikaitseala. Mitmes Euroopa Liidu Kohtu kohtuasjas (34) on täiendavalt selgitatud, millist õiguskaitsekorda tuleb linnudirektiivi artikli 4 lõigete 1 ja 2 ning elupaikade direktiivi artikli 6 lõike 2 kohaldamisel rakendada. Neis rõhutatakse eelkõige seda, et õiguslik kord peab olema konkreetne, ühtne ja täielik ning suuteline tagama asjaomaste alade säästva majandamise ja tõhusa kaitse (C-293/07).

Euroopa Kohus tuvastas ka rikkumised juhtudel, kui kehtestatud kord oli „liiga üldine ega puudutanud konkreetselt seda erikaitseala või seal elavaid liike“ (C-166/04), võetud meetmed olid „osalised ja hajuvad meetmed, millest vaid üksikud soodustavad asjaomaste lindude asurkondade kaitset, ning need ei moodusta ühtset tervikut“ (C-418/04) või erikaitsealad allusid „erisugustele õiguslikele kordadele, mis ei pakkunud erikaitsealadele piisavat kaitset“ (C-293/07). Euroopa Kohus leidis ka, et puhtalt halduslikud või vabatahtlikud meetmed ei ole artikli 6 lõike 2 täitmiseks piisavad (C-96/98).

Tuleks märkida, et Natura 2000 alade puhul näeb elupaikade direktiivi artikli 6 lõige 1 ette, et liikmesriigid peavad kehtestama kaitsemeetmed, mis vastavad aladel esindatud I lisa elupaigatüüpide ja II lisa liikide ökoloogilistele vajadustele. See tähendab, et hüdroelektrijaamad peavad vastama ka ulatuslikumatele kaitse-eesmärkidele, mis lähevad kaugemale artikli 6 lõikes 2 sätestatud eesmärgist vältida halvenemist. Samuti tuleks need lisada veemajanduskava meetmete programmi.

Ehkki see ei ole kohustuslik, julgustatakse elupaikade direktiivis keskkonnaasutusi koostama Natura 2000 kaitsekorralduskavasid tihedas koostöös kohalike sidusrühmade ja asjaomaste maaomanikega, et teha kindlaks igale Natura 2000 alale avalduvad ohud ja surve ning ühiselt kindlaks määrata vajalikud kaitsemeetmed, mida tuleb rakendada.

Hüdroenergia tootjate tihedad sidemed korralduskavade koostamise eest vastutavate asutuste ja/või organitega on hädavajalikud ning võimaldavad võtta meetmeid, mis võivad soodustada nii kaitse-eesmärkide täitmist kui ka hüdroelektrijaamade käitamist.

3.3. Ökoloogiliste leevendus- ja taastamismeetmete rakendamine

Selleks et vähendada nii olemasolevate kui ka uute hüdroelektrijaamade ökoloogilist mõju, on võimalik rakendada mitmesuguseid meetmeid (35). Need võivad leevendada võimalikku mõju enne selle tekkimist või korvata juba tehtud kahju. Sellised meetmed võivad näiteks olla järgmised:

— jõevoolu tõkestamatuse ja kalade rände taastamine, näiteks eemaldades vanad või vananenud rajatised või ehitades kalapääsud;

— kalade suremuse vähendamine, näiteks kasutades sissevõtuavade ees reste ja paigaldades spetsiaalselt kohandatud turbiinid;

— piisava varieeruva ökoloogilise vooluhulga (sh aeglase voolu, dünaamilise voolu, kalade liikumise ja kiiresti muutuva voolu vähendamine) ja sellise setete dünaamika taastamine, mis parandab magevee-elupaikade struktuuri ja toimimist.

Mitmesuguseid meetmeid saab rakendada ka selleks, et aktiivselt taastada, taasühendada või uuesti luua väärtuslikud looduslikud jõeelupaigad ning haruldaste ja ohustatud liikide elupaigad, et anda kooskõlas veepoliitika raamdirektiivi ja loodusdirektiivide eesmärkidega positiivne netopanus jõe ökoloogilise seisundi parandamisse. Valitud meetme liik oleneb suurel määral asjaomase veekogu ökoloogilisest seisundist, olemasoleva hüdroelektrijaama tüübist, muudest surveteguritest ja ohtudest ning hüdroelektrijaama tõhususe ja võimsuse suurendamise kogukuludest ja potentsiaalist.

Pärast meetmete kehtestamist tuleks sisse seada järelevalvesüsteemid, millega tagatakse meetmete soovitud mõju, ja vastasel juhul puuduste kõrvaldamiseks parandusmeetmete võtmine.

Leevendamise, hüvitamise ja ökoloogilise taastamise erinevused Leevendusmeetmed on otseselt seotud projekti tõenäolise mõjuga ja on selle osaks või asutus on kehtestanud need kava või projekti heakskiitmise tingimusena. Ettevaatuspõhimõttel põhinevate leevendusmeetmete eesmärk on tõenäoliste negatiivsete mõjutegurite kõrvaldamine, ennetamine või vähendamine tasemele, kus need enam ei kahjusta ala terviklikkust. Projekti heakskiitmise otsuse kuupäeval peavad projektis ettenähtud leevendusmeetmed tagama, et ei eksisteeri ühtki teaduslikust seisukohast põhjendatud kahtlust, et asjaomase ala terviklikkusele ei avaldata negatiivset mõju (36). Asendusmeetmete eesmärk on hüvitada projekti võimalikud kahjud. Neid saab kaaluda vastavalt artikli 6 lõikele 4 ainult siis, kui kava või projekt on heaks kiidetud, kuna see on üldiste huvide seisukohast eriti mõjuvate põhjuste tõttu vajalik ja alternatiivid puuduvad (vt punkt 5). Ökoloogilise taastamise meetmed ei ole tingimata seotud keskkonnamõju hindamisega ja nende eesmärk on anda kooskõlas veepoliitika raamdirektiivi ja loodusdirektiivide eesmärkidega positiivne netopanus juba halvenenud seisundis jõe ökoloogilise seisundi parandamisse.

Tabel

Veehoidlatega seotud levinuimate leevendusmeetmete ülevaade

Hüdromorfoloogilised muutused Peamine keskkonnamõju Leevendamise objekt Leevendusmeetmete variandid Jõevool ülesvoolu liikuvate kalade rändeks on piiratud või tõkestatud Kalad: siirdekalade ja muude jõekalade populatsioonid puuduvad või nende arvukus on vähenenud Tõkestamatu veevool kalade liikumiseks ülesvoolu — Kalaramp — Kalapääs — Möödaviigukanal Jõevool allavoolu liikuvate kalade rändeks on piiratud või tõkestatud Kalad: siirdekalade ja muude jõekalade populatsioonid puuduvad või nende arvukus on vähenenud Tõkestamatu veevool kalade liikumiseks allavoolu — Kalasid vähem kahjustavad turbiinid — Kalarestid — Möödaviigukanal — Kalapääs Tehislikult eriti aeglane veevool või aeglane veevool pikema aja jooksul Taime- ja loomaliikide arvukuse vähenemine Muutused taime- ja loomaliikide koosseisus Aeglane veevool — Veevoolu kiirendamine — Jõe morfoloogiline muutmine Kalade rände vallandamiseks ja säilitamiseks piisava veevoolu lõppemine või aeglustumine Siirdekalade puudumine või arvukuse vähenemine Kalade liikumine Kalade liikumise tagamine Veevahetuseks piisava muutuva veevoolu kadumine, aeglustumine või puudumine Kalade ja selgrootute liikide muutused / arvukuse vähenemine Varieeruv veevool — Passiivne veevoolu varieeruvus — Aktiivne veevoolu varieeruvus Kiiresti muutuv veevool (sh vooluhulga reguleerimine) Looma- ja taimeliikide arvukuse vähenemine kaldale ja välja uhtumise tõttu Kiiresti muutuv veevool — Tasakaalustav(ad) veehoidla(d) (sisemised) — Vee-äravoolurenni ümberpaigutamine — Veehulga vähendamine — Jõe morfoloogia muutmine — Tasakaalustavad veehoidlad (välised) Üldiste füüsikalis-keemiliste tingimuste muutmine nii üles- kui ka allavoolu (nt temperatuur, üleküllastamine jne) Makroselgrootute populatsioonide koosseisu või juurdekasvu ning kalade või kalade suremuse muutumine Füüsikalis-keemilised muutused — Paindlik veehaare — Mitu veehaaret — Veehoidla veetaseme juhtimine Jõevool setete edasikandmiseks on tõkestatud või vähenenud ja selle tulemusena on muutunud substraadi koostis Kalade ja selgrootute arvukuse vähenemine ning liikide koosseisu muutumine Setete muutused — Jõesängi kõvastunud setete mehhaaniline purustamine — Setete eemaldamine — Setete taastamine (veehaarderajatistes) — Setete taastamine (veehoidlates) — Küljeerosiooni taastamine — Setteid edasikandva veevoolu tagamine Tehislikult äärmuslikud muutused järve veetasemes, madalas vees ja kaldapiirkonnas asuvate elupaikade kvaliteedi ja ulatuse vähenemine Taime- ja loomaliikide arvukuse vähenemine Muutused liikide koosseisus Järve veetaseme muutumine — Veevõtmise vähendamine — Vee sissevoolu suurendamine — Lahtede loomine — Kaldapiirkonnas / madalas vees asuvate elupaikade majandamine — Ühendus lisajõgedega — Ujuvad tehissaared Veetustatud kaldajoon ja vähendatud jõevool – paisutatud jõgi Muutused taime- ja loomaliikide koosseisus (nt häirimist mittetaluvate / seisvas vees elavate liikide eelistamine) Paisutatud jõed (jõevee tõkestamine) — Möödaviigukanal — Veepaisu taseme vähendamine — Kanalis asuvate elupaikade parendamine — Ühenduse taastamine kõrvalharudega Allikas: kohandatud tabelist 3, mis on esitatud ECOSTATi töörühma aruandes, milles käsitletakse ühist arusaama leevendusmeetmete kasutamisest oluliselt muudetud veekogude hea ökoloogilise potentsiaali saavutamiseks, 2. osa „Veepaisu mõju“ (37).

Hüdroelektrijaamades pööratakse erilist tähelepanu võimalikele tehnikatele, mida saab kasutada kalade ja muu veeloomastiku üles- ja allavoolu liikumise taastamiseks või hõlbustamiseks jõesüsteemides. See on arenev teadusvaldkond, mis hõlmab mitmesuguste tehnikate ja uuenduslike lahenduste korrapärast katsetamist ja uuestihindamist. Ometi ei aita see lahendada kõiki probleeme.

Eeldatava leevendusmeetmena on tarvitusele võetud liigagi palju kalade rännet toetavaid abivahendeid, mis on osutunud ebatõhusaks või isegi kahjulikuks kalapopulatsioonidele, mida need peaksid toetama. Selle põhjuseks võib olla asjaolu, et seadmete kasutamine oli läbimõtlemata ja need olid ebasobivad või nende puhul ei võetud arvesse muude, jões juba olemasolevate takistuste kumulatiivset mõju. Samuti võis juhtuda, et seadme hooldamise või haldamisega seotud tingimusi ei järgitud või puudus järelevalvesüsteem, mis kontrolliks, kas seade tegelikult ikka töötas sihipäraselt.

Seepärast on oluline tagada nii kalapääsu või kohandatud turbiini ehitamine vastavalt selle sektori uusimatele arengusuundadele ja praegustele parimatele tavadele kui ka selle tõhususe kohta tagasiside andmiseks vajaliku usaldusväärse seiresüsteemi olemasolu. Üldiselt peaks seire tulemusel ilmnema, et seade võimaldab kõikidel jõeliikidel siseneda kalapääsu ja enamik (nt 85 %) neist suudab sealt ka elusalt väljuda.

Kalapääsudest tuleks võimaluse korral eelistada looduslähedasi kalapääsusid, sest üldjuhul toimib kalapääs seda paremini, mida looduslähedasem see on. Kõige sobivama kalapääsu valik (nt vertikaalse piluga kamberkalapääs, möödaviik, kividest kalaramp, lift) oleneb suurel määral kohalikest oludest (takistuse kõrgus, vooluveekogu iseloom, naaberalade kasutatavus jne) ning nõuab iga üksikjuhtumi hoolikat uurimist.

Samuti on turbiinide mõju kaladele tavaliselt märkimisväärne, kuid mõnikord saab seda vähendada, tehes teatavaid kohandusi turbiini geomeetrias ja töörežiimis. Sellised kohandatud turbiinid ei ole seni suutnud tõendatult tagada, et ühtegi kala ei surmata või et turbiin ei ole endiselt takistuseks rändele. Jällegi tuleb tõhusust hinnata ja jälgida iga üksikjuhtumi puhul eraldi.

Kalapääsude või kohandatud turbiinide kavandamisel tuleks arvesse võtta ka tõkete kumulatiivse mõju hindamist laiemas jõesüsteemis. Ühe kalapääsu ehitamine tõkkeid täis jõele võib osutuda nii kalliks kui ka ebatõhusaks. Seetõttu on oluline kaaluda strateegilisemalt kõiki tõkkeid kogu asjaomase jõelõigu ulatuses, et selgitada välja parim parandusmeede.

Oluline on ka, et kõikide uute ehitiste puhul oleks olemas korrapärase hoolduse kava. Piisava korrapärase hoolduse puudumisel ei ole paljud kalapääsud või turbiinid enam keskpikas ja pikaajalises plaanis tõhusad.

Millal peetakse kalatreppi asjakohaseks leevendusmeetmeks? Euroopa Kohtu poolt Moorburgi söeelektrijaama käsitlevas kohtuotsuses C-142/16 tehtud järeldused Moorburgi söeelektrijaam asub Hamburgi sadamas, Elbe jõe lõunapoolse lõigu lõunakaldal. See jõgi on teatavate elupaikade direktiivi II lisas loetletud kalaliikide rändetee, mistõttu on ta suure tähtsusega mitme Natura 2000 ala jaoks, mis asuvad Geesthachti paisust (Saksamaa) ülesvoolu ja mille eesmärk on nende liikide kaitse. Need alad asuvad umbes 600 km kaugusel elektrijaamast. Geesthachti pais asub Elbe jõel Moorburgi elektrijaama ja Natura 2000 alade vahel. Enne Moorburgi elektrijaama ehitamiseks loa andmist 30. septembril 2008 hinnati Saksa veealaste õigusnormide alusel selle tagajärgi keskkonnale. Hindamise käigus jõuti järeldusele, et loa andmine on Natura 2000 alade kaitse-eesmärkidega kooskõlas, arvestades elektrijaama käitaja võetud kohustust rajada elektrijaamast umbes 30 km kaugusele, Geesthachti paisu juurde teine kalatrepp. See oli mõeldud vastukaaluks kalade kaotusele elektrijaama jahutussüsteemi töötamise ajal, mille eelduseks on Moorburgi elektrijaama jahutamiseks suurte veekoguste võtmine. Peale selle nähti mõjuhinnangus ette mitme-etapiline järelevalve selle kalapääsu tõhususe kontrollimiseks. Komisjoni arvates oli asjaomane ametiasutus kalatrepi vääralt leevendusmeetmena klassifitseerinud. Euroopa Kohtu hinnang: „Tagamaks, et Moorburgi elektrijaama ehitusprojekt ei kahjustaks asjaomaste Natura 2000 alade terviklikkust, peavad Saksa ametiasutused võtma arvesse ehitusprojekti integreeritud kaitsemeetmeid. Siinkohal selgub väljakujunenud kohtupraktikast, et ettevaatuspõhimõtte kohaldamine nõuab [elupaikade direktiivi] artikli 6 lõike 3 rakendamise raames, et liikmesriigi pädev ametiasutus võtaks arvesse sellesse projekti kaasatud kaitsemeetmeid, mille eesmärk on vältida või vähendada selle projektiga otseselt kaasneda võivat kahjulikku mõju, selleks et tagada, et projekt ei avaldaks kahjulikku mõju selle ala terviklikkusele ([…] C-521/12, […] C-387/15 ja C-388/15 […]). Käesolevas kohtuasjas nähtub Euroopa Kohtule esitatud toimikust, et […] [kalatrepp] võimaldab siirdekalade varude tugevdamist, pakkudes kalaliikidele võimalust jõuda palju kiiremini oma paljunemisaladele Elbe jõe kesk- ja ülemjooksul. Kalavarude tugevdamine kompenseerib kadu Moorburgi elektrijaama juures ja seetõttu ei avaldata elektrijaamast ülesvoolu asuvate Natura 2000 alade kaitse-eesmärkidele olulist mõju. Siiski nähtub tagajärgede hindamisest, et selles ei ole [kalatrepi] tõhusus lõplikult tuvastatud, vaid selles on üksnes täpsustatud, et läbipääsu tõhusust saab kinnitada ainult pärast seda, kui on mitu aastat järelevalvet tehtud . Seega tuleb asuda seisukohale, et loa andmise hetkel ei taganud [kalatrepp] – isegi kui selle eesmärk oli vähendada Moorburgi elektrijaamast ülesvoolu asuvatele Natura 2000 aladele otseselt avaldatavat olulist mõju – koos teiste käesoleva kohtuotsuse punktis 35 nimetatud meetmetega, et ei ole mingisugust põhjendatud kahtlust selles, et kõnealune elektrijaam ei avalda negatiivset mõju ala terviklikkusele [elupaikade direktiivi] artikli 6 lõike 3 tähenduses. Prognooside kohta, millel põhines keskkonnamõju hindamine, tuleb märkida, et aastate 2011–2014 kohta kindlakstehtu esitas Saksamaa Liitvabariik pärast 30. septembri 2008. aasta ehitusloa andmist. Siinkohal tuleb meenutada, et asjaomase ala terviklikkusele prognoositava mõju puudumise suhtes ei tohi teaduslikust seisukohast olla mingisugust põhjendatud kahtlust just projekti heakskiitva otsuse vastuvõtmise hetkel (vt kohtuotsus, 26.10.2006, komisjon vs. Portugal, C-239/04, EU:C:2006:665, punkt 24 ja seal viidatud kohtupraktika).“ Komisjon märkis ka, et Hamburgi linn andis ehitusloa, ilma et ta oleks Moorburgi elektrijaamast tulenevaid tagajärgi hinnates võtnud arvesse võimalikku kumulatiivset mõju Geesthachti pumpelektrijaamaga, mis eksisteerib alates 1958. aastast ja millel puuduvad erilised kalakaitserajatised. Komisjoni hinnangul ei oma tähtsust, et Geesthachti pumpelektrijaam valmis enne [elupaikade direktiivi] ülevõtmise tähtaja möödumist, sest [elupaikade direktiivi] artikli 6 lõike 3 sätete kehtivus ei ole piiratud üksnes kavade ja projektidega, mis kiideti heaks või viidi lõpule pärast direktiivi ülevõtmise tähtaega. Euroopa Kohtu hinnang [Elupaikade direktiivi] artikli 6 lõikes 3 on liikmesriigi asutustelt nõutud, et nad võtaksid kumulatiivse mõju hindamise raames arvesse kõiki projekte, mis koos loa taotlemise esemeks oleva projektiga võivad direktiivi eesmärke silmas pidades tõenäoliselt avaldada alale olulist mõju, kuigi need projektid võivad olla valminud enne direktiivi ülevõtmise tähtaega. Tõepoolest ei saa projekte – mis sarnaselt Geesthachti pumpelektrijaamaga võivad tõenäoliselt ja koosmõjus tagajärgede hindamise esemeks oleva projektiga tuua kaasa jões leiduvate siirdekalade elupaikade halvenemise või häirimise ja seetõttu asjaomase ala halvenemise – jätta [elupaikade direktiiviga] taotletavaid eesmärke arvestades kõrvale [elupaikade direktiivi] artikli 6 lõike 3 alusel läbiviidud tagajärgede hindamisest. http://curia.europa.eu/juris/liste.jsf?num=C-142/16

Doonau jõe kaitse rahvusvahelise komisjoni tehniline dokument „Meetmed kalade rände tagamiseks põikirajatiste korral“ Dokumendi eesmärk on teavitada Doonau-äärseid riike olemasolevatest tehnilistest lahendustest jõevoolu tõkestamatuse taastamiseks kalade rände nimel. Selles võeti arvesse kõiki Ülem-Doonau valgala kohta praegu kättesaadavaid suuniseid. Dokumentide võrdlus näitas, et nende üldine ülesehitus ja sisu on põhimõtteliselt ühtsed ning erinevused on enamikul juhtudel vaid marginaalsed. Kuna enamik juhenddokumente on kättesaadavad ainult saksa keeles, on selle dokumendi eesmärk esitada kõige olulisemad faktid inglise keeles. https://www.icpdr.org/main/practical-advice-building-fish-migration-aids

3.4. Leevendamise ja/või ökoloogilise taastamise hea tava näited

Järgmised hea tava näited illustreerivad seda, kuidas on hüdroelektrijaamade eri tingimustes rakendatud mitmesuguseid leevendusmeetmeid ja/või ökoloogilise taastamise meetmeid.

Natura 2000 mageveealade majandamine Inglismaal, keskendudes eelkõige hüdroenergiale ja jõgede erikaitsealadele Natural England on ametiasutus, mis annab nõu Inglismaal kaitstud alade, sealhulgas Natura 2000 alade kohta. Natural England lähtub kaitstavate mageveealade kohta otsuste tegemisel elupaikadest, kuid peab silmas ka liike. Eesmärgid põhinevad ökosüsteemi loomulikul toimimisel, kusjuures mageveeliike kaitstakse võimaluse korral loomulikult toimiva ökosüsteemi iseloomulike komponentidena. Seejuures järgitakse kaitstava magevee-elupaiga tunnuste terviklikku käsitlust – jõeelupaik (nt elupaikade direktiivi II lisa tunnus H3260: jõed Ranunculion fluitantis'e ja Callitricho-Batrachion'i kooslustega) koosneb kogu jõekoridorist, hõlmates kõik selle ala väikeseulatuslikke biotoope. Elupaiga loomuliku toimimise põhikomponendid (voolurežiim, loomulik morfoloogia ja setterežiim, vee keemiline koostis ning selliste otseste bioloogiliste pingetegurite puudumine nagu võõrliigid) on elupaiga tunnusjoonte puhul kokku lepitud eesmärkide lahutamatu osa. Nende osade looduslikkuse sihttasemed on sätestatud Ühendkuningriigi suunistes kaitstud alade kohta. Nendele loomuliku toimimise komponentidele avalduva mõjuga tegelemiseks võetakse mitmesuguseid kaitse- ja taastamismeetmeid. Sellel käsitlusviisil on palju ühist veepoliitika raamdirektiivis sätestatud ökoloogilise seisundi eesmärkide põhimõtetega, kuid see erineb otsustusprotsessis kohaldatava ettevaatlikkuse taseme, loomuliku toimimise kaitsmise ja varasemate kahjude käsitlemise ulatuse ning ökosüsteemi loomulikule toimimisele avalduva mõju arvessevõtmise taseme poolest. See käsitlusviis on kooskõlas ka magevee ökosüsteemide kliimamuutustega kohanemise põhimõtetega, mille puhul tuleb keskenduda loomuliku toimimise taastamisele. Inglismaa pinnaveevõrgustik (sh magevee erikaitsealad) hõlmab tuhandeid kanalirajatisi, mis mõjutavad märkimisväärselt jõgede ja järvede ökosüsteemi loomulikku toimimist. Mõned neist on olulise ökoloogilise mõjuga suured rajatised, kuid teised on väikesed ja arvukad rajatised, mis avaldavad märkimisväärset kumulatiivset mõju. Paljude puhul on olemas veevõtuload, mida võidakse kasutada või mitte. Mõned olid ehitatud hüdroenergia tootmiseks ja paljusid saaks ajakohastada. Elupaikade loomuliku toimimise taastamiseks on seal, kus võimalik koostatud taastamiskavad, et kõrvaldada jõgede erikaitsealadega toimunud füüsilised muutused. Tegemist on kümme aastat tagasi algatatud ulatusliku ja pikaajalise programmiga (Wheeldon jt, 2015). Kehtestatud on ka veevõtust tingitud veepuuduse ja reostuse vähendamise ning võõrliikide kõrvaldamise programmid. Inglismaal on koostöös veesektorit reguleeriva asutusega (keskkonnaamet) koostatud reguleerivate asutuste ühisdeklaratsioon hüdroenergia kohta, et kehtestada kaitstavate aladega seotud otsustusprotsessid. Selles tunnistatakse keskkonnakaitse ja kumulatiivse mõju nõuetekohase arvessevõtmise vajadust ning seda, et otsuste tegemisel tuleb arvesse võtta asjaomase ala konkreetseid kaitse-eesmärke ja sellega seotud taastamiskavasid. Kui Natura 2000 jõe taastamise kavas peetakse kanalirajatist liikumatuks rajatiseks või kui seda saab eemaldada üksnes pika aja jooksul, siis võib hüdroenergia tootmine (alaliselt või ajutiselt) olla võimalik. Rajatist tuleks siiski muuta, et minimeerida selle mõju elupaiga loomulikule toimimisele, ning saavutada tuleks loomuliku voolurežiimi sihtväärtused (sh veevõtust tingitud vähese veesisaldusega vähendatud veevooluga jõelõikude kumulatiivse ulatuse piirangud). Arvestades Inglismaal kaitstud mageveealade eesmärke ning elupaikade loomuliku toimimise taastamisega seotud ettevaatusabinõusid ja püüdlusi, ei ole Natura 2000 mageveevõrgustik hüdroenergia tootmise arendamise keskmes. Võib küll esineda kohalikke olusid, mille puhul hüdroenergia tootmine oleks kooskõlas Natura 2000 eesmärkidega, kuid suuremad võimalused selleks on laialdasemas pinnaveevõrgustikus väljaspool kaitstud alasid. Kui hüdroenergia tootmise suundumused on Natura 2000 võrgustikus eriti olulised, kuid on vastuolus kaitse-eesmärkidega, võib lähtuda ülekaalukatest üldistest huvidest. Alternatiivsed lahendused, mis hõlmavad taastuvenergia muid vorme, millel on väiksem mõju looduskaitsele, on tõenäoliselt siiski kulutasuvamad. http://publications.naturalengland.org.uk/publication/5478339747774464?category=5605910663659520

Suunatud üleujutuste tekitamine vee vabastamisega Ebro jõe (Hispaania) hüdroelektrijaamadest Hispaanias nähti suunatud üleujutuste tekitamine ette seadusega 2008. aastal. Sellest ajast alates on Vahemerre suubuvatel jõgedel mitu korda üleujutusi tekitatud. Näiteks on alates 2002. aastast suunatud üleujutuste määrad välja arvutatud ja selliseid üleujutusi tekitatud Alam-Ebro jõel (Kirde-Hispaania), avades jõge reguleeriva paisude kompleksi (Mequinenza-Ribarroja-Flixi paisud). Nende üleujutuste peamine eesmärk oli kontrollida makrofüütide populatsioone ja parandada settetegevust kanalis (Tena jt, 2013). Paisude kompleks rajati aastatel 1948–1969 ja selle kogumaht on ligikaudu 1 700 hm3. Veehoidlate süsteem rajati mitme eesmärgiga: hüdroenergia tootmiseks, veega varustamiseks (sh allavoolu asuva tuumaelektrijaama varustamiseks) ja üleujutuste vältimiseks. Paisude avamist üleujutuste tekitamiseks haldas hüdroenergia ettevõtja (Endesa Generación S.A.) ja kontrollis Ebro jõgikonna ametiasutus. 2002. aastal jõudsid hüdroenergia ettevõtja, veemajandusasutused ja teadlased kokkuleppele suurendada üleujutuste tekitamist. Pärast seda on suunatud üleujutusi tekitatud korrapäraselt kaks korda aastas (sügisel ja kevadel). Vallandatud üleujutused on tavaliselt nõudnud umbes 36 hm3 ulatuses vee vabastamist rohkem kui 16 tunni jooksul, kusjuures maksimaalne vool on igal korral 900–1 300 m3/s. Mitme uuringu raames on jälgitud ja arutatud nende üleujutuste kavandamist ja järelmõju (Batalla jt, 2006; Batalla & Vericat, 2009; Tena jt, 2013). Samuti on välja arvutatud üleujutuste vallandamise kulu ja seda analüüsitud ja on selgunud, et tehislike üleujutuste kulu võrdus väikese osaga turustatud energia hinnast ja üldisest aastatulust (kahe aasta jooksul tekitatud suunatud üleujutuste puhul 0,17 %) (Gómez jt, 2014). Viited Gómez, C.M., Pérez-Blanco, C.D. ja Batalla, R.J., „Tradeoffs in river restoration: Flushing flows vs hydropower generation in the Lower Ebro River, Spain“, Journal of Hydrology, nr 518, 2014, lk 130–139.

Prantsusmaa riiklik siirdekalade raamstrateegia Prantsusmaa jõgedes elab 11 liiki siirdekalu, kes läbivad oma keerulise elutsükli kestel pikki vahemaid mere ja mageveekogu vahel. Paljud neist, nagu euroopa tuur, lõhe, euroopa aloosa ja jõesilm, on ELi elupaikade direktiiviga kaitstud. Hoolimata nende liikide kaitseks tehtud jõupingutustest on nad kõik nii Prantsusmaal kui ka mujal ELis ebasoodsas olukorras. Tunnistades nende liikidega seotud probleemide ulatust Prantsusmaal, kehtestas ökoloogia ja kestliku arengu ministeerium 2010. aastal riikliku siirdekalade kaitse strateegia. See on kavandatud muutuva raamstrateegiana ja selles seatakse mitu üldist sihti ja eesmärki, mida saab aja jooksul kohandada vastavalt liikide taastumisvõimele. Kuna paljud eri haldusasutused ja sidusrühmad osalevad nende siirdekalade kaitsmisel, kasutamisel ja taastamisel või see võib neid mõjutada, on algusest peale tehtud suuri jõupingutusi kõikide asjaosaliste kaasamiseks strateegia koostamisse, et nad toetaksid üldist käsitlust ja oleksid valmis aitama seda rakendada. Kestliku arengu ministeerium võttis strateegia ametlikult vastu 2010. aastal ja seda toetasid kõik asjaosalised. Mitmes Prantsusmaa veemajanduskavas (nn Schémas directeurs d'amenagement et de gestion des eaux, SDAGE) on ette nähtud märkimisväärne hulk meetmeid olemasolevate siirdeliikide olukorra parandamiseks, nagu on sätestatud riiklikus strateegias. Ka 2010. aastal vastu võetud riiklikul jõevoolu tõkestamatuse taastamise kaval on oluline osa riikliku siirdekalade kaitse strateegia rakendamisel. See rajaneb viiel eesmärgil: — luua riiklik andmekogu60 000 takistuse kohta, mis avaldavad olulist mõju veeökosüsteemi toimimisele; — määrata meetmete võtmiseks kindlaks prioriteetsed valdkonnad iga vesikonna tasandil (kooskõlas rohelise ja sinise taristu Plan Grenelle'iga); — vaadata läbi veeagentuuride programmid, et teha prioriteetsetes valdkondades kättesaadavaks taastamistöödeks vajalik rahastamine; — kasutada veepolitsei teenuseid mitmeaastaste programmide raames, mis viiakse ellu eesmärgiga kontrollida takistusi, mis häirivad kalade rännet kõige rohkem; — hinnata taastamismeetmete keskkonnakasu ja tagada nende mõju tõhus jälgimine. Referenciel des obstables a L'ecoulement: une cartographe nationale des obstacles sur les cours d'eau: http://www.eaufrance.fr/referentiel-des-obstacles-a-l

Jõgede ühenduse taastamine Austrias Austria veemajanduskava kohaselt on jõgede pikisuunalise ja külgmise tõkestamatuse puudumine üks peamisi riigi jõgedele survet avaldavaid tegureid. Kavas tunnistatakse, et veepoliitika raamdirektiivi kohane hea ökoloogiline seisund on saavutatav vaid siis, kui veeliikide ränne ja setete ärak