Aruanne tugineb kalanduse teadus-, tehnika- ja majanduskomitee (edaspidi „STECF“) ning Rahvusvahelise Mereuurimise Nõukogu (edaspidi „ICES“) teaduslikele hindamistele ja panusele. Selles on võetud täielikult arvesse 23 liikmesriigilt, 8 nõuandekomisjonilt ja 37 sidusrühmalt sihtotstarbelise veebikonsultatsiooni käigus laekunud arvamusi ja seisukohti. Üksikasjalik ülevaade teaduslikust kaastööst ja konsultatsioonide tulemustest on välja toodud aruandele lisatud komisjoni talituste töödokumendis.

Käesolev määruse artikli 31 lõike 1 alusel kohustuslik aruanne on ka lähtematerjal, millele tuginedes aitab ühine kalanduspoliitika ellu viia kalavarude ja mereökosüsteemide kaitsmise tegevuskava (edaspidi „tegevuskava“), nagu on välja kuulutatud ELi elurikkuse strateegias aastani 2030. Selles on toodud välja valdkonnad, kus on vaja lisapingutusi.

Aruanne on avaldatud vaid kaks aastat pärast määruse jõustumist. Vastuvõtmise, rakendamise ja jälgimise, andmete kogumise ning teadusliku ja tehnilise hindamise vahelisest lühikesest ajaperioodist lähtuvalt pole võimalik täielikult hinnata, kas määruses sätestatud eesmärgid on piirkondlikul või ELi tasandil saavutatud. Seetõttu on selles esimeses aruandes annalüüsitud alljärgnevat:

Käesolev aruanne annab kooskõlas määruse artikli 31 lõikega 1 ülevaate määruse praegusest rakendamisest. Selle esimese aruande esitamise tähtaeg oli 31. detsember 2020, kuid see lükkus COVID-19 pandeemia tõttu edasi. Aruandesse on kaasatud viimased kättesaadavad teaduslikud nõuanded.

Tehnilised meetmed peaksid aitama saavutada ühise kalanduspoliitika (ÜKP) eesmärke, mis on täpsustatud määruses (EL) nr 1380/2013 (edaspidi „ühise kalanduspoliitika määrus“), ja aitama saavutada hea keskkonnaseisundi, nagu on sätestatud merestrateegia raamdirektiivis ning linnudirektiivi ja elupaikade direktiivi asjaomastes sätetes. Kalapüük maksimaalse jätkusuutliku saagikuse tasemel ja asjaomased tehnilised meetmed suurendavad sihtliikide kalavarudega seonduvat saagikust ning vähendavad soovimatut saaki (kaaspüüki) ja mõju tundlikele elupaikadele kas tänu suuruspõhisele selektiivsusele (väikeste kalade püügi vältimisele) või liigipõhisele selektiivsusele (teatavate liikide püügi vältimisele). Meetmed on olulised ka ELi tagasiheitepoliitika tõhusa rakendamise ja lossimiskohustuse täitmise seisukohast. Liikmesriigid ja käitajad peaksid eelistama paremate püügivahendite ja -võtete valimist, et võimalikult palju vältida ja minimeerida soovimatut saaki.

14. augustil 2019 jõustus Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EL) 2019/1241 (edaspidi „määrus“). Selles on sätestatud ELi tehnilised kaitsemeetmed, mis reguleerivad seda, kuidas, kus ja millal on kalapüük lubatud.

Tulemustepõhine majandamine ning sidusrühmade ja liikmesriikide aktiivne osalus eeldavad tulemuste jälgimist, mõõtmist ja järelevalvet aja jooksul välja töötatavate ning muudetavate tehniliste meetmetega. Varasemad määrused ei hõlmanud parameetreid, mis võimaldanuks tehniliste meetmete rakendamise mõju ja tulemuslikkust hinnata. See tähendab, et polnud võimalik üksikasjalikult kindlaks määrata, kuidas on tehnilised meetodid eelmainitud eesmärkide saavutamist toetanud.

STECFi tehtud viimane teaduslik analüüs osutab sellele, et on toimunud aeglane ja väga järkjärguline muutus selles suunas, et püütakse ulatuslikumas osakaalus suuremaid kalu. Kuigi eksperimentaalsed uuringud on näidanud, et selektiivsust aitab parendada konkreetsete püügivahendite kasutamine kontrollitud tingimustes, on spetsiifiliste püügivahendite määruste rakendamise, kasutatavate püügivahendite vahetamise ja kalalaevastike üldise suuruspõhise selektiivsuse vaheliste otseste põhjuslike seoste tõendamine osutunud komplitseerituks. Puuduvad piisavalt üksikasjalikud andmed, mis võimaldaksid selliseid seoseid välja selgitada. Lisaks arvatakse, et selektiivsust mõjutavad suurel määral tegevusega seotud tegurid (kalapüügiks valitud koht ja aeg ning varustuse parameetrid), mida regulatiivsed kohustused ei reguleeri.

Määrus käsitleb tulemustepõhisemaid lähenemisviise meetmete kindlaksmääramisele ja hõlmab tehniliste meetmetega seonduvaid eesmärke, millega:

·vähendatakse soovimatut saaki (eelkõige tundlike liikide kaaspüüki),

·optimeeritakse kalavarude kasutamise mustreid,

·toetatakse saagikuse suurendamist ja

·tagatakse see, et kalapüügi mõju merepõhja elupaikadele oleks kooskõlas ELi keskkonnaalaste õigusaktidega.

Vajadus selektiivsuse ja selle tagajärgede mõõtmise paremate meetmete järele on aina selgem ning pakilisem. Tõhusust saab hinnata vaid tuginedes ilmsetele tulemustele, mis puudutavad järgmist: noorte isendite ja kudekogumite parem kaitse, tundlike mereliikide juhupüügi vähendamine, väiksem negatiivne keskkonnamõju ning suurem kooskõla keskkonnaalaste õigusaktidega. Sellistel mõõtemeetoditel on kaks otstarvet: i) anda esialgne hinnang võimalikele tulemustele kavandatud ja välja töötatud meetmetest lähtuvalt ning ii) hinnata meetmeid nendega saadavate tulemuste põhjal.

Selektiivsus sõltub nii kasutatavate püügivahendite tüübist kui ka sellest, kuidas kalalaevad ja kalurid neid kasutavad – selektiivsust mõjutavad koht, aasta- ja kellaaeg, kiirus ning muud tegevusega seotud valikud. Selektiivsuse parandamine ei olene üksnes püügivahendite struktuuri muutvate õigusaktide kasutamisest, vaid ka selliste õigusaktide kasutamisest, mis stimuleerivad kalureid rakendama paremaid vahendite kasutamise võtteid. See tähendab, et vaja on tõhusamaid selektiivsuse seire meetodeid, mis võimaldaksid mõõta püütavate väikeste kalade või tundlike liikide koguseid täpsemalt. Praeguste seiremeetoditega koguti vaid andmeid, mille põhjal sai STECF hinnata suuruspõhise selektiivsusega seonduvaid üldisi suundumusi suurtes kalalaevastike segmentides. Komisjon kaalub oma tulevases tegevuskavas liikmesriikidele soovituste esitamist lisavahendite kohta, mis võimaldavad koguda selle poliitika tõhusaks toimimiseks vajalikke andmeid.

4.Panus ELi keskkonnaeesmärkide saavutamisse

Tehnilised meetmed peavad toetama ka merestrateegia raamdirektiivis sätestatud hea keskkonnaseisundi saavutamist. Ühise kalanduspoliitika raamistikus mere bioloogiliste ressursside kaitsele suunatud meetmed, mis toetavad ka merekeskkonna kaitsmist, kuuluvad ELi ainupädevusse. Ühine kalanduspoliitika nõuab kooskõla liidu keskkonnaalaste õigusaktidega ning määrus tugineb neis sätestatud sihtidele.

Merestrateegia raamdirektiivi alusel töötatakse välja kvantitatiivseid keskkonnaalaseid sihte, kuid enamik keskkonnaeesmärkidest on siiski kvalitatiivsed, näiteks „soodne kaitsestaatus“, millele on viidatud elupaikade direktiivi artikli 1 punktis e ja artiklis 2.

Konsultatsioonides saadud tagasiside kinnitab, et rohkem kui 30 varasemat määrust konsolideeriva ja asendava määrusega kohanemiseks ning piirkondadeks jaotamise protsessi raames normatiivsetelt eeskirjadelt regionaalselt kohandatud meetmetele üleminekuks on vaja aega. Enamik liikmesriikidest, nõuandekomisjonidest ja sidusrühmadest ning STECF sedastasid, et veel on vara hinnata määruse mõju. Suurem osa valitsusvälistest organisatsioonidest leidis, et määrus ei ole seni toetanud selles seatud eesmärkide ja sihtide saavutamist ega ole aidanud vältida püügitegevuse negatiivset keskkonnamõju. Need sidusrühmad toetavad tulemustepõhist lähenemisviisi, mis oleks suuremas kooskõlas eesmärkidega, mida näevad ette Euroopa roheline kokkulepe ja ELi elurikkuse strateegia aastani 2030.

Kalandus on ökosüsteemide, tundlike liikide ja merepõhjade peamine mõjutegur. Euroopa Kontrollikoja hiljutises ülevaates leiti, et elupaikade hävimine ja merekeskkonna mitmekesisuse vähenemine kujutavad endast endiselt olulist probleemi. Komisjon nõustub kontrollikojaga, et vajalikud on lisajõupingutused, ja leiab, et selleks on väga tähtis töötada välja määruse alusel võetavad asjaomased tehnilised meetmed.

Mainitud aruandes kaasatakse tundlike liikide alla ELi õigusaktide ja ELi suhtes siduvate rahvusvaheliste kokkulepete alusel kaitstud liigid, näiteks delfiinid, pringlid, merelinnud, haid ning teatavad kalade ja kilpkonnade liigid, keda ohustab lähitulevikus väljasuremine. Paljud suure keha ja aeglase kasvuga kalad ning muud loomad on oma varasema leviala paljudes areaalides välja surnud ja mitmed liigid on kriitiliselt ohustatud. Kalandus võib selliseid liike märkimisväärsesse ohtu seada ja teatavatel juhtudel võivad tehnilised meetmed aidata seda riski vähendada. Leidub palju tõendeid mitmete liikide juhupüügist. Näiteks võivad merelinnud õngejadadesse või rannikuvete nakkevõrkudesse kinni jääda ja uppuda. Nakkevõrkudesse ja (pelaagilistesse) traalnootadesse võivad kinni jääda pringlid ning delfiinid. Kilpkonnad takerduvad nakkevõrkudesse ja pinnaõngejadadesse, süvamerehaid jäävad kinni õngejadadesse ja nakkevõrkudesse ning suured pelaagilised haid tuunidele mõeldud õngejadadesse. Noored suured haid, raid ja railased jäävad oma suure keha tõttu kinni põhjatraalidesse.

Teada on mõned ilmsed väljasuremisohus liike hõlmavad juhtumid, kuid tundlike liikide juhupüüki puudutavatest üldistest teadmistest ei piisa sellise püügi mõju täpseks hindamiseks. STECF tegi kindlaks, et tundlikele liikidele on suurim ja kõige laialdasem mõju rannikuvete passiivvõrkudel (nakkevõrkudel ja abaratel), vaatas üle asjaomase juhupüügi vähendamise meetodid ning selgitas välja hulga võimalikke meetmeid, näiteks hooajalised püügikeelud ning akustiliste hoiatusseadmete ja linnutõrjeliinide kasutamine. Määrusega on endiselt keelatud kasutada triivvõrke ja piiratud muud tüüpi teadaolevalt keskkonnale negatiivset mõju omavate püügivahendite kasutamist. Määrus tugineb meetmetele, mis oled varem sätestatud kehtetuks tunnistatud vaalaliste määruses, sh seirekohustused, mis olid kavandatud täiendama varasemas andmekogumisraamistikus ette nähtud põhjalikumat andmete kogumist, kus kaaspüüki puudutavad andmed moodustasid osa märksa ulatuslikumast andmete kogumisest. Sihipärane vaalaliste seire on osutunud keeruliseks ja tõstatatud on põhjendatud küsimusi selle tõhususe osas. Kaaspüügi mastaap on endiselt suuresti teadmata.

Määruses on täpsustatud ka raamistik, mis võimaldab rakendada tegevuskava püügivahenditega merelindude juhupüügi minimeerimiseks , ning kirjeldatud võimalusi, millega liikmesriigid saavad võtta oma vetes või regionaalses kontekstis meetmeid, et tõhusalt toetada määruses sätestatud eesmärki ja sihte.