Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee arvamus teemal „Komisjoni teatis Euroopa Parlamendile, nõukogule, Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteele ning Regioonide Komiteele „Ohvrite õigusi käsitlev ELi strateegia (2020–2025)““

(COM(2020) 258 final)

(2021/C 10/09)

Raportöör: Ionuț SIBIAN

Konsulteerimistaotlus Euroopa Komisjon, 12.8.2020 Õiguslik alus Euroopa Liidu toimimise lepingu artikkel 304 Vastutav sektsioon tööhõive, sotsiaalküsimuste ja kodakondsuse sektsioon Vastuvõtmine sektsioonis 9.9.2020 Vastuvõtmine täiskogus 29.10.2020 Täiskogu istungjärk nr 555 Hääletuse tulemus (poolt/vastu/erapooletuid) 226/1/4

1. Järeldused ja soovitused

1.1. Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee kiidab heaks Euroopa Komisjoni ohvrite õigusi käsitleva ELi strateegia aastateks 2020–2025, mis toetab mitmesugustes erinevates sektorites poliitikameetmete pikaajalist kavandamist ja nõuetekohast koordineeritud rakendamist, tagades samal ajal, et ühtegi ohvrit ei unustata.

1.2. Komitee on arvamusel, et strateegia vajab toimivuse tagamiseks selget tegevuskava , mis sätestab üksikasjalikult, kuidas ja millal seda rakendada ning missuguseid tulemusi oodatakse.

1.3. Kavandatud strateegiat tuleks käsitleda ja rakendada koos teiste ELi strateegiatega: soolise võrdõiguslikkuse strateegia, ELi strateegia, mis käsitleb tõhusamat võitlust laste seksuaalse väärkohtlemise vastu, LGBTI-inimeste võrdõiguslikkuse strateegia, romasid käsitlevate riiklike integratsioonistrateegiate ELi raamistik ja ÜRO puuetega inimeste õiguste konventsioon.

1.4. Kavandatav strateegia peaks andma rohkem suuniseid ja üksikasjaliku ülevaate sellest, kuidas liikmesriigid saaksid rakendada kvaliteetseid standardeid ja kehtestada ligipääsetavad, õiglased ja tõhusad vahendid, et toetada ohvreid selliste taastavate teenuste kasutamisel.

1.5. Euroopa Komisjon peaks seda strateegiat kasutama selleks, et innustada liikmesriike toetama andmete kogumist ning kogukondade, ohvrite ja potentsiaalsete ohvritega konsulteerimist ning korraldama vajaduste hindamisi, et suunata poliitika kujundamist ja institutsioonide reageerimist. Ühtne seisukoht kuritegude ohvreid puudutavate andmete kogumise kohta, mille saab selle strateegia kaudu tagada, võimaldaks paremini, sihipärasemalt reageerida.

1.6. Komitee soovitab laiendada strateegias kirjeldatud kavandatava ELi soolise ja koduvägivalla ennetamise võrgustiku rolli ka selle kuriteoliigi tuvastamise ja leevendamisega seotud eesmärkidele ja väljunditele, eriti juhul, kui sellel kuritegevusel on riikidevaheline mõõde.

1.7. Strateegias Euroopa Komisjonile ette pandud olulisimate meetmete asjus arvab komitee, et mõnda strateegia aspekti tuleks rohkem selgitada, sealhulgas järgmisi: a. Koolituse edendamine ei peaks piirduma kohtu- ja õiguskaitseasutuste töötajatega. Kuriteoohvritega, eelkõige vaenukuriteo ohvritega töötamiseks erialase täiendushariduse saamise vajadus on sama oluline ka sotsiaaltöötajate ja meditsiinitöötajate jaoks. See koolitus peaks sõnaselgelt käsitlema eelarvamusi ja stereotüüpe ning tuleks korraldada koordineerituna mitmesugustele haavatavatele elanikkonnarühmadele teenuseid osutavate kodanikuühiskonna organisatsioonidega. b. ELi poolt riiklikele ohvriabiorganisatsioonidele ja kogukonnaorganisatsioonidele eraldatavaid rahalisi vahendeid tuleks täiendada tihedama koostööga kodanikuühiskonna organisatsioonide ning kohaliku tasandi ja riiklike asutuste vahel (1). Strateegia peaks üldiselt hõlmama selgeid suuniseid liikmesriikide ametiasutustele kodanikuühiskonna organisatsioonide ja ekspertidega koostöö tegemiseks, et selgitada välja kogukondade vajadused, töötada välja sihipärased kampaaniad, teatamis- ja tugisüsteemid, mis on täiesti ligipääsetavad, õiglased ja tõhusad. c. Riiklikud teadlikkuse suurendamise kampaaniad ohvrite õiguste kohta tuleks kohandada eriti haavatavate kogukondade, sh ELi-väliste riikide kodanike, pagulaste ja varjupaigataotlejate vajadustele ja eriomadustele ning need peaksid põhinema kohalikul vajaduste, suundumuste, heade tavade ja probleemide hindamisel.

1.8. COVID-19 on taas näidanud, et osa liikmesriikide ametiasutustel ei ole võimalik erakorralist või lühiajalist varjupaika pakkuda, eriti väljaspool pealinnu. Erakorralise varjupaiga, turvakodude ja tugikeskuste arendamine ning integreeritud tugiteenuste osutamine on vajalikud ning nõuavad riiklike asutuste ja kodanikuühiskonna koostööd ning ka ELi rahastust.

1.9. Euroopa Komisjon peab ohvrite õiguste tegevuskava integreerima kõigisse ELi rahastamisprogrammidesse, sh riiklikul ja rahvusvahelisel tasandil hallatavatesse ELi fondidesse.

2. Arvamuse taust

2.1. Ohvrite õigused ja nende kaitsmise alane poliitika on viimase kolmekümne aasta jooksul nii rahvusvahelisel kui ka Euroopa tasandil arenenud. Muu hulgas on suuri edusamme tehtud mitmesuguste erinevate ohvreid toetavate ELi õigusaktide vastuvõtmise tulemusena, nimelt 2012. aasta kuriteoohvrite õiguste direktiiv ja 2004. aasta hüvitise maksmise direktiiv ja nüüd uus „Ohvrite õiguste strateegia aastateks 2020–2025“.

2.2. Komisjon võtab ELi esimese ohvrite õiguste strateegia vastu eesmärgiga tagada see, et kõik kuriteoohvrid võivad olla kindlad, et nende õigused on täielikult tagatud sõltumata sellest, millises ELi paigas kuritegu toimus.

2.3. Strateegiaga kehtestatakse järgmiseks viieks aastaks mitmeid meetmeid, mis keskenduvad kahele eesmärgile: esiteks, anda ohvritele võim kuriteost teatada, hüvitist nõuda ja lõpuks kuriteo tagajärgedest taastuda, ning teiseks, teha koostööd kõigi ohvrite õiguste tagamisega seotud osalejatega.

2.4. Strateegiaga sätestatakse ka mitmed komisjoni, liikmesriikide ja kodanikuühiskonna meetmed järgmisel viiel aastal.

2.5. Strateegia põhineb viiel põhiprioriteedil: 1) tulemuslik suhtlemine ohvritega ja neile turvalise keskkonna tagamine kuritegudest teatamiseks; 2) kõige haavatavamate ohvrite toetamise ja kaitse parandamine; 3) hüvitise saamise lihtsustamine ohvrite jaoks; 4) kõigi asjaomaste osalejate koostöö ja koordineerimise parandamine ning 5) kuriteoohvrite õiguste rahvusvahelise mõõtme tugevdamine.

3. Üldised märkused

3.1. Üldiselt on strateegia viiel prioriteedil tõenäoliselt positiivne mõju ja need aitavad tõhusalt liikmesriike asjaomase ELi raamistiku rakendamisel toetada. Siiski võib välja tuua mõned olulised punktid ja läbivad probleemid.

3.2. Strateegia hõlmab vähe suuniseid selle kohta, kui oluline on teatamismehhanismide (nii ametlike kui ka mitteametlike) loomine või olukorrast sõltuvalt nende ulatuse või tõhususe suurendamine. Neid mehhanisme tuleks laiendada ja neid peaksid saama kasutada kõik ohvrid, sõltumata nende staatusest vastavas liikmesriigis, ning neid tuleks kohandada ja paindlikumaks muuta, et need vastaksid kõige haavatavamate inimeste vajadustele. See nõuaks laiemat vajaduste hindamist, dokumenteerimist, andmete kogumist ja konsulteerimist, nagu alltoodud märkustes kirjeldatakse.

3.3. Ehkki strateegias viidatakse mitu korda probleemidele, millega haavatavad isikud silmitsi seisavad, tuleks selles viidata ka pagulastele ja varjupaigataotlejatele, tunnistades selle kategooria üha suuremat haavatavust islamofoobiast, rassismist ja ksenofoobiast tingitud ja muud tüüpi vaenukuritegude ees.

3.4. Strateegias märgitakse üldplaanis: „Kuriteoohvrite probleemid õiguskaitse saamisel on peamiselt tingitud teabe puudumisest ning ebapiisavast toest ja kaitsest.“ Tasub rõhutada, et strateegiasse tuleks lisada täpsemaid üksikasju seoses vajadusega muuta olemasolevad sätted ja mehhanismid paremini tuntuks, aga ka üldiselt rohkem ligipääsetavaks (kuritegudest teatamisest ja enesemääramisest tugi- või hüvitusmehhanismide kättesaadavuseni). Selles osas võib sageli olla vaja tugiteenuseid, näiteks sotsiaaltöötajaid, lastekaitsetöötajaid saatjata alaealistele rändajatele või varjupaigataotlejatele või lastekaitsesüsteemis olevatele lastele, meditsiinitöötajaid, sh vaimsele tervisele spetsialiseerunud töötajaid, tõlke neile, kes ei valda kohalikku keelt, jne. Nende tugiteenuste osutajatele tuleksid samuti kasuks koolitused, ent praegu viidatakse ohvrite õiguste alastele koolitustele enamasti seoses õiguskaitse- ja kohtuasutustega.

3.5. Ehkki strateegia esimene prioriteet on selgelt tagada tõhus suhtlus kuriteoohvritega ja ohvritele ohutu keskkond kuritegudest teatamiseks, on eriti mitteametlike kuritegudest teatamise ja nende registreerimise süsteemide olemasolu, tõhusa toimimise ja ligipääsetavuse tagamine endiselt suur probleem, sest ka strateegias endas rõhutatakse, et paljud kõige haavatavamatest kogukondadest ja ohvritest ei suhtle sageli meelsasti ametiasutustega, neil ei ole võimalik seda teha või nende juurdepääs ametlikele teatamissüsteemidele (ametiasutuste kaudu) on muul viisil tõkestatud. Isegi kui need süsteemid ei vii kriminaaluurimiseni, võivad need siiski õigustada ligipääsu teatud toetusele ja aidata kohalikus või riiklikus kontekstis andmeid esitada – millel võib olla oluline tähtsus poliitika kujundamisel – ning eelarveid koostada ja teenuste osutamist kavandada.

3.6. Samuti ei viidata strateegias üldse või peaaegu üldse dokumenteerimisele ega andmete kogumisele. Ohvrite vajaduste rahuldamine ja ohvrite õiguste tagamiseks vajaliku raamistiku loomine, eriti juhul, kui tegemist on teatud tüüpi kuritegevuse ohvritega – vaenukuriteod, seksuaal- ja soolised kuriteod jms – nõuab põhjalikku arusaamist kohalikust ja kogukondlikust kontekstist, ligipääsu kogukondadele, vajaduste hindamist ning sihipärase poliitika ja praktiliste lahenduste väljatöötamist. Seepärast peaks strateegia üldiselt innustama liikmesriike toetama andmete kogumist (selleks ehk valdkonnaülest käsitust kasutades), kogukondade, ohvrite ja potentsiaalsete ohvritega konsulteerimist ja vajalike hindamiste korraldamist, et suunata poliitika kujundamist ja institutsioonide reageerimist.

3.7. Viimane punkt, mida tuleb seoses andmete kogumisega rõhutada, on vajadus selle järele, et tähtsamad ametiasutused (politsei/kohtud/prokuratuurid) looksid tõhusad süsteemid, mis võimaldaksid põhjalikult kuriteoohvrite kohta teavet koguda, seda süstemaatiliselt analüüsida ja sihipäraste reageerimismeetmete kujundamisel kasutada. Praegu koguvad näiteks vaid vähesed liikmesriigid kuriteoohvrite profiilide kohta liigendatud andmeid. Sellest teabest oleks kasu suundumuste ja mustrite analüüsimisel ning see aitaks välja töötada ennetusmeetmeid, teabekampaaniaid, teatamisvahendeid, tuvastamis- ja reageerimismehhanisme või tugiteenuseid.

3.8. Lisaks on vaenukuritegude taoliste nähtuste ulatust paljudes ELi liikmesriikides raske hinnata, sest puuduvad ligipääsetavad teatamissüsteemid, intsidentide registreerimise ja/või kaebuste esitamise süsteemid on liiga ametlikud (võivad olla kättesaadavad ainult politseile ja/või prokuratuurile) ja ohvreid puudutavate andmete kogumisel puuduvad teatud kriteeriumid ja suunised. Ühtne seisukoht kuritegude ohvreid puudutavate andmete kogumise kohta, mille saab selle strateegia kaudu tagada, võimaldaks paremini, sihipärasemalt reageerida. See on seotud ka teiste komisjoni algatuste ja nende rakendamise võimalustega (nt seoses rassismi ja ksenofoobiaga), sest andmete puudumine või nende nõuetekohaselt analüüsimata jätmine avaldavad tõenäoliselt ka nendele algatustele negatiivset mõju.

3.9. Teatamise osas on tähtis selgitada, et strateegia käsitleb kõiki kolme ohvrite õiguste tagamise seisukohast olulist sammast: a) (kuriteoohvrite) tuvastamine, milleks saab kasutada ametlikke ja mitteametlikke teatamismehhanisme, nagu eelmises märkuses mainiti; b) ennetamine ja c) reageerimine.

3.10. Kiitmist väärib asjaolu, et strateegias viidatakse mitu sellele, kui oluline on, et et ohvritega tegelevad töötajad suhtleksid ohvritega nende konkreetseid vajadusi arvestades. Selle konkreetse väljundi piisavaks rakendamiseks tuleks aga luua mehhanism ja asjaomaste töötajate suutlikkuse suurendamise süsteemid, mis võimaldaksid neid erivajadusi nõuetekohaselt tuvastada ja neid mõista. Seesuguse tuvastamiseta ei ole võimalik täita eesmärki tagada erivajadusi rahuldav reageerimine. See mehhanism tugineks ametiasutuste, kodanikuühiskonna organisatsioonide ning kohaliku tasandi ja kogukondlike organisatsioonide vahelisele koordineerimisele. See suurendab konkreetsete haavatavate kogukondade liikmete poolt kuritegudest teatamise ja nende registreerimise sagedust ning aitab kaasa juhtumikäsitlemisele, ent suurendab ka riiklike süsteemide üldist suutlikkust ohvrite vajaduste väljaselgitamisel ja tagab ohvrite suunamise asjaomase abi juurde, samuti isikustatud reageerimise. Strateegia peaks seega keskenduma kuriteoohvrite erivajaduste tuvastamise tõhustamisele või selleks kasutatavate vahendite selgitamisele.

3.11. Seoses ülaltoodud punktiga viidatakse strateegias mitmes kohas erivajadustega ohvritele, kellel peaks olema ligipääs eritoetusele. Sellega seoses tuleks strateegias innustada riikliku tasandi sidusrühmi looma erivajaduste tuvastamise ja hindamise mehhanisme, mis hõlmaksid ka regulaarset teabevahetust teiste asjaomaste olemasolevate tuvastamise mehhanismidega , näiteks inimkaubandusevastaste mehhanismidega. See võimaldaks mitmete asutuste vahelist eksperditeadmiste vahetust ning ka paremat, kõikehõlmavamat ja terviklikumat reageerimist, mis vastaks nõuetekohaselt tuvastatud erivajadustele.

3.12. Kõik teenused ja ohvrite õiguste kohta teadlikkuse suurendamise kampaaniad peaksid toetuma võrdselt vajaduste hindamisele ja kogukondadega konsulteerimisele. Selliste teabekampaaniate väljatöötamisel ei tule eritähelepanu pöörata mitte ainult lapsohvritele, vanuritele ja puuetega inimestele, vaid näiteks ka pagulastest, varjupaigataotlejatest ja rändajatest ohvrite vajadustele. Ka neil võib olla tõsiseid raskusi teabe kättesaamise, kuriteost teatamise või tugiteenuste saamisega, sh valdkonnaülese diskrimineerimisega.

3.13. Strateegias kõlab läbivalt keskendumine koolitamisele – ja see on tõesti sujuvalt toimivate süsteemide ja ohvrite õiguste tagamise võti. Teatud tüüpi kuritegevuse, eelkõige vaenukuritegude, küberkuritegude, soolise vägivalla või lapsi puudutavate kuritegude mõju tunnistades ei tohiks koolitustegevus aga vaid kohtuasutustele ja politseile kättesaadav olla. Keskenduda tuleks ka esmareageerijate oskuste suurendamisele – need inimesed võivad olla sotsiaaltöötajad, õpetajad, lastekaitsetöötajad, rändajaid vastu võtvad või nende kinnipidamiskeskustes töötavad inimesed või piiripolitsei. See kehtib eriti segarände kontekstis, sealhulgas ebaseaduslik ELi liikmesriikide vaheline segaränne, ärakasutamise ohvriks sattumise ohu kontekstis ja sagenevate teadete kontekstis vägivallast riigipiiridel ja varjupaigataotlejate vastuvõtupunktides.

3.14. Ehkki komitee kiidab heaks 2012. aasta kuriteoohvrite õiguste direktiivi keskendumise taastava õiguse teenustele ning samuti järelduse, et nende teenuste osutamisel tuleb eelkõige silmas pidada ohvrite huve ja vajadusi, peaks strateegia andma rohkem suuniseid ja üksikasjaliku ülevaate sellest, kuidas liikmesriigid saaksid rakendada kvaliteetseid standardeid ja kehtestada ligipääsetavad, õiglased ja tõhusad vahendid, et toetada ohvreid selliste taastavate teenuste kasutamisel.

3.15. Soolise vägivalla ohvrite kohta: ehkki strateegias tuuakse mõned näited soolisest vägivallast, tuleks tunnistada ja kirjeldada ka teisi seksuaalse ja soolise vägivalla liike, näiteks selliseid kahjulikke tavasid nagu naiste suguelundite moonutamine, lastega sõlmitud abielud jne. Selle loetelu pikendamine aitaks suurendada õiguskaitseasutuste töötajate ja teiste asjaomaste töötajate teadlikkust nendest tavadest.

3.16. Strateegias mainitud kavandatava ELi soolise ja koduvägivalla ennetamise võrgustiku rolli tuleks laiendada ka selle kuriteoliigi tuvastamise ja leevendamisega seotud eesmärkidele ja väljunditele (eriti juhul, kui sellel kuritegevusel on riikidevaheline mõõde).

3.17. Soolist vägivalda ja ahistamist töökohal käsitletakse inimõiguste rikkumise või väärkohtlemisena ning see ohustab inimväärikust, inimväärset tööd ja tööturule sisenemist, samuti seal edasi liikumist. Euroopa sotsiaalpartnerid allkirjastasid selle probleemiga tegelemiseks 2007. aastal sõltumatu kokkuleppe, mida liikmesriigid peavad riiklikul tasandil täielikult rakendama. 2019. aastal võeti ILO sajanda aastapäeva puhul vastu konventsioon nr 190 – vägivalla ja ahistamise vastu võitlemise konventsioon – milles on välja toodud meetmed vägivallategude ennetamiseks ja ohvrite kaitsmiseks ning välja pakutud tõhusa jõustamise ja hüvitamise vahendid koos suuniste, koolituste ja teadlikkuse suurendamise algatustega. Komitee kutsub Euroopa Liidu institutsioone üles edendama selle konventsiooni kiiret ratifitseerimist liikmesriikides ja koordineerima võimalikke Euroopa tasandi järelmeetmeid.

3.18. Kohtades, kus strateegias käsitletakse inimkaubanduse küsimust, tuleb tunnistada ka inimkaubanduse ja ELi-väliste riikide kodanike ja pagulaste ärakasutamise mõju. See kehtib ka strateegias kirjeldatud olulisimate meetmete kohta, mis peaksid samuti keskenduma hindamisele, millises ulatuses on inimkaubanduse ohvritele pakutavad mehhanismid kättesaadavad inimestele, kes ei ole ELi kodanikud (nt rändajad, varjupaigataotlejad ja pagulased). Strateegia peaks hõlmama ka toetusmeetmeid inimkaubanduse tuvastamise ja sellele reageerimise mehhanismide kättesaadavuse, tõhususe ja kohandatavuse suurendamiseks pagulaste, rändajate ja varjupaigataotlejate jaoks, kes on langenud inimkaubandusega seotud kuritegevuse ohvriks.

3.19. Kuriteoohvrite jaoks hüvitamise kättesaadavuse tagamisel tuleks strateegias paremini kajastada mõtet, et see ei tohi sõltuda ohvri staatusest ELi liikmesriigis (st peaks olema ligipääsetav sõltumata staatusest). Varjupaigataotlejad, pagulased ja rändajad ei kipu kahjuks sageli kuriteoohvriks langemise korral hüvitist taotlema, sest neil ei ole selleks vajalikku teavet, puuduvad informeeritud ja ligipääsetavad tugiteenuste osutajad või ohvrid kardavad kättemaksu või negatiivseid tagajärgi enda staatusele. Kui strateegia eesmärk on anda ohvritele mõjuvõim, tuleb selles ka neid muresid käsitleda ja pakkuda välja sihipärane tegevus nende vajakajäämiste lahendamiseks, millega ohvrite erikategooriad silmitsi seisavad.

4. Konkreetsed märkused strateegia prioriteetide kohta

4.1. Tulemuslik suhtlemine ohvritega ja neile kuritegudest teatamiseks turvalise keskkonna pakkumine

4.1.1. Üks Euroopa Komisjoni olulisimatest meetmetest on seotud kohtu- ja õiguskaitseasutuste koolitustega. Kuriteoohvritega, eelkõige vaenukuriteo ohvritega töötamiseks erialase täiendushariduse saamise vajadus on sama oluline ka sotsiaaltöötajate ja meditsiinitöötajate jaoks. See koolitus peaks selgelt käsitlema eelarvamusi ja stereotüüpe ning tuleks korraldada kooskõlas valitsusväliste organisatsioonidega, mis osutavad teenuseid mitmesugustele haavatavatele elanikkonnarühmadele.

4.1.2. Mis puudutab Euroopa Komisjoni rakendatavaid olulisimaid meetmeid ELi rahastuse eraldamiseks riiklikele ohvriabiorganisatsioonidele ja asjaomastele kogukonnaorganisatsioonidele, siis rahalisi vahendeid tuleks eelkõige eraldada tugiteenuste väljatöötamiseks kõikehõlmavate pakettidena – juriidiline ja psühholoogiline toetus vajadusel töö leidmisel abistamiseks, hädamajutus ja abi ravikulude katmisel.

4.1.3. Liikmesriikide tasandil jäävad väljapakutud olulisimad meetmed väga üldisele ja üsna retoorilisele tasemele. Direktiivi tõhus rakendamine tagatakse juhul, kui riiklikud asutused töötavad välja, võtavad vastu ja rakendavad metodoloogilisi standardeid, mis võimaldavad kohtu- ja õiguskaitseasutustel ning sotsiaalteenuste osutajatel kuriteoohvreid (eelkõige vaenukuritegude ohvreid) ära tunda ja neile piisavat tuge pakkuda.

4.1.4. Kui riiklikud asutused ei ole veel kuriteoohvrite kohta liigendatud andmeid kogunud, siis tuleks selle tegemist pidada esmatähtsaks, vahest ka ELi rahastamise toel.

4.1.5. Liikmesriigid tuleks kaasata kavandatavatesse õiguste kohta teadlikkuse suurendamise meetmetesse ning kuritegudest teatamiseks kasutatavad viisid peavad saama alguse koolidest ühiskonnaõpetuse toel. Riiklikud ametiasutused peaksid tagama selle, et kohustuslikud riiklikud õppekavad hõlmavad teavet õiguste, riiklike inimõiguste asutuste ja teiste olemasolevate kaitsemehhanismide kohta, mis on kohandatud õpilaste arusaamise tasemele.

4.1.6. Selleks, et valitsusvälised organisatsioonid saaksid koos ametiasutustega koolitustegevuses osaleda, lisades väärtuslikke kogemusi abisaajatelt ja kuriteoohvrite toetamise ekspertidelt, on oluline selle panuse tunnustamine ja tasustamine institutsioonidevahelise partnerluse kaudu ( 2 )

4.2. Kõige haavatavamate ohvrite toetamise ja kaitse parandamine

4.2.1. Seoses Euroopa Komisjoni kavandatud olulisimate meetmetega erivajadustega ohvrite, näiteks lapsohvrite, soolise või koduvägivalla ohvrite, rassistlike ja ksenofoobsete vaenukuritegude ohvrite, LGBTI+ vastaste vaenukuritegude ohvrite, eakamate ohvrite ja puuetega ohvrite toetamiseks: eriti haavatavate rühmade toetamine peaks algama nende rühmade ja nende staatuse eriomaduste tunnustamisest, sest need eriomadused on sageli nende ohvriks sattumise põhjus. See tähendaks teiseste õigusaktide vastuvõtmist ja koolituspakettide väljatöötamist, et selgitada mitmesuguste kõige haavatavamate rühmade eriomadusi, meetodeid nende intervjueerimiseks, mis tagaksid nende uuesti traumeerimise vältimise, ja suuniseid seesuguste kogukondadega suhtlemiseks.

4.2.2. Euroopa Komisjoni kavandatud olulisima meetme osas rakendada juhtpõhimõtteid vaenukuritegude ja vaenukõne ohvrite kaitse ja toetuse tagamiseks tuleks seda täiendada Euroopa Liidu Põhiõiguste Ameti vahendusel ELi tõhusa vaenukuritegudele ja vaenukõnele reageerimise seire mehhanismi loomisega, et arendada edasi ameti praegust andmete kogumise mehhanismi ning hõlmata riikliku aruandluse ja varajase hoiatamise funktsioone.

4.2.3. Liikmesriikide jaoks kavandatud olulisima meetme osas, mis tugineb COVID-19 pandeemiast saadud õppetundidele, eriti soolise ja koduvägivalla ohvritele toetusele ja kaitsele ligipääsu tagamisele suunatud meetmete osas, tuleb tagada integreeritud ja sihipärased spetsialistide osutatavad tugiteenused kõige haavatavamatele ohvritele, sealhulgas laste, perede ja LGBTI+ kogukonna liikmete turvakodud, ent mõnede liikmesriikide puhul on COVID-19 kogemus taas näidanud, et ametiasutused ei suuda erakorralist või lühiajalist varjupaika pakkuda, eriti pealinnadest väljaspool. Erakorraliste varjupaikade, turvakodude ja tugikeskuste arendamine ning integreeritud tugiteenuste osutamine on vajalikud ja nõuavad riiklike asutuste ja erasektori poolte koostööd, samuti ELi rahastust.

4.3. Hüvitise saamise lihtsustamine ohvrite jaoks

4.3.1. Üks asjaomastest sidusrühmadest on Euroopa Liidu Põhiõiguste Amet, mis korraldab ohvrite õiguste kaitse tagamiseks oma liikmesriikide sõltumatute ekspertide võrgu (FRANET) kaudu igal aastal vastuvõetud õigusaktide ja poliitika analüüsi ning võib koostada ka vastavateemalisi aruandeid. Euroopa Liidu Põhiõiguste Ametil on võimalik nende volituste kaudu edendada paljulubavaid töömeetodeid ning korraldada üritusi, kus hüvitavad asutused saavad mõtteid vahetada ja omavahelist koostööd arendada.

4.4. Kõigi asjaomaste osalejate koostöö ja koordineerituse parandamine

4.4.1. Liikmesriikide jaoks kavandatud meetmete osas, mille eesmärk on luua vastupanuvõimelisem ühiskond, edendades kodanikuühiskonna suuremat osalust riiklikes meetmetes, on „kodanikuühiskonna osaluse“ mõiste siinkohal kaugelt liiga lai – politseinike ja kinnipidamisasutuste valvurite, elanikkonnakaitse ühendused ja kirikud on samuti kodanikuühiskonna liikmed. Nende otseselt kuriteoohvritega töötavate kodanikuühiskonna osalejate aktiivne kaasamine on väga tähtis.

4.4.2. Ehkki EL liitus Euroopa Nõukogu naistevastase vägivalla ja perevägivalla ennetamise ja tõkestamise konventsiooniga (Istanbuli konventsioon), siis riiklikul tasandil rünnatakse mõnes liikmesriigis Istanbuli konventsiooni ning reaktsioonina esilekerkivale „traditsiooniliste väärtushinnangute“ retoorikale, mis kirjeldab sugu, soolist vägivalda ja soolist identiteeti konstruktidena, mis õõnestavad rahvuslikku identiteeti, ja kujutab koduvägivalda eraelu puutumatuse alla kuuluva probleemina, avaldatakse konventsiooni osas kahtlusi ja esitatakse erinevaid tõlgendusi. ELil on Istanbuli konventsiooni kaitsmisel oluline roll. Ehkki riiklike õigusaktide arendamine ja tõhustamine on liikmesriikide ülesanne, saab EL suurendada teadlikkust soolise vägivalla eest kaitse tagamise tähtsusest. See on saavutatav ka õigusvaldkonnas töötavate inimeste koolitamiseks erialaste moodulite väljatöötamiseks, teabevahetuse hõlbustamiseks ning kampaaniaid korraldavate ja toetustööd tegevate valitsusväliste organisatsioonide toetamiseks rahaliste vahendite eraldamise teel, toetades samal ajal soolise vägivalla ohvreid.

4.5. Kuriteoohvrite õiguste rahvusvahelise mõõtme tugevdamine

4.5.1. Kõiki ELi asutusi hõlmav koordineerimine strateegia rakendamisel on äärmiselt oluline, et EL saaks Euroopa Nõukogu ja ÜRO ohvrite heaks rakendatavates meetmetes juhirolli haarata.

4.5.2. EL peaks kasutama ELi-välise tegevuse rahastamiseks rahvusvahelisi programme, et toetada kõigile kuriteoohvritele kehtivate seaduste, poliitika ja teenuste väljatöötamist, sh suutlikkust suurendavate meetmete rahastamise teel.

5. ELi rahastus

5.1. Ohvritega seotud küsimustele kulutatakse ainult väga väike osa ELi eelarvest. See on vastuolus kuritegevuse hinnaga ohvritele ja ühiskonnale. Euroopa Komisjon peaks ohvritega seotud küsimuste valdkonnaülest olemust silmas pidades töötama ohvrite rahastamise küsimuses välja strateegilise käsitluse, milles on välja toodud valdkonnad, mis saaksid ELi rahastusest tõenäoliselt kõige rohkem kasu, ja mis koordineeriks ohvritega seotud prioriteetide lisamist ELi rahastamisprogrammidesse, sh riikliku ja rahvusvahelise tasandi programmidesse ( 3 )

5.2. Rahastamine on äärmiselt tähtis ja selle tagamisel tuleks rakendada mitteprojektipõhist lähenemist ja üsna pikaajalist perspektiivi, kasutades nii ELi kui ka riiklikku rahastamist.

Brüssel, 29. oktoober 2020 Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee president Christa SCHWENG

(1) Muu hulgas andmete kogumise ja dokumenteerimise ning teatamismehhanismide ja rahalistele vahenditele juurdepääsu osas, ent ka kestlike kohaliku tasandi süsteemide loomisel tugiteenuste jaoks.

(2) Näiteks pärast Euroopa Inimõiguste kohtu 2016. aasta otsust kohtuasjas MC ja AC versus Rumeenia (homofoobse vaenukuriteo juhtum) pakub valitsusväline organisatsioon ACCEPT Romania, mis toetas selles kohtuasjas hagejaid, praegu Euroopa Nõukogu ministrite nõukogu hoolika järelevalve all Rumeenia Avaliku Korra Uuringute Instituudile (Institute for Studies of Public Order (ISOP)) regulaarselt tasuta koolitusi. See koolitus hõlmab diskrimineerimisvastaste õigusaktide, vaenukuritegusid puudutavate sätete, seksuaalse sättumuse ja soolise identiteedi tähenduse tutvustamist ning praktilise töö sessioone, simulatsioone ja kohtumisi, millel kolm või neli LGBTI-kogukonna liiget osalevad päeva jooksul ühe tunni vältel ning jagavad õiguskaitseasutustega enda kogemusi. See on väga suurt inimestepoolset ja logistilist pingutust nõudev ettevõtmine, mida valitsusvälise organisatsiooni vabatahtlikud ja organisatsiooniga seotud eksperdid tasuta teevad. Tegelik probleem seisneb aga nende sessioonide väheses jätkusuutlikkuses ja piiratud mõjus. Nendel koolitustel osaleb Rumeenia siseministeeriumi sadatest uutest töötajatest ja tuhandetest olemasolevatest töötajatest vaid väike, 20–30-liikmeline rühm. Lahenduse pakuks see, kui seataks esmatähtsaks taoliste kursuste korraldamise suutlikkuse arendamine riiklike kohtu- ja õiguskaitseasutustesisese ametialase täienduskoolituse raames.

(3) Victim Support Europe, roadmap for the victims’ rights strategy for 2020–2024 (Ohvrite õiguste strateegia tegevuskava aastateks 2020–2024).