KOMISJONI ARUANNE EUROOPA PARLAMENDILE JA NÕUKOGULE kaitse- ja julgeolekuvaldkonna riigihankelepingute sõlmimise korda käsitleva direktiivi 2009/81/EÜ ülevõtmise kohta /* COM/2012/0565 final */





KOMISJONI ARUANNE EUROOPA PARLAMENDILE JA NÕUKOGULE kaitse- ja julgeolekuvaldkonna riigihankelepingute sõlmimise korda käsitleva direktiivi 2009/81/EÜ ülevõtmise kohta I. Kokkuvõte Euroopa Parlamendi ja nõukogu 13. juuli 2009. aasta direktiivil 2009/81/EÜ, millega kooskõlastatakse teatavate kaitse- ja julgeolekuvaldkonnas ostjate poolt sõlmitavate ehitustööde ning asjade ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise kord ja muudetakse direktiive 2004/17/EÜ ja 2004/18/EÜ,[1] on oluline roll komisjoni poliitikas, millega soovitakse luua tõeline Euroopa kaitseotstarbelise varustuse turg ja võrdsed tingimused Euroopas kaitsealaste riigihangete valdkonnas. Esimest korda kohaldatakse kaitse- ja julgeolekuvaldkonna riigihankelepingute suhtes konkreetseid siseturu eeskirju, edendades sel moel läbipaistvust ja konkurentsi ning tagades hankevajaduste rahuldamise üha karmimaks muutuvates finantsoludes. Enamik 23 liikmesriigist, kes on direktiivi 2012. aasta juuliks üle võtnud, on teinud seda esmapilgul nõuetekohaselt. Suurem osa liikmesriikidest on võtnud üle ka allhankeid käsitlevad vabatahtlikud sätted, mille eesmärk on eelkõige suurendada konkurentsi edukate pakkujate tarneahelates. Komisjon jälgib jätkuvalt ülevõtmise seisu ja siseriiklike rakendusmeetmete sisu eesmärgiga tagada Euroopa Liidu õiguse täielik järgimine. Eelkõige võtab komisjon meetmeid selleks, et järk-järgult kaotada korvamismeetmed, mis ei ühti aluslepingu peamiste põhimõtetega. Pärast direktiivi ülevõtmist seab komisjon prioriteediks keskenduda direktiivi nõuetekohasele kohaldamisele liikmesriikides. Kitsaskohad on eri liikmesriikides erinevad ning sõltuvad eelkõige iga riigi kaitsesektori tööstuslikust võimekusest. Kuid õiglase ja avatud konkurentsi tagamine kogu Euroopa Liidus on eeltingimus, et luua võrdsed tingimused Euroopa ettevõtjate jaoks ja tõhus Euroopa kaitseturg. Samal ajal uurib komisjon koos liikmesriikide ja Euroopa Kaitseagentuuriga edasi, kuidas tugevdada siseturgu kõnealuses, Euroopa Liidu jaoks strateegilise tähtsusega sektoris. II. Sissejuhatus Koos Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. mai 2009. aasta direktiiviga 2009/43/EÜ (kaitseotstarbeliste toodete ühendusesisese veo tingimuste lihtsustamise kohta)[2] kujutab direktiiv 2009/81/EÜ endast olulist panust tõelise Euroopa kaitseotstarbelise varustuse turu loomise suunas ning aitab tugevdada Euroopa kaitsesektori tehnoloogilist ja tööstuslikku baasi. Kaitse- ja (vähemal määral) julgeolekuturud on väga spetsiifilised. Kliendiks on peamiselt (kaitseotstarbelise varustuse puhul eksklusiivselt) riigisektor ning nii kaitse- kui ka julgeolekuvaldkonnas tehakse otsused siseriiklikul tasandil. Peale selle on kaitsekulutused ja kaitsesektori tööstuslik võimekus suurel määral koondunud üksikutesse liikmesriikidesse. Toodete laadi tõttu on turud väga reguleeritud, teatavatel ettevõtjatel on strateegiline tähtsus ning hankeotsused tehakse sageli samuti poliitilistest ja strateegilistest kaalutlustest lähtuvalt. Direktiivis sätestatakse hanke-eeskirjad, mis on spetsiaalselt koostatud kaitse- ja julgeolekuvarustuse ainulaadsust – nimelt tundlikkust ja keerukust – silmas pidades. Direktiiv sisaldab tarnekindluse ja teabeturbe alaseid erisätteid ning direktiiviga lubatakse piiranguteta kasutada kõige paindlikumat hankemenetlust. Nüüd on liikmesriikide kasutuses kogu ELis kehtivad eeskirjad, mida nad võivad kasutada keeruliste ja tundlike tehingute puhul, seadmata seejuures ohtu oma õiguspäraseid julgeolekuhuve. Kaitsealaseid riigihankelepinguid ei tohiks seega enam üldjuhul sõlmida siseturu eeskirju kohaldamata, kasutades ELi toimimise lepingu artiklis 346 sisalduvat erandit. Sellega peaks suurenema läbipaistvus ja konkurents, mis omakorda peaks edendama Euroopa ettevõtjate konkurentsivõimet ja innovatiivsust ning aitama liikmesriikidel rahuldada oma hankevajadusi vaatamata üha väiksematele eelarvetele. Liikmesriigid pidid direktiivi üle võtma 21. augustiks 2011. Käesoleva aruandega rakendatakse direktiivi artiklit 73, mille kohaselt peab komisjon esitama „aruande meetmete kohta, mida liikmesriigid on võtnud käesoleva direktiivi, eriti selle artiklite 21 ja 50 kuni 54 ülevõtmiseks”. Aruandes hinnatakse, kuidas liikmesriigid on direktiivi üldiselt üle võtnud, ning alles seejärel käsitletakse Euroopa kaitseotstarbelise turu loomise seisukohast äärmiselt olulisi sätteid: reguleerimisala (artikkel 2), direktiivi reguleerimisalast väljajätmine (artiklid 12 ja 13), allhankeid käsitlevad sätted (artiklid 21 ja 50–54) ning läbivaatamise kord (artiklid 55–64). Lisaks tõstetakse aruandes esile jätkuvat korvamismeetmete olemasolu, mis kujutab endast suurt riski direktiivi nõuetekohasele kohaldamisele. III. Direktiivi 2009/81/EÜ ülevõtmise hetkeseis Kolm liikmesriiki olid direktiivi täielikust ülevõtmisest komisjonile teada andnud 21. augustiks 2011 ning neljas liikmesriik andis täielikust ülevõtmisest teada 2011. aasta septembris. Seetõttu algatas komisjon rikkumismenetlused 23 liikmesriigi vastu (ELi toimimise lepingu artikkel 258), saates välja märgukirjad. Selle tulemusel oli 2012. aasta märtsiks veel 15 liikmesriiki teada andnud direktiivi täielikust ülevõtmisest. Ülejäänud kaheksa liikmesriigi suhtes jätkas komisjon rikkumismenetlust, väljastades neile põhjendatud arvamused. 2012. aasta juuniks olid neist kaks liikmesriiki direktiivi täielikult üle võtnud, samas kui kaks liikmesriiki olid seda teinud vaid osaliselt. 2012. aasta juuliks ei olnud neli liikmesriiki ikka veel edastanud komisjonile ühtegi ülevõtmismeedet. Komisjon kavatseb esitada direktiivi ülevõtmata jätmist või osalist ülevõtmist käsitlevad juhtumid ettenähtud ajal Euroopa Kohtule. Kuna enamik liikmesriike on direktiivi üle võtnud märkimisväärse hilinemisega, kontrollib komisjon ikka veel, kas siseriiklikud rakendusmeetmed vastavad direktiivile. IV. Direktiivi põhielemente käsitlevad siseriiklikud rakendusmeetmed A. Reguleerimisala (artikkel 2) Direktiivi tõhusaks rakendamiseks on äärmiselt oluline, et liikmesriikide siseriiklikke rakendusmeetmeid kohaldatakse kõigi direktiivi reguleerimisalasse kuuluvate riigihangete suhtes. Seetõttu on artikli 2 nõuetekohane ülevõtmine väga tähtis. Artikli 2 kohaselt kohaldatakse direktiivi „kaitse- ja julgeolekuvaldkonnas sõlmitavate riigihankelepingute suhtes, mille objektiks on: a) kaitseotstarbelise varustuse, sealhulgas selle mis tahes osade, komponentide ja/või alamkoostude tarnimine; b) tundliku varustuse, sealhulgas selle mis tahes osade, komponentide ja/või alamkoostude tarnimine; c) punktides a ja b osutatud varustusega otseselt seotud ehitustööd, tarned ja teenused selle elutsükli kõikide elementide jaoks; d) sõjalise eriotstarbega ehitustööd ja teenused või tundlikud ehitustööd ja tundlikud teenused.” Seega otsustatakse direktiivi kohaldamise üle hankeobjekti alusel. Kaitsevaldkonnas tugineb direktiivi reguleerimisala ELi toimimise lepingu artikli 346 reguleerimisalale ning hõlmab põhimõtteliselt kõiki kaitseotstarbelise varustuse, ehitustööde ja teenuste hankelepinguid. Peale selle kohaldatakse direktiivi ka kõikide kaitseotstarbeliste tundlike ostude suhtes, millega kaasneb salastatud teave. Kõik ülejäänud kaitse- ja julgeolekuvaldkonna hankelepingud kuuluvad jätkuvalt tsiviilvaldkonna riigihankeid reguleeriva Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/17/EÜ (millega kooskõlastatakse vee-, energeetika-, transpordi- ja postiteenuste sektoris tegutsevate ostjate hankemenetlused)[3] ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivi 2004/18/EÜ (ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta)[4] reguleerimisalasse. 16 liikmesriiki on artikli 2 üle võtnud, kasutades põhimõtteliselt direktiivi sõnastusega sarnast sõnastust. Kuid kuus liikmesriiki on kasutanud teistsugust sõnastust. Neist vaid mõne puhul valitseb oht, et reguleerimisala on direktiivi reguleerimisalaga võrreldes oluliselt erinev. Näiteks üks riik on sätestanud, et siseriiklikku rakendusmeedet kohaldatakse vaid konkreetsete hankijate suhtes. Seetõttu ei ole hõlmatud lepingud, mille on sõlminud teised hankijad direktiivi esemelises reguleerimisalas. Selline eristav lähenemisviis seab ohtu võrdsete tingimuste tagamise Euroopas kõigi direktiiviga hõlmatud hankelepingute sõlmimisel ega ole kokkusobiv direktiiviga. Mõni liikmesriik kasutab konkreetseid siseriiklikke loetelusid direktiivi kohaldamisala kindlaksmääramiseks kaitsevaldkonnas. Põhimõtteliselt kujutavad sellised loetelud endast seaduslikku allikat artikli 2 tõlgendamiseks, tingimusel et neis loeteludes leiab kajastamist 1958. aasta loetelu[5]. Seda, kas see nii ka on, tuleb üksikasjalikumalt hinnata. Üks liikmesriik on sõnaselgelt arvanud direktiivi reguleerimisalasse kahesuguse kasutusega kaubad. Kuid Euroopa Kohtu praktika kohaselt (7. juuni 2012. aasta otsus kohtuasjas C-615/10) kohaldatakse nende kaupade suhtes direktiivides 2004/17/EÜ ja 2004/18/EÜ sätestatud rangemaid eeskirju, mitte aga kõnealust direktiivi. Kokkuvõttes on komisjon siiski rahul, et enamik liikmesriike on artikli 2 nõuetekohaselt üle võtnud. Komisjon peab hoolikalt kaaluma, milliseid meetmeid tuleks võtta, et tagada selle konkreetse sätte täielik kohaldamine kõigis liikmesriikides. B. Direktiivi reguleerimisalast väljajätmine (artiklid 12 ja 13) Direktiivi artiklites 12 ja 13 nähakse ette konkreetsed erandid, mille alusel jäetakse teatavad riigihankelepingud direktiivi reguleerimisalast välja. Kooskõlas artikliga 11 ja Euroopa Kohtu praktikaga tuleb neid ELi õiguse kohaldamisest tehtavaid erandeid tõlgendada kitsalt. Seetõttu on direktiivi tõhususe tagamise eesmärgil väga oluline, et liikmesriigid võtaksid need sätted üle nõuetekohaselt. Vastavalt artiklile 12 jäetakse direktiivi reguleerimisalast välja teatavad rahvusvaheliste eeskirjade kohaselt sõlmitud riigihankelepingud. Kuigi need erandid põhinevad direktiivides 2004/17/EÜ ja 2004/18/EÜ sisalduvatel vastavatel eranditel, on neid kohandatud konkreetselt kaitsevaldkonnale. Eelkõige täpsustatakse artikli 12 punktis c, et direktiivi ei kohaldata selliste riigihankelepingute suhtes, mida reguleeritakse sellise rahvusvahelise organisatsiooni eri protseduurireeglitega, kes ostab oma vajaduseks, või riigihankelepingute suhtes, mille liikmesriik peab sõlmima vastavalt nendele eeskirjadele. Kümne liikmesriigi siseriiklikes rakendusmeetmetes kasutatakse sama sõnastust, nagu direktiivi artiklis 12. Kuid 13 liikmesriiki on otsustanud teistsuguse sõnastuse kasuks, mis ei paista muutvat erandite esemelist reguleerimisala. Vähemalt üks liikmesriik on siiski artikli 12 punktis c sisalduva erandi ulatust laiendanud. Tema siseriiklikus rakendusmeetmes ei piirdu erand ostudega, mille rahvusvaheline organisatsioon teeb oma tarbeks. Artikkel 13 sisaldab kõiki muid konkreetseid erandeid, millest mõned on identsed direktiivides 2004/17/EÜ ja 2004/18/EÜ sisalduvate eranditega. Kaitsespetsiifilised erandid hõlmavad peamiselt riigihankelepinguid, millega kaasneb teabe avaldamine (artikli 13 punkt a), luuretegevusega seotud riigihankelepinguid (artikli 13 punkt b), koostööprogrammide raames sõlmitavaid riigihankelepinguid (artikli 13 punkt c) ja kolmandas riigis sõlmitud riigihankelepinguid (artikli 13 punkt d). Viimane erand käsitleb riigihankelepinguid, mille üks valitsus sõlmib teise valitsusega (artikli 13 punkt f). Üheksa liikmesriigi siseriiklikes rakendusmeetmetes kasutatakse sama sõnastust, nagu direktiivi artiklis 13. Teistsuguse sõnastuse kasuks on otsustanud 14 liikmesriiki. Artikliga 12 seoses tundub, et need erinevused ei muuda enamasti selle artikli esemelist reguleerimisala. Mõned olulised erinevused hõlmavad peamiselt erandeid seoses teabe avaldamisega (artikli 13 punkt a) ja koostööprogrammide raames sõlmitavate riigihankelepingutega (artikli 13 punkt c). Artikli 13 punkti a kohaselt ei kohaldata direktiivi riigihankelepingute suhtes, mille puhul kõnealuse direktiivi eeskirjade kohaldamine kohustaks liikmesriiki andma teavet, mille avalikustamist ta peab oma oluliste julgeolekuhuvide vastaseks. See erand põhineb ELi toimimise lepingu artikli 346 lõike 1 punktil a, mille kohaselt „ükski liikmesriik ei ole kohustatud andma informatsiooni, mille avalikustamist ta peab oma oluliste julgeolekuhuvide vastaseks”. Direktiivis selgitatakse, et kui liikmesriik ei ole kohustatud andma teavet ELi toimimise lepingu artikli 346 lõike 1 punkti a tähenduses, ei ole ta kohustatud direktiivi kohaldama. Kõik liikmesriigid peale kahe on selle erandi nõuetekohaselt üle võtnud. Üks liikmesriik ei ole seda erandit üle võtnud; teine liikmesriik on välja jätnud kõik riigihankelepingud, mille puhul kaasneks avaldamisega salastatud teabe avaldamine, ning sellega minnakse kaugemale artikli 13 punktis a sõnastatust. Salastatud teavet sisaldavad riigihankelepingud on direktiiviga hõlmatud ning nende suhtes võib kohaldada erisätteid, millega tagatakse teabeturve. Lisaks ilmnevad olulised erinevused seoses artikli 13 punktis c sätestatud konkreetse erandi ulatusega. Selle sättega jäetakse direktiivi reguleerimisalast välja teatavad koostööprogrammide raames sõlmitavad riigihankelepingud. Tundub, et kõik liikmesriigid on erandi kui sellise nõuetekohaselt üle võtnud. Seda ei ole siiski tehtud seoses kohustusega teavitada komisjoni vastavalt artikli 13 punktile c vastava kokkuleppe sõlmimisest. Ühes liikmesriigis ei ole kehtestatud komisjoni teavitamise kohustust ning teises liikmesriigis on ette nähtud, et komisjoni tuleb teavitada alles siis, kui koostööprogramm lõpeb. Tundub, et kõik ülejäänud artikli 13 alusel ette nähtud erandid on üle võetud nõuetekohaselt. Kuna erandeid tuleb tõlgendada rangelt, jälgib komisjon hoolikalt, kuidas liikmesriigid erandeid kasutavad, ning kontrollib, et ühtegi erandit – eelkõige artikli 12 kohast erandit ja artikli 13 punktis f käsitletavat valitsustevahelisi oste hõlmavat erandit – ei kasutataks direktiivi eeskirjade kohaldamise vältimiseks. C. Allhankeid käsitlevad sätted (artikkel 21 ja artiklid 50–54 – III jaotis) Direktiiviga nähakse ette allhankeid käsitlevad põhjalikud eeskirjad. Nende eesmärk on suurendada konkurentsi edukate pakkujate tarneahelates. Mida süstemaatilisemalt hankijad neid eeskirju kasutavad, seda enam aitavad need parandada turulepääsu eelkõige VKEde jaoks ja väiksemates riikides asutatud ettevõtjate jaoks ning annavad seeläbi oma panuse tõelise Euroopa kaitseotstarbelise varustuse turu saavutamisse. Seetõttu on allhanke-eeskirjad komisjoni poliitika nurgakivi. Artikli 73 kohaselt peab komisjon esitama konkreetselt nende sätete ülevõtmist käsitleva aruande. Sellised eeskirjad on riigihankeid käsitlevates Euroopa õigusnormides uued. Direktiivides 2004/17/EÜ ja 2004/18/EÜ sätestatakse vaid, et hankija võib pakkujalt nõuda või liikmesriik võib hankijat kohustada pakkujalt nõudma, et pakkumises oleks näidatud, kui suure osa suhtes lepingu mahust kavatsetakse sõlmida allhankelepingud kolmandate isikutega, ning kõik kavandatavad alltöövõtjad. Hankijatel ei ole enam direktiivide 2004/17/EÜ ja 2004/18/EÜ alusel õigust sekkuda sellesse, millised alltöövõtjad peatöövõtja valib. Kuigi seda aluspõhimõtet korratakse artikli 21 lõikes 2, antakse direktiivis sisalduvate eeskirjadega liikmesriikide ja nende hankijate kasutusse täiendavad olulised tööriistad. Esiteks, artikli 21 lõike 3 kohaselt võib hankija kohustada edukat pakkujat sõlmima kõiki või teatavaid tema kavandatavaid allhankelepinguid direktiivi III jaotises kirjeldatud hankemenetluse alusel. Liikmesriikidel oli selle sätte ülevõtmisel võimalik otsustada, kas hankijatel on õigus nõuda, et allhankelepinguid sõlmitakse sellise hankemenetluse alusel, või on hankijatel kohustus seda nõuda. 22 liikmesriiki on andnud oma hankijatele õiguse nõuda, et edukas pakkuja sõlmiks oma allhankijatega lepingud sellise hankemenetluse alusel. Ükski liikmesriik ei ole kehtestanud hankijatele kohustust nõuda edukalt pakkujalt allhankelepingute sõlmimist selle hankemenetluse alusel. Tundub, et üks liikmesriik on üldse loobunud artikli 21 lõike 3 ülevõtmisest. Teiseks, artikli 21 lõike 4 kohaselt võivad liikmesriigid ette näha, et edukas pakkuja on kohustatud sõlmima allhankelepingu. Samas on nende sätete ülevõtmine jäetud liikmesriigi otsustada. Kui liikmesriik kehtestab allhankelepingu sõlmimise kohustuse, on tal kaks võimalust. Liikmesriik võib anda hankijatele õiguse nõuda edukalt pakkujalt allhankelepingu sõlmimist või ta võib kehtestada kohustuse, et hankijad peavad seda nõudma. Mõlemad võimalused loovad nende kasutamisel potentsiaalsetele allhankijatele täiendavaid ärivõimalusi. Tuleb märkida, et edukat pakkujat võib kohustada sõlmima allhankelepinguid vaid 30 % ulatuses põhilepingu väärtusest ning et allhankijatega tuleb lepingud sõlmida III jaotises kirjeldatud hankemenetlust kasutades. Vaid kaks liikmesriiki on otsustanud loobuda kohustuslike allhankelepingute sõlmimise nõudest. Kõik ülejäänud liikmesriigid on andnud hankijatele õiguse nõuda allhankelepingute sõlmimist, kehtestamata neile samas kohustust seda nõuda. Esialgsel hinnangul on liikmesriigid võtnud allhankeid käsitlevad sätted üldjuhul üle kooskõlas direktiiviga. Komisjon on rahul, et enamik liikmesriike on kasutanud neid võimalusi konkurentsi edendamiseks tarneahelates, ning on kindel, et sellel on siseturule positiivne mõju. Kuna allhankeid käsitlevad sätted on Euroopa kaitseturul võrdsete tingimuste loomisel olulisel kohal, jälgib komisjon tähelepanelikult, kuidas liikmesriigid neid sätteid kasutavad. D. Läbivaatamise kord (artiklid 55–64) Direktiiv sisaldab selliste sätete laiaulatuslikku kogumikku, mille eesmärk on teha kahju kandnud pakkujatele kättesaadavaks tõhusad heastamisvahendid. Need sätted põhinevad sätetel, millega koordineeritakse tsiviilvaldkonna riigihangete siseriiklikke läbivaatamissüsteeme, nimelt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 11. detsembri 2007. aasta direktiivil 2007/66/EÜ, millega muudetakse nõukogu direktiive 89/665/EMÜ ja 92/13/EMÜ riigihankelepingute sõlmimise läbivaatamise korra tõhustamise osas[6]. Umbes pooled liikmesriigid on direktiivi siseriiklikes rakendusmeetmetes üle võtnud läbivaatamist käsitlevad sätted, teine pool on otsustanud need sätted üle võtta oma üldistes õiguskaitsevahendeid käsitlevates eeskirjades. Direktiivis tehakse mõned kohandused üldisesse läbivaatamissüsteemi, et võtta arvesse kaitsevaldkonna eripärasid. Käesolevas aruandes tõstetakse neist esile kaht kõige olulisemat. Esiteks, artikli 56 lõikes 10 nähakse ette, et liikmesriik võib „otsustada, et kaitse ja julgeolekuvaldkonna riigihankelepingute läbivaatamine kuulub spetsiaalse asutuse ainupädevusse”, eesmärgiga tagada salastatud teabe piisav konfidentsiaalsuse tase. Säte sisaldab ka erieeskirju selle kohta, kuidas lepitada omavahel salastatud teabe konfidentsiaalsus ja õigus kaitsele. Tundub, et ükski liikmesriik ei ole kasutanud võimalust anda konkreetsele asutusele selline pädevus. Vaid mõned liikmesriigid on lisanud läbivaatamisasutuse liikmete kontrollimist käsitlevad erieeskirjad. Nimetatud eeskirjad käsitlevad läbivaatamisasutuse liikme õigust viibida asja arutamise juures, kuid ei sisalda erisätteid juurdepääsuloa andmise või taotlemise kohta. Sellest tulenevalt tundub, et liikmesriigid ei pidanud oluliseks mõnda õigusloome protsessis tõstatatud murekohta, mis andsid alust seda küsimust käsitlevate konkreetsete eeskirjade lisamiseks direktiivi. Teiseks, artikli 60 lõikega 3 nähakse ette, et läbivaatamisasutus ei tohi tunnistada riigihankelepingut tühiseks isegi siis, kui see on sõlmitud ebaseaduslikult, „kui läbivaatamisasutus leiab [...], et teatavad ülekaalukad üldhuvid, eelkõige seoses kaitse- ja/või julgeolekuhuvidega, nõuavad riigihankelepingu mõju säilitamist. [...] Igal juhul ei tohi riigihankelepingut tühiseks tunnistada, kui riigihankelepingu tühisus seaks ohtu liikmesriigi julgeolekuhuvide seisukohast olulise ulatuslikuma kaitse- või julgeolekuprogrammi olemasolu.” Kõik liikmesriigid peale kahe on lisanud selle konkreetse võimaluse hoiduda riigihankelepingu tühiseks tunnistamisest. Esialgsel hinnangul on liikmesriigid võtnud läbivaatamist käsitlevad sätted üldjuhul üle kooskõlas direktiiviga. Seetõttu eeldab komisjon, et kaitse- ja julgeolekuvaldkonna riigihankeid vaadatakse siseriiklikul tasandil tõhusalt läbi. V. Direktiivi mõju liikmesriikide korvamissätetele Varem kehtis 18 liikmesriigis korvamispoliitika, mille kohaselt nõuti hüvitist (korvamist) teise riigi tarnijatelt, kui nad hankisid kaitsevarustust välismaalt. Neis liikmesriikides pidid hankijad üldjuhul nõudma sellist hüvitist ostude puhul, mis ületasid teatava väärtuse. Sellised korvamisnõuded kujutavad endast piiravaid meetmeid, mis on vastuolus aluslepingu põhimõtetega. Nendega diskrimineeritakse teistest liikmesriikidest pärit ettevõtjaid, kaupu ja teenuseid ning sellised nõuded takistavad kaupade ja teenuste vaba liikumist. Seetõttu ohustavad korvamisnõuded direktiivi nõuetekohast kohaldamist ning takistavad Euroopas võrdsete tingimuste tagamist kaitsevaldkonna riigihangete puhul. ELi õiguses on korvamisnõuded lubatud vaid aluslepingust, eelkõige ELi toimimise lepingu artikli 346 lõike 1 punktist b tuleneva erandi alusel, s.t kui korvamisnõue on vajalik liikmesriigi oluliste julgeolekuhuvide kaitseks. Asjaomane liikmesriik peab erandi kasutamist siiski igal üksikul juhul põhjendama. Seetõttu on komisjon 18 asjaomase liikmesriigiga tihedalt suhelnud, et aidata neil kõnealused korvamiseeskirjad tühistada või üle vaadata. Selle tulemusel on enamik neist liikmesriikidest vastavad eeskirjad kas tühistanud või oma õigusnormid üle vaadanud. Viimasel juhul ei kasutata korvamiseeskirju enam süstemaatiliselt, vaid ainult erandjuhtudel, kui on täidetud ELi toimimise lepingu artiklis 346 sätestatud tingimused. Seetõttu on tehtud olulised õiguslikud muudatused. Lisaks selgitasid Euroopa Kaitseagentuur ja tema töös osalevad liikmesriigid, et korvamisnõudeid käsitlevat agentuuri toimimisjuhendit võib kohaldada ainult nende korvamismeetmete suhtes, mis on põhjendatud ELi toimimise lepingu artikli 346 alusel. Komisjon kavatseb nüüd jälgida, kas nende muudatuste tulemusel muutub ka praktika. Komisjon on veendunud, et korvamismeetmete kujul esineva diskrimineeriva tava järk-järguline kiire kaotamine on vajalik tõelise Euroopa kaitseotstarbelise varustuse turu loomiseks. Sellepärast võtab komisjon asjakohased meetmed, kui seda tava ei ole kaotatud. Komisjon teeb seda ka siis, kui liikmesriikides kehtivad ikka veel korvamiseeskirjad, mis on ilmselgelt vastuolus ELi õigusega. VI. Järeldus Direktiivi eesmärk on luua Euroopas võrdsed tingimused, mida kohaldatakse sarnaselt suurte ja väikeste liikmesriikide ning suurte ja väikeste ettevõtjate suhtes. Kaitsevaldkonna riigihangete suhtes kohaldatakse nüüd siseturu eeskirju ning need hanked arvatakse kõnealuste eeskirjade reguleerimisalast välja vaid erandkorras. Seega peavad liikmesriigid nüüd avaldama ärivõimalused, kohaldama ühtlustatud menetlusi ning järk-järgult kaotama korvamismeetmed. Direktiivi õigeaegne ülevõtmine osutus raskeks enamikule liikmesriikidest. Kuid enamik 23 liikmesriigist, kes on direktiivi 2012. aasta juuliks üle võtnud, on teinud seda esmapilgul nõuetekohaselt. Eelkõige peab komisjon julgustavaks asjaolu, et paljud liikmesriigid on üle võtnud ka allhankeid käsitlevad vabatahtlikud sätted ning seega ära kasutanud lisavõimalused konkurentsi edendamiseks. Direktiivi järjepidev ja nõuetekohane kohaldamine on vajalik Euroopa kaitsesektori tehnoloogilise ja tööstusliku baasi tugevdamiseks. Sellepärast jälgib komisjon tähelepanelikult eelkõige erandite kasutamist ning samuti korvamismeetmete järk-järgulist kaotamist. Üldiselt ei mõjuta käesolev aruanne komisjoni õigust alustada rikkumismenetlust konkreetsete liikmesriikide suhtes, kelle siseriiklikud rakendusmeetmed ei ole kooskõlas direktiivi sätetega. Peale selle kavatseb komisjon pöörata erilist tähelepanu sellele, millist mõju avaldab direktiiv kaitseturule ning Euroopa kaitsesektori tehnoloogilisele ja tööstuslikule baasile. Komisjon esitab 21. augustiks 2016 selles küsimuses Euroopa Parlamendile ja nõukogule aruande vastavalt artikli 73 lõikele 2. Selle valdkonna siseturu edendamiseks võib osutuda vajalikuks teha täiendavaid algatusi, milleks peavad oma panuse andma kõik asjaomased osalised, eelkõige liikmesriigid ja ettevõtjad. Komisjon on omalt poolt moodustanud rakkerühma, et uurida võimalusi, kuidas edasi arendada Euroopa poliitikat kaitsesektoris. Seda tehakse koos Euroopa Kaitseagentuuriga ning tihedas koostöös kõigi teiste sidusrühmadega, et tagada üldine sidusus Euroopa tasandil tehtavate jõupingutuste vahel valdkonnas, mis on liidu kui terviku jaoks strateegilise tähtsusega. [1] ELT L 216, 20.8.2009, lk 76 (edaspidi „direktiiv”). [2] ELT L 146, 10.6.2009, lk 1. [3] ELT L 134, 30.4.2004, lk 1. [4] ELT L 134, 30.4.2004, lk 114. [5] Otsus, millega kehtestatakse aluslepingu endise artikli 223 lõike 1 punkti b (nüüd ELi toimimise lepingu artikli 346 lõike 1 punkt b) reguleerimisalasse kuuluvate toodete (relvad, laskemoon ja sõjatehnika) loetelu (dok 255/58). 15. aprilli 1958. aasta protokoll: dok 368/58. [6] ELT L 335, 20.12.2007, lk 31.