KOMISJONI TEATIS

Rahalised karistused rikkumismenetluses

(2023/C 2/01)

1. SISSEJUHATUS – PROPORTSIONAALSE JA HOIATAVA LÄHENEMISVIISI VÄLJATÖÖTAMINE

Euroopa Liidu toimimise lepingus (edaspidi „ELi toimimise leping“) on sätestatud, et kui komisjon kaebab liikmesriigi aluslepingutest tuleneva kohustuse täitmata jätmise eest Euroopa Liidu Kohtusse, võib ta teha kahel juhul Euroopa Liidu Kohtule ettepaneku määrata sellele liikmesriigile rahaline karistus:

— kui liikmesriik ei ole võtnud vajalikke meetmeid, et täita varasemat Euroopa Liidu Kohtu otsust, kus on tuvastatud liidu õiguse rikkumine (ELi toimimise lepingu artikli 260 lõige 2) (1);

— kui liikmesriik ei ole täitnud seadusandliku menetluse kohaselt vastuvõetud direktiivi ülevõtmise meetmetest teatamise kohustust (ELi toimimise lepingu artikli 260 lõige 3).

Mõlemal juhul võib Euroopa Liidu Kohtu määratud karistus koosneda põhisummast, mis tuleneb rikkumise jätkumisest kuni kohtuotsuse kuulutamiseni või täieliku täitmiseni, kui see saavutatakse varem, ja päevasest karistusmaksest, et motiveerida asjaomast liikmesriiki rikkumist lõpetama võimalikult kiiresti pärast kohtuotsuse kuulutamist. Komisjon teeb Euroopa Liidu Kohtule ettepaneku rahalise karistuse summa kohta, kuid Euroopa Liidu Kohus peab oma kaalutlusõigust (2) kasutades määrama kindlaks summa, mida ta peab asjaoludele vastavaks ning proportsionaalseks nii tuvastatud rikkumise kui ka asjaomase liikmesriigi maksevõimega (3).

Nii Euroopa Liidu Kohtu võimalus määrata liikmesriikidele rahalisi karistusi kui ka komisjoni võimalus taotleda selliste karistuste kehtestamist pärineb 1992. aasta Maastrichti lepingust. Läbipaistvuse ja võrdse kohtlemise tagamiseks on komisjon alates 1996. aastast avaldanud mitu teatist ja märgukirja, kus kirjeldatakse põhimõtteid ja metoodikat, mida komisjon rahaliste karistuste arvutamisel kohaldab (4).

Käesolevas teatises vaadatakse läbi kõik aastatel 1996–2021 vastu võetud komisjoni teatised rahaliste karistuste kohta (vt loetelu II lisas). Sellega asendatakse ja koondatakse nende sisu ning vajaduse korral ajakohastatakse neid vastavalt Euroopa Liidu Kohtu uusimale praktikale. See kehtib eelkõige juhul, kui komisjoni poolt Euroopa Liidu Kohtule esitatud rahalise karistuse arvutamisel jäetakse välja viited asjaomase liikmesriigi institutsioonilisele kaalule (vt punkt 3.4).

Käesolevat teatist kohaldatakse ka Euratomi asutamislepingu suhtes niivõrd, kuivõrd selle artikli 106a kohaselt kohaldatakse ELi toimimise lepingu artiklit 260 kõnealuse lepinguga reguleeritud küsimuste suhtes.

2. ÜLDPÕHIMÕTTED

Kuigi lõpliku otsuse ELi toimimise lepingu artiklis 260 ette nähtud karistuse määramise kohta teeb Euroopa Liidu Kohus, on komisjonil keskne roll, kuna ta esitab Euroopa Liidu Kohtule ettepaneku rahalise karistuse summa kohta. Läbipaistvuse ja võrdse kohtlemise huvides on komisjon järjepidevalt avaldanud kriteeriumid, mida ta rahalise karistuse kavandamisel kohaldab.

Komisjon leiab, et määratud rahalise karistuse aluseks peavad olema kolm põhikriteeriumi (5):

— rikkumise raskus,

— rikkumise kestus,

— vajadus tagada karistuse hoiatav toime, et rikkumine ei korduks.

Selleks et tagada karistuste tulemuslikkus, peab rahalise karistuse summa olema piisavalt suur, et avaldada hoiatavat mõju. Pelgalt sümboolse karistuse määramine muudaks tühiseks ELi toimimise lepingu artiklis 260 rikkumismenetluse lisavahendina sätestatud karistusmehhanismi mõju ega aitaks saavutada selle lõppeesmärki tagada liidu õiguse täielik järgimine.

Karistused, mida komisjon Euroopa Liidu Kohtult taotleb, peaksid olema järjepidevad ja liikmesriikide jaoks etteaimatavad ning arvutatud sellise meetodi alusel, kus on korraga arvesse võetud nii proportsionaalsuse kui ka liikmesriikide võrdse kohtlemise põhimõtet. Selge ja ühtne meetod tagab ka selle, et komisjon nõuetekohaselt põhjendab, kuidas ta on arvutanud Euroopa Liidu Kohtule ettepandud rahalise karistuse summa (6).

Komisjon teeb Euroopa Liidu Kohtule süstemaatiliselt ettepanekuid määrata asjaomasele liikmesriigile nii põhisumma kui ka karistusmakse. Nii on see hagide puhul, mis on esitatud ELi toimimise lepingu artikli 260 lõike 2 alusel (Euroopa Liidu Kohtu varasema otsuse täitmata jätmine) ja ELi toimimise lepingu artikli 260 lõike 3 alusel (seadusandliku menetluse kohaselt vastuvõetud direktiivi ülevõtmise meetmetest teatamata jätmine).

Seega juhul, kui liikmesriik heastab rikkumise kohtumenetluse käigus, ei võta komisjon oma hagi tagasi, vaid jääb põhisumma määramise nõude juurde, mis hõlmab rikkumise kestust kuni rikkumise heastamiseni. Komisjon püüab Euroopa Liidu Kohut kohtumenetluse etapist olenemata rikkumise lõpetamisest võimalikult kiiresti teavitada. Ta teeb seda ka siis, kui liikmesriik heastab olukorra ELi toimimise lepingu artikli 260 lõike 2 või artikli 260 lõike 3 alusel tehtud kohtuotsuse järel ja seega lõpeb karistusmakse tasumise kohustus.

Euroopa Liidu Kohtu otsusega määratud rahaline karistus kas põhisumma või karistusmaksena, mida liikmesriik peab tasuma, kujutab endast liidu muud tulu ELi toimimise lepingu artikli 311 ja otsuse 2007/436/EÜ, Euratom (7) tähenduses.

2.1. Proportsionaalsuse põhimõte

Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt (8) peaks rahaline karistus vastama asjaoludele ja olema proportsionaalne nii tuvastatud rikkumise kui ka asjaomase liikmesriigi maksevõimega. Komisjon uurib iga juhtumi puhul hoolikalt, kuidas neid põhimõtteid kõige paremini arvesse võtta, kui ta kohaldab erinevaid kriteeriume, mida kasutatakse Euroopa Liidu Kohtule soovitatud karistuste arvutamisel. Eelkõige tuleks karistuse puhul võimaluse korral eelnevalt arvesse võtta asjaolude muutumise võimalust (9).

Proportsionaalsuse põhimõttel ja eelkõige põhimõttel teha karistuse ettepanek asjaoludest lähtuvalt on mitu järelmit.

Võib esineda olukord, kus on asjakohane teha ettepanek määrata degressiivsel valemil põhinev karistus, et võtta arvesse liikmesriigi edusamme liidu kohustuste täitmisel. Nii toimitakse näiteks juhul, kui liikmesriik on rikkunud liidu õigust sellega, et käitab mitut ebaseaduslikku prügilat, mõned sealsed linnad ei vasta asulareovee kvaliteedistandarditele või osa piirkondade õhukvaliteet ei vasta nõuetele. Kui on võimalik matemaatiliselt hinnata liikmesriigi edusamme nõuete täitmisel (näiteks kui kooskõlla on viidud teatav osa kõigist prügilatest, linnadest või õhukvaliteedipiirkondadest) nende rikkumiste puhul, mida iseloomustab üksnes tulemuspõhine kohustus, võib komisjon teha Euroopa Liidu Kohtule ettepaneku kasutada degressiivset valemit (10).

Samuti võib esineda olukord, kus komisjon teeb ettepaneku, et trahv makstakse alles pärast kindlat ajavahemikku, näiteks kuus kuud või üks aasta pärast Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 260 lõike 2 kohaselt tehtud kohtuotsust (11). See võib olla asjakohane, kui nõuetele vastavust saab hinnata ainult korrapäraste ajavahemike järel või kui nõuetele vastavuse hindamise meetod sõltub seiretulemuste kättesaadavusest. See võib olla sätestatud asjakohastes õigusaktides. Selle eesmärk on tagada, et komisjoni pakutud karistus vastaks tegelikult nende päevade arvule, mille jooksul rikkumine kestis – mida on mõnikord võimalik kindlaks teha alles pärast teatava ajavahemiku möödumist ja pärast piisava teabe saamist nõuetele vastavuse kohta.

2.2. ELi toimimise lepingu artikli 260 lõikega 3 seotud põhimõtted

ELi toimimise lepingu artikli 260 lõike 3 eesmärk (12) on motiveerida liikmesriike võtma seadusandliku menetluse kohaselt vastu võetud direktiivid (13) siseriiklikku õigusesse üle liidu seadusandja kehtestatud tähtaja jooksul ning tagada seega liidu õigusaktide tulemuslikkus. Tegemist ei ole mitte ainult liidu õigusaktidega taotletavate üldiste huvide, vaid eelkõige Euroopa Liidu kodanike huvide kaitsmisega, sest neil on sellistest õigusaktidest tulenevad õigused ja hüved. Mõlemal juhul on viivitused vastuvõetamatud. Kui liikmesriik võtab liidu õigusaktid siseriiklikku õigusesse üle hiljem kui peaks, õõnestatakse lõppkokkuvõttes kogu liidu õiguse usaldusväärsust.

See tähendab, et ELi toimimise lepingu artikli 260 lõikega 3 reguleeritud rikkumiste, nimelt seadusandliku menetluse kohaselt vastuvõetud direktiivi ülevõtmise meetmetest teatamata jätmise korral kaasneb Euroopa Liidu Kohtusse pöördumisega kohe ka Euroopa Liidu Kohtule esitatud taotlus määrata asjaomasele liikmesriigile rahaline karistus. Erinevalt üksnes ELi toimimise lepingu artikli 258 kohaldamisalasse kuuluvatest rikkumistest ei ole selliste rikkumiste korral rahalise karistuse määramiseks vaja veel üht eraldi menetlust.

ELi toimimise lepingu artikli 260 lõikes 3 on sõnaselgelt sätestatud, et Euroopa Liidu Kohtu määratud rahaline karistus ei tohi ületada komisjoni ettepanekus nimetatud summat.

Komisjon on järjepidevalt leidnud, et ELi toimimise lepingu artikli 260 lõikes 3 sätestatud karistusmehhanismi tuleks põhimõtteliselt kasutada kõigil juhtudel, kui liikmesriik ei täida selle sättega ettenähtud kohustust. Nõue tagada, et liikmesriik võtaks seadusandliku menetluse kohaselt vastuvõetud direktiivi üle selles sätestatud tähtaja jooksul, kehtib võrdselt kõigi direktiivide kohta. Komisjon on omalt poolt seadnud eesmärgiks anda liikmesriik kohtusse 12 kuu jooksul pärast direktiivi üle võtmata jätmist.

ELi toimimise lepingu artikli 260 lõiget 3 ei kohaldata, kui liikmesriik jätab ülevõtmismeetmetest teatamata sellise direktiivi puhul, mida ei ole vastu võetud seadusandliku menetluse teel. Kui liikmesriik ei täida kõnealust muude kui seadusandliku menetluse direktiividega seotud meetmetest teatamise kohustust, algatab komisjon Euroopa Liidu Kohtusse pöördumisega kõigepealt ELi toimimise lepingu artikliga 258 ettenähtud rikkumismenetluse ja seejärel, kui liikmesriik ei täida kohtuotsust, milles rikkumine on tuvastatud, pöördub uuesti Euroopa Liidu Kohtusse ELi toimimise lepingu artikli 260 lõike 2 alusel. Samamoodi ei saa ELi toimimise lepingu artikli 260 lõiget 3 kasutada juhul, kui liikmesriik jätab teatamata Euratomi asutamislepingu artiklite 31 ja 32 kohaselt vastu võetud direktiivi ülevõtmise meetmetest. Sellistel juhtudel kasutab komisjon sama kahekordset kohtusse pöördumise menetlust, mida kasutatakse muude kui seadusandliku menetluse direktiivide puhul, mis on vastu võetud ELi toimimise lepingu alusel.

ELi toimimise lepingu artikli 260 lõige 3 reguleerib nii täielikku kui ka osalist teatamata jätmist seadusandliku menetluse kohaselt vastuvõetud direktiivi ülevõtmise meetmetest. Osalise teatamata jätmisega on tegemist siis, kui teatatud ülevõtmismeetmed ei hõlma kogu asjaomase liikmesriigi territooriumi või kui teatis ei ole täielik, sest see ei sisalda kõigi direktiivi osade ülevõtmismeetmeid.

ELi toimimise lepingu artikli 260 lõikes 3 sätestatud liikmesriigi kohustus ülevõtmismeetmetest teatada hõlmab kohustust esitada piisavalt selget ja täpset teavet (14) selle kohta, milliste siseriiklike õigusnormidega direktiivi iga säte üle võetakse. Sellise selge ja täpse teabe esitamata jätmise eest võib määrata karistuse ELi toimimise lepingu artikli 260 lõike 3 alusel.

Komisjon leiab, et sellised teatised ülevõtmismeetmete kohta, kus ei ole iga direktiivi sätte kohta üheselt märgitud, millise siseriikliku sättega tagatakse selle ülevõtmine, annavad alust pöörduda kohtusse ELi toimimise lepingu artikli 260 lõike 3 kohaselt. Sellise teabeta ei ole komisjonil võimalik kontrollida, kas liikmesriik on kõnealuse direktiivi tegelikult ja täielikult üle võtnud. Juhul kui seadusandliku menetluse kohaselt vastu võetud direktiivi ülevõtmise teatises ei ole iga sätte juures märgitud selle riiklikku ülevõtmismeedet, kuid teatis on siiski piisavalt selge, lähtub komisjon proportsionaalsuse põhimõttest ega kasuta ELi toimimise lepingu artikli 260 lõikes 3 sätestatud võimalust pöörduda kohtusse. Seetõttu kasutab komisjon ELi toimimise lepingu artikli 260 lõike 3 kohast kohtusse pöördumist ainult siis, kui puuduvad selged viited sellele, milliste siseriiklike õigusnormidega direktiivi sätted on üle võetud. Selline teave tuleks esitada selgitavates dokumentides, millele võib lisada vastavustabeli, kus näidatakse süstemaatiliselt direktiivi sätted ja neile vastavad siseriiklikud õigusnormid.

Direktiivid sisaldavad tavaliselt klauslit, mis kohustab liikmesriike viitama direktiivile kas otse siseriiklikes õigusnormides, millega direktiiv üle võetakse, või nende avaldamisel (vastastikuse seose klausel). See kohustus võimaldab asjaomastel isikutel kindlaks teha oma õiguste ja kohustuste ulatuse konkreetses liidu õigusega reguleeritavas valdkonnas.

Euroopa Liidu Kohus on korduvalt otsustanud, et vastastikuse seose klausli kasutamise puhul tuleb viidata konkreetsele ülevõtmismeetmele (15). Pelk asjaolu, et liikmesriik viitab komisjoni ülevõtmismeetmetest teavitamisel olemasolevatele siseriiklikele õigusaktidele, ei ole konkreetne ülevõtmismeede. Enne direktiivi vastuvõtmist kehtinud siseriiklikud õigusaktid võivad kvalifitseeruda konkreetseks ülevõtmismeetmeks tingimusel, et liikmesriik viitab neile ametlikus väljaandes, kus on üheselt välja toodud olemasolevad õigus- ja haldusnormid, millega liikmesriigi arvates on direktiiviga kehtestatud kohustused täidetud. Selline ametlik väljaanne tuleks lisada komisjonile esitatava teatise juurde.

Kõiki teatatud ülevõtmismeetmete piisavusega seotud vaidlusi (st küsimust, kas need meetmed kujutavad endast direktiivi vastavate sätete nõuetekohast ülevõtmist) käsitletakse ELi toimimise lepingu artiklis 258 sätestatud korras.

3. KARISTUSMAKSED

Liikmesriigilt sissenõutav karistusmakse on summa, mis arvutatakse iga viivitatud päeva eest (eriolukorras võib kasutada mis tahes muud ajavahemikku) vahemikus, mille kestust hakatakse arvutama alates päevast, mil Euroopa Liidu Kohus teeb ELi toimimise lepingu artikli 260 lõike 2 või 3 kohase otsuse, ning mis kestab kuni kuupäevani, mil liikmesriik rikkumise lõpetab. Karistusmakse eesmärk on motiveerida asjaomast liikmesriiki lõpetama oma kohustuste rikkumine võimalikult kiiresti pärast seda, kui Euroopa Liidu Kohus on oma otsuse teinud.

Päevase karistusmakse summa arvutatakse järgmiselt:

— kindla suurusega summa korrutatakse raskus- ja kestuskoefitsiendiga;

— saadud tulemus korrutatakse liikmesriigi poolt kindlaksmääratud summaga (tegur n), mis kajastab asjaomase liikmesriigi maksevõimet.

Karistusmakse arvutamise meetod on kokkuvõtlikult esitatud järgmises valemis:

Dp = (F-Rap × Cs × Cd) × n kus: Dp = päevane karistusmakse; F-Rap = karistusmakse kindla suurusega summa; Cs = raskuskoefitsient; Cd = kestuskoefitsient; n = tegur, mis kajastab liikmesriigi maksevõimet.

3.1. Kindla suurusega summa

Kindla suurusega summa on muutumatu summa, mis korrutatakse teatavate koefitsientidega. Seda kasutatakse seaduslikkuse põhimõtte rikkumise korral ning seega ka kõigi ELi toimimise lepingu artikli 260 kohaste kohtuasjade puhul. Summa on kehtestatud tasemel, millega tagatakse, et:

— komisjonil on ulatuslik kaalutlusõigus otsustada kohaldatava raskuskoefitsiendi üle,

— summa on kõigi liikmesriikide maksevõime seisukohast mõistlik,

— raskuskoefitsiendiga korrutatud summa on piisavalt suur, et avaldada asjaomasele liikmesriigile piisavat survet.

Karistusmakse arvutamisel kasutatav kindla suurusega summa on sätestatud I lisa punktis 1.

3.2. Raskuskoefitsiendi kohaldamine (tegur vahemikus 1–20)

Raske rikkumisega on alati tegemist siis, kui liikmesriik ei täida kohtuotsust või jätab teatamata seadusandliku menetluse kohaselt vastu võetud direktiivi ülevõtmise meetmetest. Selleks et kohandada karistus juhtumi konkreetsete asjaoludega, määrab komisjon raskuskoefitsiendi järgmise kahe parameetri alusel: nende liidu õigusnormide tähtsus, mida rikuti või mis jäeti üle võtmata, ning rikkumise mõju üld- ja erihuvidele.

Võttes arvesse allpool esitatud kaalutlusi, määratakse rikkumise raskus kindlaks komisjoni määratud koefitsiendiga, mis jääb vahemikku 1–20.

3.2.1. Kohtuotsuse täitmata jätmine (ELi toimimise lepingu artikli 260 lõige 2)

3.2.1.1. Rikutud sätete tähtsus

Selleks et teha kindlaks liidu õiguse jätkuva rikkumise raskusaste, võtab komisjon arvesse pigem asjaomaste sätete laadi ja ulatust kui nende positsiooni õigusnormide hierarhias. Näiteks tuleb mittediskrimineerimise põhimõtte rikkumist alati pidada raskeks rikkumiseks, olenemata sellest, kas rikutakse aluslepingus või mõnes määruses või direktiivis sätestatud põhimõtet. Põhiõiguste või aluslepingus sätestatud nelja põhivabaduse rikkumist tuleks üldiselt alati käsitleda kui eriti rasket rikkumist ning määrata asjakohane karistus.

Kui komisjon esitab hagi ELI toimimise lepingu artikli 260 lõike 2 alusel, tuleb raskendavaks asjaoluks pidada asjaolu, et liikmesriik ei täida kohtuotsust, mis on osa väljakujunenud kohtupraktikast (näiteks kui see kohtuotsus järgneb rikkumismenetlustes tehtud sarnastele otsustele või on tehtud vastuseks eelotsusetaotlusele). Nii on see eelkõige juhul, kui Euroopa Liidu Kohus on varem leidnud, et asjaomane liikmesriik on rikkunud liidu õiguse samalaadseid sätteid.

Samuti on raskendav asjaolu see, kui liikmesriik ei tee komisjoniga täielikku koostööd menetluses, mis viib Euroopa Liidu Kohtusse pöördumiseni ELi toimimise lepingu artikli 260 lõike 2 esimese lõigu alusel.

Asjaolu, et liikmesriik on võtnud meetmeid, mida ta peab väidetava rikkumise heastamiseks piisavaks, kuid mida komisjon peab ebapiisavaks, tuleks käsitleda erinevalt olukorrast, kus liikmesriik ei võta rikkumise heastamiseks üldse meetmeid (kui liikmesriik ilmselgelt rikub ELi toimimise lepingu artikli 260 lõiget 1).

Samuti tuleks arvesse võtta selliseid kergendavaid asjaolusid nagu asjaolu, et täitmisele kuuluva kohtuotsuse tõlgendamine on problemaatiline või seda on lühikese aja jooksul eriliste asjaolude tõttu raske täita (nõuete täitmiseks on näiteks vaja meetmeid planeerida, heaks kiita, rahastada ja ehitada taristu).

3.2.1.2. Rikkumise mõju üld- ja erihuvidele

Rikkumise tagajärgi üld- ja erihuvidele tuleb vaadelda iga juhtumi puhul eraldi, arvestades näiteks järgmisi asjaolusid:

— liidu omavahendite kahanemine,

— suur kahju ELi finantshuvidele,

— rikkumise mõju liidu toimimisele (näiteks rikkumised, mis mõjutavad liidu ainupädevust, nagu on osutatud ELi toimimise lepingu artikli 2 lõikes 1 koostoimes artikliga 3, samuti rikkumised, mis mõjutavad liikmesriigi kohtusüsteemi suutlikkust aidata tulemuslikult tagada ELi õigusnormide järgimist),

— suur või parandamatu kahju inimeste tervisele või keskkonnale,

— üksikisikutele või ettevõtjatele tekitatud majanduslik või muu kahju,

— rikkumisega seotud rahasumma suurus,

— võimalik rahaline kasu, mida liikmesriik saab kohtuotsuse eiramise tõttu,

— rikkumise suhteline tähtsus asjaomase majandussektori käibe või lisandväärtuse seisukohast,

— nende inimeste hulk, keda rikkumine mõjutab,

— liidu vastutus kolmandate riikide ees,

— rikkumise laad, st rikkumise süsteemne või struktuurne olemus või liikmesriigi püsiv suutmatus ELi õigust õigesti kohaldada.

Samuti võib võtta arvesse seda, kas rikkumine on ühekordne või kordub varasem rikkumine.

Kui komisjon võtab karistusmakse summa väljaarvutamisel arvesse üksikisikute huve, ei taotle ta rikkumise ohvritele tekitatud kahju või kaotuse korvamist, sest selleks peab kannatanu pöörduma liikmesriigi kohtusse. Pigem on komisjoni eesmärk võtta arvesse rikkumise mõju asjaomastele üksikisikutele ja ettevõtjatele. Nii on näiteks erinev mõju rikkumisel, mille puhul on tegemist konkreetse ebaõige kohaldamise juhtumiga (diplomi mittetunnustamine), ja rikkumisel, mille puhul ei ole üle võetud diplomite vastastikuse tunnustamise direktiivi, mis mõjutaks terve kutseala huve.

3.2.2. Ülevõtmismeetmetest teatamata jätmine (ELi toimimise lepingu artikli 260 lõige 3)

ELi toimimise lepingu artikli 260 lõike 3 alusel esitatud hagide puhul kohaldab komisjon ülevõtmismeetmetest teatamata jätmise korral süstemaatiliselt raskuskoefitsienti 10. Õigusriigi põhimõtte austamisel põhinevas liidus tuleb kõiki seadusandliku menetluse kohaselt vastuvõetud direktiive pidada võrdselt tähtsaks ja liikmesriigid peavad need täielikult üle võtma direktiivis sätestatud tähtaja jooksul.

Juhul kui ülevõtmismeetmetest teatatakse ainult osaliselt, tuleb võtta arvesse seda, millises ulatuses on direktiiv üle võtmata, kui määratakse raskuskoefitsient, mis on väiksem kui 10. Lisaks võib arvesse võtta rikkumise mõju üld- ja erihuvidele (vt eespool punktis 3.2.1.2 esitatud kaalutlused).

3.3. Kestuskoefitsendi kohaldamine

Selleks et arvutada rikkumise kestust kajastava karistusmakse summa,

— võetakse ELi toimimise lepingu artikli 260 lõike 2 alusel algatatud menetluse korral arvesse ajavahemikku, mis algab Euroopa Liidu Kohtu esimese otsuse tegemise kuupäeval ja lõpeb kuupäeval, mil komisjon otsustab anda asja Euroopa Liidu Kohtusse,

— võetakse ELi toimimise lepingu artikli 260 lõike 3 alusel algatatud menetluse korral arvesse ajavahemikku, mis algab asjaomase direktiivi ülevõtmistähtaja möödumise kuupäevale järgneval päeval ja lõpeb kuupäeval, mil komisjon otsustab anda asja Euroopa Liidu Kohtusse.

Kestuskoefitsienti väljendatakse kordajana vahemikus 1–3. See arvutatakse määraga 0,10 kuus alates esimese kohtuotsuse kuupäevast või asjaomase direktiivi ülevõtmistähtaja möödumise kuupäevale järgnevast päevast.

Euroopa Liidu Kohus (16) on kinnitanud, et rikkumise kestust tuleb arvesse võtta nii karistusmakse kui ka põhisumma määramisel, lähtudes mõlema karistuse eesmärgist.

3.4. Liikmesriigi maksevõime

Karistusmakse summa peab olema selline, et karistus oleks ühtaegu proportsionaalne ja hoiatav. Karistusmakse hoiatav mõju on kahetine. Karistus peab olema piisavalt karm, et:

— sundida liikmesriiki rikkumist lõpetama (karistusmakse peab seega olema suurem kui kasu, mis liikmesriik rikkumisest saab),

— liikmesriik sama rikkumist enam ei kordaks.

Hoiatava mõju saavutamiseks vajalik karistusmäär sõltub liikmesriigi maksevõimest. Hoiatavat mõju kajastab tegur n. See on määratletud kui asjaomase liikmesriigi sisemajanduse koguprodukti (SKP) (17) kaalutud geomeetriline keskmine võrreldes liikmesriikide keskmise SKPga (kaalutud kahega) ja asjaomase liikmesriigi rahvaarvuga võrreldes liikmesriikide rahvaarvu keskmisega (kaal üks). See näitab asjaomase liikmesriigi maksevõimet võrreldes teiste liikmesriikide maksevõimega:

Käesoleva teatise alusel teguri n arvutamise meetod erineb sellest, kuidas tegur n varem arvutati. Varasemates teatistes võeti arvesse nii liikmesriigi SKPd kui ka tema institutsioonilist kaalu. Institutsioonilist kaalu väljendati asendusväärtusega, mis viimati võrdus igale liikmesriigile eraldatud kohtade arvuga Euroopa Parlamendis.

Euroopa Liidu Kohus analüüsis 20. jaanuari 2022. aasta otsuses komisjon vs. Kreeka (18) asjaolusid, mida peeti asjakohaseks, et hinnata ELi toimimise lepingu artikli 260 alusel rahalise karistuse määramiseks liikmesriigi maksevõimet. Selles kohtuotsuses sedastas Euroopa Kohus, et „ (...) tuleb […] võtta Kreeka Vabariigi maksevõime hindamisel peamise tegurina aluseks tema SKT, võtmata arvesse Kreeka Vabariigi institutsioonilist kaalu, […] ilma et see piiraks komisjoni võimalust teha ettepanekuid rahaliste karistuste määramiseks, mis põhinevad mitmel kriteeriumil, et muu hulgas oleks võimalik säilitada põhjendatud erinevus erinevate liikmesriikide vahel“ (19). Euroopa Liidu Kohus oli seisukohal, et „piisavalt hoiatavate sanktsioonide kehtestamise eesmärk ei nõua tingimata, et arvesse võetaks asjaomase liikmesriigi institutsioonilist kaalu liidus“ ning „[a]sjaomase liikmesriigi institutsioonilise kaalu arvessevõtmine ei ole seega vältimatult vajalik, et tagada piisav hoiatav mõju ja et see liikmesriik muudaks oma praegust või tulevast käitumist“ (20).

Seepärast on komisjon otsustanud vaadata läbi teguri n arvutamise meetodi, mis nüüdsest põhineb esiteks liikmesriigi SKP-l ja teiseks tema elanike arvul kui demograafilisel kriteeriumil, mis võimaldab säilitada mõistliku liikmesriikidevahelise erinevuse. Kui teguri n arvutamisel moodustab ühe kolmandiku liikmesriigi rahvaarv, siis vähendab see liikmesriikide tegurite n erinevust mõistlikul määral võrreldes üksnes liikmesriikide SKP-l põhineva arvutusega. Samuti suurendab see teguri n arvutamise stabiilsust, kuna rahvaarv tõenäoliselt ei muutu märkimisväärselt igal aastal. Seevastu võivad liikmesriigi SKP kõikumised aastate lõikes olla suuremad, eriti majanduskriisi ajal. Samal ajal moodustab liikmesriigi SKP teguri n arvutamisel endiselt kaks kolmandikku ja on endiselt peamine tegur, et hinnata tema maksevõimet.

Iga liikmesriigi tegur n on sätestatud I lisa punktis 3.

4. PÕHISUMMA

Selleks et võtta täielikult arvesse põhisumma hoiatavat eesmärki ning proportsionaalsuse ja võrdse kohtlemise põhimõtet, teeb komisjon Euroopa Liidu Kohtule ettepaneku kasutada

— kindlat minimaalset põhisummat ja

— arvutusmeetodit, mis põhineb päevasummal, mis on korrutatud rikkumise kestuse päevade arvuga. Seda arvutusmeetodit kohaldatakse siis, kui arvutustulemus on suurem kui kindlaksmääratud minimaalne põhisumma.

4.1. Minimaalne põhisumma

Alati, kui komisjon pöördub artikli 260 alusel Euroopa Liidu kohtusse, teeb ta punktis 4.2 esitatud arvutuse tulemusest olenemata ettepaneku kohaldada vähemalt kindlaksmääratud minimaalset põhisummat, mis on arvutatud iga liikmesriigi teguri n alusel.

Kindlaksmääratud minimaalne põhisumma on kooskõlas põhimõttega, et raskendavatest asjaoludest olenemata kahjustab iga juhtum, kus liikmesriik eirab järjekindlalt Euroopa Liidu Kohtu otsust või kui liikmesriik jätab seadusandliku menetluse kohaselt vastuvõetud direktiivi üle võtmata, õigusriigi põhimõtte kohaselt toimivas ühenduses seaduslikkuse põhimõtet ja nõuab tõhusat karistust. Samuti välditakse minimaalse põhisumma kasutuselevõtmisega ettepanekuid puhtalt sümboolsete summade kohta, millel ei ole hoiatavat mõju ja mis võivad kohtuotsuste autoriteetsust pigem vähendada.

Iga liikmesriigi minimaalne põhisumma on sätestatud I lisa punktis 5.

4.2. Põhisumma arvutamise meetod

Põhisumma arvutatakse üldjoontes sarnaselt karistusmakse arvutamise meetodiga, see tähendab:

— kindla suurusega summa korrutatakse raskuskoefitsiendiga,

— tulemus korrutatakse teguriga n,

— tulemus korrutatakse rikkumise kestuse päevade arvuga (vt punkt 4.2.1).

Põhisumma arvutamise meetod on esitatud järgmises valemis:

LS = F-Rals × Cs × n × dy kus: LS = põhisumma; F-Rals = põhisumma kindla suurusega summa; Cs = raskuskoefitsient; n = tegur, mille juures võetakse arvesse asjaomase liikmesriigi maksevõimet; dy = rikkumise kestus päevades.

Kui arvutustulemus on suurem kui asjaomase liikmesriigi kindlaksmääratud minimaalne põhisumma, teeb komisjon Euroopa Liidu Kohtule ettepaneku kohaldada selle valemi alusel arvutatud põhisummat.

4.2.1. Rikkumise kestus päevades

Põhisumma arvutamiseks korrutatakse päevasumma rikkumise kestusega päevades. Rikkumise kestus päevades määratakse kindlaks järgmiselt:

— ELi toimimise lepingu artikli 260 lõike 2 alusel esitatud hagide puhul on see nende päevade arv, mis jääb esimese kohtuotsuse kuulutamise ja rikkumise lõppemise kuupäeva vahele, või juhul, kui rikkumist ei lõpetata, siis ELi toimimise lepingu artikli 260 kohase kohtuotsuse kuulutamise kuupäeva vahele,

— ELi toimimise lepingu artikli 260 lõike 3 alusel esitatud hagide puhul on see nende päevade arv, mis jääb asjaomase direktiivi ülevõtmistähtaja möödumise kuupäevale järgneva päeva ja rikkumise lõppemise kuupäeva vahele, või juhul, kui rikkumist ei lõpetata, siis ELi toimimise lepingu artikli 260 alusel tehtud kohtuotsuse kuulutamise kuupäeva vahele.

ELi toimimise lepingu artikli 260 lõike 2 alusel esitatud hagide puhul hakkab põhisumma arvutamisel arvesse võetav tähtaeg kulgema selle kohtuotsuse kuupäevast, millega tuvastatakse, et asjaomane liikmesriik on rikkunud liidu õigust (21).

Euroopa Liidu Kohus on seisukohal, et liikmesriik peab sellise kohtuotsuse täitmist alustama „kohe“ ja viima selle lõpule „nii kiiresti kui võimalik“ (22). Enne kui komisjon esitab ELi toimimise lepingu artikli 260 lõike 2 alusel hagi, peab ta jätma liikmesriigile kohtuotsuse täitmiseks piisava tähtaja, mille pikkus määratakse kindlaks asjaomase rikkumise alusel. Kui liikmesriigile on antud mõistlik tähtaeg, kuid kohtuotsust ei ole selle jooksul siiski täielikult täidetud, tuleb seda käsitleda liikmesriigi suutmatusena täita oma kohustust alustada kohtuotsuse täitmist kohe ja viia see lõpule nii kiiresti kui võimalik, ning kohustuse täitmata jätmise alguseks loetakse kuupäeva, mil tehti kohtuotsus selle kohta, et liikmesriik on rikkunud liidu õigust.

ELi toimimise lepingu artikli 260 lõike 3 alusel esitatud hagide puhul hakkab tähtaeg kulgema asjaomase direktiivi ülevõtmistähtaja möödumise kuupäevale järgnevast päevast.

4.2.2. Põhisumma arvutamise meetodi muud elemendid

Põhisumma arvutamisel kasutab komisjon sama raskuskoefitsienti ja tegurit n kui karistusmakse arvutamisel (vt punktid 3.2 ja 3.4). Kui komisjon määrab põhisumma kindlaks vastavalt ELi toimimise lepingu artikli 260 lõikele 3, võtab ta kohustuste täitmata jätmise raskusastme kindlaksmääramisel arvesse ülevõtmise ulatust.

Põhisumma arvutamisel kasutatav kindla suurusega summa on väiksem kui karistusmaksete puhul. Põhisummast kõrgem karistusmakse päevasumma on õiglane, kuna asjaomase liikmesriigi tegevus tekitab suuremat kahju siis, kui ELi toimimise lepingu artikli 260 kohane kohtuotsus on tehtud, sest see tähendab, et rikkumine jätkub ka pärast kohtuotsust.

Põhisumma arvutamisel kasutatav kindla suurusega summa on sätestatud I lisa punktis 2.

Kuna rikkumise kestust võetakse arvesse päevasumma korrutamisel rikkumise kestusega päevades, ei kohaldata põhisumma arvutamisel erinevalt karistusmakse arvutamisest kestuskoefitsienti.

5. ÜHENDKUNINGRIIGI ÜLEMINEKUSÄTTED

31. jaanuaril 2020 astus Ühendkuningriik liidust välja. Vastavalt 1. veebruaril 2020 jõustunud väljaastumislepingule oli Ühendkuningriik siiski kohustatud kohaldama ja järgima liidu õigust kuni üleminekuperioodi lõpuni (31. detsembrini 2020).

Lisaks säilitavad komisjon ja Euroopa Liidu Kohus Iirimaa ja Põhja-Iirimaa protokolli artikli 12 lõike 4 ning Küprosel asuvaid Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi suveräänseid baasipiirkondi käsitleva protokolli artikli 12 kohaselt neile aluslepingutega antud volitused seoses kõnealuste protokollide alusel Ühendkuningriigi suhtes ja Ühendkuningriigis kohaldatava liidu õiguse kohaldamisega Põhja-Iirimaa ja suveräänsete baasipiirkondade suhtes. ELi toimimise lepingu artiklite 258, 260 ja 267 alusel on Euroopa Liidu Kohus väljaastumislepingu artikli 160 kohaselt endiselt pädev tõlgendama ja kohaldama väljaastumislepingu viienda osa teatavaid sätteid.

Nende sätete kohaselt võib komisjon taotleda Euroopa Liidu Kohtult Ühendkuningriigile rahalise karistuse määramist pärast 31. detsembrit 2020. Sellisel juhul teeb komisjon ettepaneku määrata rahaline karistus, mis on proportsionaalne asjaomase rikkumise raskuse, rikkumise kestuse ja Ühendkuningriigi maksevõimega. Selleks kasutab komisjon sama valemit, mis on sätestatud käesolevas teatises liikmesriikidele (23).

6. MÄÄRATUD KARISTUSMAKSE TASUMISE KOHUSTUSE JÕUSTUMISE KUUPÄEV

Kui Euroopa Liidu Kohus määrab ELi toimimise lepingu artikli 260 lõike 2 alusel liikmesriigile karistusmakse, vastab karistusmakse tasumise kohustuse jõustumise kuupäev tavaliselt kuupäevale, mil Euroopa Liidu Kohus teeb oma otsuse.

Euroopa Liidu Kohtu poolt ELi toimimise lepingu artikli 260 lõike 3 alusel liikmesriigile määratud karistuse kohta on selles sättes täpsustatud, et maksekohustus „jõustub kohtuotsuses ettenähtud kuupäeval“. See võimaldab Euroopa Liidu Kohtul määrata kohustuse jõustumise kuupäevaks kas kohtuotsuse tegemise kuupäeva või hilisema kuupäeva. Seni ei ole Euroopa Liidu Kohus kasutanud võimalust määrata oma otsuse kuupäevast hilisem kuupäev.

7. KOHALDAMISE KUUPÄEV

Komisjon kohaldab käesolevas teatises sätestatud norme ja kriteeriume kõikide otsuste suhtes, mis ta pärast käesoleva teatise avaldamist Euroopa Liidu Teatajas teeb ELi toimimise lepingu artikli 260 kohase menetluse algatamise kohta Euroopa Liidu Kohtus.

(1) Või kui liikmesriik ei ole võtnud vajalikke meetmeid, et täita Euroopa Liidu Kohtu otsust, kus on tuvastatud ELi toimimise lepingu artikli 108 lõike 2 kohase riigiabiotsuse rikkumine.

(2) Kaalutlusõigus on piiratud ELi toimimise lepingu artikli 260 lõike 3 puhul, mille korral Euroopa Liidu Kohus ei tohi ületada komisjoni määratud summat.

(3) Vt kohtuotsus, Euroopa Kohus, 12. juuli 2005, komisjon vs. Prantsusmaa, C-304/02, ECLI:EU:C:2005:444, punkt 103; kohtuotsus, Euroopa Kohus, 14. märts 2006, komisjon vs. Prantsusmaa, C-177/04, ECLI:EU:C:2006:173, punkt 61, ja kohtuotsus, Euroopa Kohus, 10. jaanuar 2008, komisjon vs. Portugal, C-70/06, ECLI:EU:C:2008:3, punkt 38.

(4) Vt II lisa „Rahalisi karistusi käsitlevate varasemate teatiste loetelu“.

(5) Euroopa Liidu Kohus on nende kriteeriumide sisu väljakujunenud kohtupraktikas heaks kiitnud. Vt muu hulgas kohtuotsus, Euroopa Kohus, 4. juuli 2000, komisjon vs. Kreeka Vabariik, C-387/97, ECLI:EU:C:2000:356, punkt 92; kohtuotsus, Euroopa Kohus, 25. veebruar 2021, komisjon vs. Hispaania, C-658/19, ECLI:EU:C:2021:138, punkt 63; kohtuotsus, Euroopa Kohus, 16. juuli 2020, komisjon vs. Iirimaa, C-550/18, ECLI:EU:C:2020:564, punkt 81; kohtuotsus, Euroopa Kohus, 25. veebruar 2021, komisjon vs. Hispaania, C-658/19, ECLI:EU:C:2021:138, punkt 73.

(6) Vt kohtuotsus, Euroopa Kohus, 16. juuli 2020, komisjon vs. Rumeenia, C-549/18, ECLI:EU:C:2020:563, punkt 51.

(7) Nõukogu 7. juuni 2007. aasta otsus 2007/436/EÜ, Euratom Euroopa ühenduste omavahendite süsteemi kohta (ELT L 163, 23.6.2007, lk 17).

(8) Kohtuasi C-658/19: komisjon vs. Hispaania, ECLI:EU:C:2021:138, punkt 63; kohtuasi C-550/18: komisjon vs. Iirimaa, ECLI:EU:C:2020:564, punkt 81; kohtuasi C-658/19: komisjon vs. Hispaania, ECLI:EU:C:2021:138, punkt 73.

(9) Vt kohtuotsus, Euroopa Kohus, 25. november 2003, komisjon vs. Hispaania, C-278/01, ECLI:EU:C:2003:635.

(10) Vt kohtuasi C-278/01: komisjon vs. Hispaania seoses direktiivis 76/160/EMÜ kehtestatud suplusvee kvaliteedinormidega, mille puhul kohus sedastas, et „liikmesriikidel on eriti raske direktiivi täielikult täita“ ja „on võimalik, et kostjaks olev liikmesriik suudab oluliselt suurendada direktiivi täitmise taset, ilma et ta lühiajalises plaanis seda täielikult täidaks“. Nimetatud asjaolusid silmas pidades, nagu ka kohus märkis, ei saa karistust, mille määramisel ei ole arvesse võetud liikmesriigi võimalikke edusamme oma kohustuse täitmisel, pidada konkreetsetest asjaoludest sõltuvaks ega tuvastatud rikkumise seisukohast proportsionaalseks.

(11) Vt kohtuasjas C-278/01: komisjon vs. Hispaania tehtud otsuse punktid 43–46 ja kohtuasjas C-304/02: komisjon vs. Prantsusmaa tehtud otsuse punktid 111 ja 112.

(12) Vt kohtuotsus, Euroopa Kohus, 8. juuli 2019, komisjon vs. Belgia (C-543/17, ECLI:EU:C:2019:573), millega Euroopa Liidu Kohus kohaldas esimest korda ELi toimimise lepingu artikli 260 lõikega 3 ette nähtud karistusmehhanismi.

(13) Need direktiivid võetakse vastu aluslepingutes sätestatud seadusandliku tavamenetluse või erimenetluse kohaselt. Erandi moodustavad delegeeritud direktiivid ja rakendusdirektiivid, mille komisjon on vastu võtnud vastavalt ELi toimimise lepingu artiklitele 290 ja 291, ning Euratomi asutamislepingu kohaselt vastu võetud direktiivid.

(14) Vt kohtuotsus komisjon vs. Belgia, C-543/17, punktid 51 ja 59.

(15) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 29. oktoober 2009, komisjon vs. Poola, C-551/08, ECLI:EU:C:2009:683, punkt 23; kohtuotsus, Euroopa Kohus, 11. juuni 2015, komisjon vs. Poola, C-29/14, ECLI:EU:C:2015:379, punkt 49; kohtuotsus, Euroopa Kohus, 4. oktoober 2018, komisjon vs. Hispaania, C-599/17, ECLI:EU:C:2018:813, punkt 21, ja kohtuotsus, Euroopa Kohus, 16. juuli 2020, komisjon vs. Iirimaa, C-550/18, ECLI:EU:C:2020:564, punkt 31.

(16) Vt kohtuasjas C-304/02 (komisjon vs. Prantsusmaa) tehtud otsuse punkt 84.

(17) Allikas: Nominaalne SKP – Eurostat. Eurostat avaldab korrapäraselt liikmesriikide SKP andmeid (nama_10_gdp).

(18) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 20. jaanuar 2022, komisjon vs. Kreeka, C-51/20, ECLI:EU:C:2022:36.

(19) Kohtuasi C-51/20: komisjon vs. Kreeka, punkt 116.

(20) Kohtuasi C-51/20: komisjon vs. Kreeka, punktid 113 ja 115.

(21) Vt kohtuasi C-304/02: komisjon vs. Prantsusmaa.

(22) Vt kohtuotsus, Euroopa Kohus, 12. november 2019, komisjon vs. Iirimaa, C-261/18, ECLI:EU:C:2019:955, punkt 123.

(23)