[pic] | EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON |

Brüssel 1.6.2005

KOM(2005) 231 lõplik

KOMISJONI TEATIS NÕUKOGULE JA EUROOPA PARLAMENDILE

Riigi rahandus majandus- ja rahaliidus – 2005 {SEK(2005) 723}

KOMISJONI TEATIS NÕUKOGULE JA EUROOPA PARLAMENDILE

Riigi rahandus majandus- ja rahaliidus – 2005

Käesolev teatis esitab komisjoni talituste koostatud aruande „Riigi rahandus majandus- ja rahaliidus – 2005“[1] peamised poliitilised sõnumid. Kõnealune aruanne avaldatakse kord aastas alates 2000. aastast. See esitab ülevaate viimastest eelarvearengutest ELis, jälgib ELi eelarvekontrolli arengut ning analüüsib kogu ELi hõlmava poliitilise arutelu käigus käsitletavaid eelarvepoliitika teemasid.

Mõnedes riikides püsib suur eelarvetasakaalu puudujääk…

Pärast kolmel järjestikusel aastal aset leidnud allakäiku, mis oli suures osas majanduskasvu aeglustumise ilming, paranes 2004. aastal euroala valitsemissektori eelarvepuudujääk vähesel määral (2,8%-lt SKT-st 2003. aastal 2,7%-ni 2004. aastal). EL-25 puudujäägi kogusumma vähenes samuti (2,9%-lt SKT-st 2,6%-le), suures osas tänu puudujäägi olulisele vähenemisele mitmetes hiljuti ühinenud liikmesriikides. Vastavalt komisjoni 2005. aasta kevade prognoosile jäävad 2005. ja 2006. aastal euroala ja ELi puudujäägid enam-vähem stabiilseks, seda eeldusel, et poliitikas muudatusi ei tehta. Seevastu prognoositakse võlamäära kasvu nii euroalal, kui ka kogu ELis, saavutades vastavalt 71,9 ja 64,2% SKT-st 2006. aastal. Puudujäägi koondnäitajad varjavad olulisi erinevusi riikide vahel. 2004. aastal oli kuue ELi riigi eelarve, kelle hulgas oli kolm euroala riiki, kas tasakaalus või ülejäägiga. Võrdluseks on nelja euroala riigi (Itaalia, Kreeka, Prantsusmaa ja Saksamaa) ja seitsme euroalasse mittekuuluva riigi (Küpros, Malta, Poola, Slovakkia, Tšehhi Vabariik, Ungari ja Ühendkuningriik) puudujääk suurem kui kontrollväärtus 3% SKT-st. Kui 2005. või 2006. aastal prognoositakse puudujäägi vähenemist mitmetes riikides, mille suhtes praegu kohaldatakse ülemäärase eelarvepuudujäägi menetlust (Küpros, Malta, Prantsusmaa, Saksamaa), siis Itaalia ja Portugali puhul prognoositakse nende praeguse poliitika põhjal 2005. aastal puudujääki üle 3% SKT-st.

… ja täiendavad meetmed on vajalikud seoses ülemäärase eelarvepuudujäägi menetlusega.

Alates 2004. aasta suvest on kümne ELi riigi suhtes kohaldatud ülemäärase eelarvepuudujäägi menetlust. Pärast Euroopa Kohtu 2004. aasta juuli otsust selgitasid komisjon ja nõukogu 2004. aasta detsembris oma seisukohti seoses Saksamaa ja Prantsusmaa ülemäärase eelarvepuudujäägi menetlusega. Kuna mõlemad riigid on rakendanud meetmeid, mille tagajärjel ülemäärase eelarvepuudujäägi korrigeerimine 2005. aastal on usutav, otsustati, et ülemäärase eelarvepuudujäägi menetluse täiendavad meetmed ei ole selles etapis vajalikud. Hollandi ülemäärase eelarvepuudujäägi menetluse puhul otsustas nõukogu 2004. aasta oktoobris, et Hollandi valitsus on rakendanud tõhusaid meetmeid. Pärast 2005. aasta märtsis esitatud eelarveteatisi, mille kohaselt Hollandi puudujääk langes 2004. aastal 2,5%-ni SKT-st, tegi komisjon 18. mail 2005 ettepaneku ülemäärase eelarvepuudujäägi otsuse tühistamiseks. Tšehhi Vabariigi, Küprose, Ungari, Malta, Poola ja Slovakkia ELga ühinemise järel leidis nõukogu, et kõigis neist on ülemäärane eelarvepuudujääk ja otsustas vastavalt esitada soovitused asutamislepingu artikli 104 lõige 7 kohaselt. 2005. aasta veebruaris esitati täiendavad soovitused asutamiselpingu sama artikli kohaselt Ungarile, kellel erinevalt ülejäänud viiest uuest liikmesriigist ei ole õnnestunud rakendada tõhusaid meetmeid vastusena esimesele soovitusele.

Komisjon otsustas 2005. aasta veebruaris esitada esmakordselt teatise artikli 104 lõige 9 kohaselt, mis on viimane samm enne sanktsioone. Kõnealuses teatises, mis oli adresseeritud Kreekale, esitati tähtaeg ülemäärase eelarvepuudujäägi likvideerimiseks. Oluliste paranduste tõttu puudujäägi näitajates lükati selle tähtaeg ühe aasta võrra edasi, st 2006. aastani. 2004. aasta septembrist ja 2005. aasta märtsist pärinevates eelarveteatistes korrigeeriti Kreeka eelarveandmeid pretsedenditult suures mahus: puudujäägimäärad tõusid alates 1997. aastast ja 2003. ja 2004. aasta puudujääk kasvas vastavalt 5,2%-ni ja 6,1%-ni SKT-st.

Enneolematult suur Kreeka valitsemissektori eelarve ümberhindamine leidis aset ajal, mil statistika haldamise parandamisele eelarvevaldkonnas osutati üha enam tähelepanu. Nõukogu kutsus komisjoni üles parandama edastatud eelarveandmete kvaliteedi kontrolli ning tegema ettepanekuid ELi statistika haldamise tugevdamiseks. Oma 2004. aasta detsembrist pärinevas teatises „Euroopa eelarvestatistika haldusstrateegia suunas“ tõi komisjon sellel eesmärgil esile kolm tegevussuunda: i) õigusraamistiku ülesehitamine, ii) komisjoni tegevussuutlikkuse arendamine ja iii) statistikaasutuste sõltumatust käsitlevate Euroopa standardite kindlaksmääramine. Komisjon tegi ka algatusi kõnealuste tegevussundade rakendamiseks. 2. märtsil 2005 võttis komisjon vastu ettepaneku nõukogu määruse 3605/93, mis reguleerib finantsandmete aruandlust, muutmiseks eesmärgiga parandada statistiliste andmete kvaliteeti ülemäärse eelarvepuudujäägi menetluse puhul. Lisaks võttis komisjon 25.mail 2005. aastal vastu teatise, mis hõlmas soovitust liikmesriikidele seoses kogu ELis statistikaasutsutele esitatavate nõuetega, sealhulgas sellised põhimõtteid nagu kutsealane sõltumatus, andmete konfidentsiaalsus, usaldusväärsus ja tähtajalisus ning statistikaasutuste allikate asjakohasus.

Hea finantsraamistik, mis vajas parandamist: Stabiilsuse ja kasvu pakti reform 2005

ELi finantsraamistik tegi viimase kümne aasta jooksul läbi olulise arengu, 1990-ndate alguses esinenud väga kõrge puudujäägi kontrolli alla saamisega ning ülejäägi saavutamisega mitmetes liikmesriikides. Siiski on finantsraamistiku tõhususe tugevdamise huvides aja möödudes tekkinud vajadus mõnede tema osade läbivaatamiseks.

Läbivaatamise protsess, mis viis 2005. aastal stabiilsuse ja kasvu pakti reformimisele, sai alguse komisjoni teatisest „Stabiilsuse ja kasvu pakti majandusliku juhtimise tugevdamine ja rakendamise selgitamine“.[2] Vastuseks komisjoni teatisele pidasid eurogupp, majandus- ja rahandusminitrite nõukogu ja komisjon konsensusele jõudmiseks mitu vooru intensiivseid arutelusid, millele andsid oma tehnilise panuse ka komisjon ja liikmesriigid. Läbirääkimised tõid esile liikmesriikide erinevad seisukohad selle kohta, kui suurel määral peaks täitmise hindamisel võtma arvesse majandusarengut. Ühelt poolt peeti vajalikuks jätta teatav tõlgendusruum, teisalt säilitada lihtsad ja läbipaistvad reeglid ning tagada võrdne kohtlemine.

Nõukogu võttis oma erakorralisel majandus- ja rahandusministrite kohtumisel 20. märtsil 2005 vastu aruande „Stabiilsuse ja kasvu pakti rakendamise parandamine“, mille eesmärk on parandada ELi finantsraamistikku. Aruanne, mis sai seejärel Euroopa Ülemkogu heakskiidu 22.-23. märtsi 2005 istungil, ajakohastab ja täiendab olemasolevat stabiilsuse ja kasvu pakti õigusraamistikku. Majandus- ja rahandusministrite nõukogu aruandes sisalduv kokkulepe näeb ette muutusi nii pakti ennetavas kui ka korrigeerivas osas ning hõlmab soovitusi eelarve ja statistika haldamise parandamiseks ELi ja riiklikul tasandil.

Pakti ennetavat osa on tugevdatud, tagades keskmise pikkusega eelarve-eesmärkide puhul asjakohase tähelepanu jätkusuutliku eelarve põhialustele. Seda on täiendavalt toestatud liikmesriikide kohustusega tugevdada aktiivselt riigi rahandust soodsate majandustingimuste olemasolul ning komisjoni võimalusega anda liikmesriigile otseseid poliitilisi nõuandeid, kui riik ei tule oma kohustustega toime. Uus kokkulepe hõlmab ka stiimuleid liikmesriikidele, viimaks läbi struktuurireforme, mille eesmärk on eelarveraamistiku parem vastavusseviimine Lissaboni strateegiaga.[3]Eriti võetakse eelarvepoliitika hindamisel arvesse oluliste struktuurireformide tagajärgi, millel on tõestatav pikaajaline positiivne mõju eelarve jätkusuutlikkusele.

Peamised muudatused pakti korrigeerivas osas käsitlevad „ülemäärase puudujäägi" määratlemist ning selle korrigeerimise korda, mis võimaldab nüüd ülemäärase eelarvepuudujäägi menetluse korral võtta eelarve arengu hindamisel rohkem arvesse majanduslikku olukorda. Eelkõige võimaldavad uued eeskirjad ülemäärase eelarvepuudujäägi kõrvaldamise ühe-aastast tähtaega pikendada veel ühe aasta võrra (majanduslikel kaalutlustel) ning korrata ülemäärase eelarvepuudujäägi menetluse teatavaid etappe (ootamatute ebasoodsate sündmuste ilmnemisel ning juhul, kui asjaomane liikmesriik on rakendanud tõhusaid meetmeid täielikus vastavuses soovitustega). Uus kokkulepe määratleb mitmed „asjakohased tegurid“, mida komisjon ja nõukogu võivad arvestada, langetades otsust ülemäärase eelarvepuudujäägi menetluse kohta. Kõnealused tegurid hõlmavad muuhulgas kasvuga seotud võimalikke arenguid ja valdavaid tsüklilisi tingimusi, kuid ka laenu jätkusuutlikkuse arvestamist ja poliitika rakendamist, mis on suunatud Lissaboni tegevuskava eesmärkide täitmisele. Tagatakse eelarvedistsipliin ja ülemäärase eelarvepuudujäägi kohene kõrvaldamine. Kui riigi puudujääk ületab 3% SKT-st ning ei ole kontrollväärtuse lähedal ega ajutise iseloomuga, loetakse ta olevat ülemäärase eelarvepuudujäägi olukorras. Lisaks nõutakse liikmesriikidelt, kelle suhtes kohaldatakse ülemäärase eelarvepuudujäägi menetlust, teatavate minimaalsete eelarvemeetmete võtmist. Ülemäärase eelarvepuudujäägi kõrvaldamise hindamisel võtab nõukogu tähelepanelikult arvesse kontrollväärtuse ületamise seda osa, mis on tingitud pensionireformi rakendamisest, mis eeldab kohustuslikku osalist või täielikku üleminekut põlvkondadevaheliselt ümberjaotusel põhinevalt pensioniskeemilt sissemaksetel põhinevale pensioniskeemile.

Pakti täieliku usaldusvääsruse taastamiseks ja eelarvedistsipliini tugevdamiseks sisaldab majandus- ja rahandusministrite nõukogu aruanne täiendavaid soovitusi eelarvehalduse parandamiseks . Esiteks kohustuvad nõukogu ja komisjon vastastikuse toetuse tugevdamiseks avalikult selgitama ELi eelarvejärelevalve asjakohastel etappidel oma seisukohti. Teiseks pakutakse, et siseriiklikel asutustel ja eeskirjadel võiks olla olulisem roll siseriiklikus eelarvejärelevalves, tugevdades ja täiendades seeläbi järelevalvemenetlust ELi tasandil. Kolmandaks kutsutakse aruandes riikide parlamente, austades seejuures riigi eesõigusi kõnealuses valdkonnas, osalema rohkem ELi eelarvejärelevalve protsessis, sealhulgas stabiilsus- ja lähenemisprogrammide või ülemäärase eelarvepuudujäägi menetluse raames rakendatud meetmetega seotud arutelude kaudu. Lõpuks toetab kokkulepe käimasolevat tööd eelarvestatistika halduse tugevdamiseks.

22.-23. märtsi 2005. aasta Euroopa Ülemkogu kutsus komisjoni üles esitama õigusaktide ettepanekuid olemasolevate määruste kohandamiseks uue kokkuleppega. 20. aprillil võttis komisjon vastu ettepaneku muuta nõukogu määruseid 1466/97 ja 1467/97.[4] Nõukogu peab need ettepanekud vastu võtma pärast Euroopa Parlamendi ja Euroopa Keskpanga nõuetekohast kaasamist.[5]

Kokkuvõttes saab stabiilsuse ja kasvu pakti rakendamisele tulevikus olema iseloomulik majandushinnagute ulatuslikum arvestamine eelarvejärelevalve käigus ja konkreetse riigi hindamisel. See võimaldab konstruktiivsemat ja läbipaistvamat poliitilist dialoogi komisjoni ja nõukogu vahel ning liikmesriikide hulgas ning võimaldab taastada riikide rolli puudujäägimenetluses. Kokkulepet testitakse eelolevatel kuudel ja aastatel. Suurem vabadus hinnagute andmisel rõhutab nii võrdse kohtlemise kui ka uue süsteemi tõhusa rakendamise tähtsust, asetades suurema vastutuse komisjonile, kes hindab eelarvearenguid, ning nõukogule, kes otsustab, milliseid meetmeid järelevalvemenetluses võtta.

Arengud seoses ELi eelarvejärelvalvega

Riigirahandust käsitlevas majandus- ja rahaliidu aruandes tutvustatakse regulaarselt analüüse, mille eesmärk on parandada arusaamist riigi rahanduse küsimustest ELis ning täiustada eelarve järelevalvet. Käesoleval aastal esitatakse aruandes muuhulgas ka analüüs lahknevuste kohta stabiilsus- ja lähenemisprogrammides esitatud eelarvekavade ja tulemuste vahel, samuti laenudünaamikat mõjutavate tegurite ja riigi rahanduse pikaajalise jätkusuutlikkuse kohta.

Tõhusa eelarvekavandamise ja selle järelevalve saavutamine

Eelarvejärelevalve protsess on andnud hulgaliselt andmeid eelarvekavade, tulemuste ja hinnangute kohta, mida on kasutatud tegelike eelarvemuutuste võrdlemiseks eelarvekavadega ning selle hindamiseks, kuidas komisjoni hinnangud seoses stabiilsus- ja lähenemisprogrammidega on aastate jooksul arenenud. Esimeses valdkonnas näitavad andmed, et erinevused eelarvekavade ja tulemuste vahel on olnud sagedased ja mõnedel aastatel suured, isegi kui kasv on olnud oodatust suurem. Nimetatud erinevused tunduvad olevat seotud peamiselt erinevustega kavandatud ja tegelike kulude/SKT suhte vahel; erinevused tulude suhtes on väiksema tähtsusega. Sellised analüüsid rõhutavad vajadust mooduse leidmiseks kõrvalekallete vältimiseks kulude puhul ja kulude paremaks planeerimiseks selliselt, et need oleksid paremini läbi mõeldud, et nad vastaksid paremini Lissaboni kriteeriumidele ning et nende jätkusuutlikkus oleks tagatud. Komisjon on reageerinud erinevustele eelarvekavade ja tulemuste vahel, keskendudes järjest enam kohandamiskava usaldusväärsuse hindamisele, mis on esitatud stabiilsus- ja lähenemisprogrammides, ning hinnates liikmesriikide rahanduspoliitikat põhjalikumalt, võttes seega rohkem arvesse ka riigi rahanduse jätkusuutlikkusega ja kvaliteediga seotud asjaolusid.

Laenudünaamikat mõjutavate tegurite mõistmine

ELi finantsjärelevalves keskendutakse järjest enam laenumuutustele. Laenu suhte muutus SKT-sse sõltub eelarve tasakaalust, nominaalkasvust ja niinimetatud „varude muutuste korrigeerimisest“, mis kajastab erinevust tasumata laenu põhiosa ja valitsemissektori puudujäägi muutuse vahel, nagu see on määratletud Maastrichti lepingu protokollis. Tavapärane analüüs keskendub puudujäägile ja nominaalkasvule, samal ajal kui oluliselt vähem tähelepanu pööratakse varude muutuste korrigeerimisele. Kõnealune komponent annab asjakohast teavet arengutest valitsussektori varade ja kohustuste puhul (näiteks erastamise tulemusel) ning erinevustest kassa- ja tekkepõhise puudujäägi vahel. Majandus- ja rahaliidu aruanne riigi rahandusest on kutsutud täitma kõnealust lünka, analüüsides varude muutuste korrigeerimist mõjutavaid tegureid ELi liikmesriikides. See näitab, et eelnevatel aastatel on varude muutuste korrigeerimine olnud keskmiselt positiivne (järelikult kasvatades laene) ning et mõnedes riikides on varude muutuste korrigeerimine osaliselt seotud asjaoluga, et kassapõhine puudujääk on sütemaatiliselt suurem kui „Maastrichti puudujääk“. Need tõendid kinnitavad täiendavalt laenudünaamikale tähelepanu pööramise olulisust eelarve järelevalvel.

Suurem tähelepanu pööramine riigi rahanduse pikaajalisele jätkusuutlikkusele

Rahvastiku vananemise ähvardavad mõjud eelarvele ning vajadus rahastada jätkusuutlikul moel Euroopa ühiskonnamudelit laiendavad ELis riigi rahanduse haldamise ja eelarve järelevalvega seotud tegevuse ulatust, et hõlmata pikaajalise jätkusuutlikkuse küsimusi. Kooskõlas uuendatud Lissaboni strateegiaga ja majanduskasvu suurendamise ja töökohtade loomise ühtsete suunistega[6] on paljud riigid rakendanud olulisi reforme jätkusuutlikkuse tugevdamise huvides. Kõnealuste reformide mõju jätkusuutlikkusele ei ole siiski lihtne mõõta ega riikide vahel võrrelda.

ELi tasandil teostavad komisjoni talitused jätkusuutlikuse analüüse seoses stabiilsus- ja lähenemisprogrammide hindamisega alates 2001. aastast, tuginedes neis programmides sisalduvatele andmetele ning vananemisega seotud kulude prognoosidele aastani 2050. Majandus- ja rahaliidu riigi rahanduse aruanne 2005. aastast näitab, et enamikes liikmesriikides ei ole jätkusuutliku seisundi saavutamine võimalik ilma keskmise pikkusega ajavahemikul eelarvet stabiliseerimata. Jätkusuutlikkus leitakse olevat ohus kümnes liikmesriigis (Belgia, Itaalia, Kreeka, Küpros, Malta, Prantsusmaa, Saksamaa, Sloveenia, Tšehhi Vabariik ja Ungari). Aruanne kirjeldab ka praegust komisjoni lähenemist jätkusuutlikkuse analüüsile, käsitleb laenuprognooside ja jätkusuutlikkuse näitajate usaldusväärsust peamiste eelduste taustal, millele analüüs tugineb, ning esitab ettepanekuid võimalikeks parandusteks.

Stabiilsuse ja kasvu pakti 2005. aasta reformipaketi valgusel omistatakse pikaajalistele eesmärkidele ELi eelarve järelevalves suuremat tähtsust. Tihedam teabevahetus komisjoniga ja liikmesriikide vahel siseriiklike vananemisega seotud kulutuste prognooside kohta suurendaks läbipaistvust ja viiks riigi rahanduse pikaajalise jätkusuutlikkuse ning selle mõjude täpsema hindamiseni keskmise pikkusega ajavahemikuks eesmärkide seadmisel.[7]

Struktuurireformid ja eelarve eesmärgid

Komisjoni Lissaboni strateegia ja majanduskasvu suurendamise ja töökohtade loomise ühtsete suuniste vahearuanne juhtis suuremat tähelepanu majandusreformidele, mis suurendavad kasvu ja tööhõivet meetmetega makro-, mikro- ja tööturu tasandil. Majandus- ja rahaliidu riigi rahanduse aruande III osas käsitletakse struktuurireformide ja eelarvete rakendamise vahelist seost ELi eelarvepoliitika raamistiku rakendamisel, mis on väheuuritud teema, kuid eeldatavalt muutub ELi eelarve järelevalve puhul olulisemaks.

Reformid võivad oluliselt parandada valitsemissektori eelarvet keskmise pikkusega ja pikaajalises perspektiivis. Nii võivad näiteks reformid, mille otsene eesmärk on piirata teatavat tüüpi valitsemissektori kulutusi (pensionireform või tõhususe suurendamine tervishoiusektoris, mis võimaldab tulemuslikumalt reageerida vananemisega seotud survele), mõjutada tulevast valitsemissektori eelarvet ja võlga.[8] Reformidel, mis parandavad potentsiaalset tootlikkust ja kasvu (sealhulgas näiteks tööturu ja tooteturu reformid), võib olla ka kaudne positiivne toime. Sageli väidetakse, et arvudes väljendatud puudujäägi vähendamise eeskirjad võivad struktuurireforme pidurdada. Üks põhjus, miks reformidest võidakse loobuda eelarve eesmärkide saavutamise nimel, on asjaolu, et reformid põhjustavad otsest lühiajalist eelarvekulu (nt pensionireformid, millega juurutatakse sammas, mida rahastatakse väljaspool valitsemissektorit, või riiklikud investeeringud hariduse ja koolitamise valdkonnas, mis toovad pikaajalist tulu, mis võib ületada esialgseid kulutusi). Teine põhjus on seotud asjaoluga, et reformid võivad olla kulukad konkreetsetele ühiskonnagruppidele, ning vastuseisu ületamiseks nende juurutamisele on vaja riigi toetust või alandada makse.

Majandus- ja rahaliidu riigi rahanduse aruandes sisalduv analüüs käsitleb töö- ja tooteturgu ning pensionireforme (käsitlemata kasvu soodustavaid projekte, mis eeldavad eelnevaid eelarvekulutusi, nagu füüsilise infrastruktuuri arendamine, haridus ja koolitamine või teadus- ja arendustöö) ning keskendub kahele küsimusele. Esiteks, millised on reformide lühiajalised eelarvemõjud? Teiseks, kas on tõendeid, et eelarvetasakaal takistab reforme? Vaatamata struktuurireformide kohta olemasolevate andmete puudulikule kvaliteedile ja vähesusele, on analüüsi tulemused huvitavad. Eeldus, et eelarve tasakaalu aastatel teostatakse reforme harvem, ei näi andmete põhjal leidvat selget kinnitust.

Siiski täheldatakse reformide järgselt üldiselt kerget eelarvetasakaalu halvenemist.

Tulemused erinevad, sõltuvalt vaadeldava reformi tüübist ja sellest, kuidas see on kavandatud. Analüüs kinnitab mõnel määral, et stabiilsuse ja kasvu pakti reform on liikunud õiges suunas, kuid samas peab stabiilsuse ja kasvu pakti rakendamisel olema ettevaatlik struktuurireformide kasutamisega. Tulemuste suure varieerumise tõttu tuleks vältida mehhaanilist ja ühesugust lähenemist kõikidele reformidele või kõikidele teatavasse suuremasse kategooriasse kuuluvatele reformidele. See tähendab, et on vajalik hoolikas juhtumipõhine hindamine ning konkreetse reformi olemuse kaalumine.

2005. aasta stabiilsuse ja kasvu pakti reformipakett hõlmab sätteid, mille eesmärk on tagada, et ELi finantsraamistiku eelarvelised eesmärgid ei põrku struktuurireformidega, mis võivad anda panuse riigi rahanduse tugevdamisele ja kasvu suurenemisele keskmises ja pikaajalises perspektiivis. Kohaldades neid eelnimetatud viisil, võib toetada riigi rahanduse tõhusat panust jätkusuutlikule Lissaboni strateegiale.

Eelarvealased väljakutsed seoses lähenemisega hiljuti ühinenud liikmesriikides

Ühinemise läbi 2004. aastal on kümme liikmesriiki astunud tähtsa sammu ELga integreerumise protsessis. Eeldatakse, et majanduslik integratsioon jätkub ELi sissetuleku tasemele jõudmises ning euro tulevase kasutuselevõtuga oma vääringuna. Tõhusa ja jätkusuutliku maksu- ja kulupoliitika ning majanduse stabiilse arengu toetamise korral võib eelarvepoliitika anda nende riikide puhul selles protsessis olulise panuse. Pikas perspektiivis need kaks rolli täiendavad üksteist. Suur kasv tugevdab majanduse finantseerimismahtu, samal ajal kui stabiilsus on oluline erainvesteeringutele ja jätkusuutlikule lähenemisele. Lühemas perspektiivis võib mõnedel uutel liikmesriikidel tekkida vajadus teha valikuid: suuremad kulutused infrastruktuurile, koolitusele ning teadus- ja arendustööle võivad muuta raskemaks eelarvepuudujäägi vältimist, ning maksu- ja pensionireformid, millega juurutatakse sammas, mida rahastatakse väljaspool valitsemissektorit, võivad samuti hõlmata eelnevalt tehtavaid kulutusi. Majandus- ja rahaliidu riigi rahanduse 2005. aasta aruande IV osa käsitleb peamisi väljakutseid eelarvepoliitikale, mille ees uued liikmesriigid võivad lähiaastatel seista.

Uutel liikmesriikidel on teatud eelised, mis võimaldavad neil rahastada osa oma vajadustest: kõrge kasvupotentsiaal ja mõnedel juhtudel madal riigivõlg. Siiski võivad nad jätkuvalt kogeda mõningasi kõikumisi oma riigi rahanduses, mis kajastavad käimasolevaid ümberkujundusi tegelikus majanduselus ja (Balti riikide ja Kesk-Euroopa puhul) finantssektoris. Tingimuslike kohustuste maht on suhteliselt suur paljudes hiljuti ühinenud liikmesriikides ning see tekitab ootamatu laenutaseme tõusu ohu, kui peaksid ilmnema tegurid, mis käivitavad otseste ja kaudsete tagatistega seotud valitsemissektori makseid.

Teiste liikmesriikide kogemused tõstavad esile, kui tähtis on suure kasvuga perioodide kasutamine eelarve parandamiseks ning sellega piisava varu tagamine majanduse stabiliseerimiseks languse ajal. See õppetund on kõige asjakohasem hiljuti ühinenud liikmesriikide puhul. Võimaliku laenu ja vara hinna järsu kasvu puhul kõnealustes riikides on oluline, et eelarvepoliitika eesmärkide seadmisel ei hinnataks üle kasvupotentsiaali ja et maksutulude dünaamika hindamisel võetaks arvesse mööduvaid tegureid. Eurole üleminekul on eelarvekavade usaldusväärsus ja tasakaalustatud poliitika eriti oluline. Need tegurid kutsuvad üles mõistlikkusele keskmise tähtajaga eelarve-eesmärkide seadmisel. Riikides, kes säilitavad oma vääringu pikemaks ajaks, on vaja kanda hoolt bilansi haavatavuse suurenemise eest, mis kaasneb katmata laenude võtmisega välisvaluutas.

Vaatamata uute liikmesriikide vahelistele erinevustele, on nende poliitikakujundajatel kasvu ja stabiilsuse eesmärkide poole püüdlemisel teataval määral ruumi koostoime saavutamiseks. Esiteks on ruumi olemasolevate kulukavade ümberkorraldamiseks ja maksubaasi tugevdamiseks sellisel moel, mis tugevdab nii nende riikide rahandust kui ka parandab kasvustiimuleid – võimalik, et juba lühiajaliselt. Teiseks võib parandada eelarveinstitutsioone tööd, sealhulgas eelarvemenetluse suurema läbipaistvuse ja mitmeaastase eelarve kavandamise ja kulutuste kontrolli tõhusa raamistiku abil. Kolmandaks parandaks hästikavandatud järelevalvepoliitika riskijuhtimist erasektoris, piirates seega valitsemisektori tingimuslikke kohustusi, ning hästikujundatud rahapoliitika stabiliseeriks turgude ootused.

*

Kokkuvõtteks näitab teostatud analüüs, et kuigi majanduse ja eelarve järelevalveraamistik on andnud majandus- ja rahaliidus positiivseid tulemusi (seoses eelarvetulemuste ja enamikus liikmesriikides juba käivitatud reformidega), tuleb soovitud tulemuste saavutamiseks teha veel rohkem. Stabiilsuse ja kasvu pakti reform paralleelselt Lissaboni strateegia taaskäivitamisega on tugevdanud eeskirjade ja haldusprotsesside sobitamist majandusreaalsusele ja Euroopa ning tema liikmesriikide vajadustele. Koostoimet makromajandusliku stabiilsuse ja kasvu ning töökohtade loomise vahel oluliste majandusreformide käigus tuleb nüüd ära kasutada. Nii nagu uuendatud Lissaboni strateegia puhul, pannakse ka reformitud stabiilsuse ja kasvu pakt eelolevatel kuudel ja aastatel proovile: see, kuidas uut raamistikku rakendatakse algusest peale, on oluline tema usaldusväärsuse ja ambitsioonika lähenemise üldise edu seisukohalt, mille Euroopa on otsustanud omaks võtta. Kõikidel ELi liikmesriikidel soovitatakse tungivalt järgida kõnealust strateegiat, tugevdades oma riigi rahanduse kvaliteeti ja tagades selle jätkusuutlikkuse.

[1] Saadaval: http://europa.eu.int/comm/economy_finance/publications/publicfinance_en.htm

[2] KOM(2004) 581, 3. september 2004.

[3] Komisjoni teatis Euroopa Ülemkogule „Koostöö majanduskasvu ja töökohtade nimel.Lissaboni strateegia uus algus“, KOM (2005) 24, 2.veebruar 2005.

[4] KOM(2005) 154 ja KOM(2005) 155, 20. aprill 2005.

[5] Asutamislepingus nähakse nõukogu määruse 1466/97 puhul ette koostöömenetluse ja nõukogu määruse 1467/97 puhul konsulteerimismenetluse.

[6] KOM(2005) 141, 12. aprill 2005.

[7] Komisjon esitab aruande selles valdkonnas saavutatud edusammude kohta 2006. aasta lõpuks.

[8] Struktuurireformide pikaajalise positiivse mõju riigi rahandusele võtmetegur on efektiivsuse saavutused. Paranenud riigihangete praktika võib anda panuse selliste saavutuste kasutamisel.