[pic] | EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON |

Brüssel 28.3.2007

KOM(2007) 136 lõplik

KOMISJONI TEATIS NÕUKOGULE JA EUROOPA PARLAMENDILE

Soovimatu kaaspüügi vähendamise ja saagi vette tagasi laskmise likvideerimise poliitika Euroopa kalanduses

{SEK(2007) 380}{SEK(2007) 381}

KOMISJONI TEATIS NÕUKOGULE JA EUROOPA PARLAMENDILE

Soovimatu kaaspüügi vähendamise ja saagi vette tagasi laskmise likvideerimise poliitika Euroopa kalanduses

1. ÜHENDUSE KOHUSTUS VÄHENDADA SAAGI VETTE TAGASI LASKMIST

Saagi vette tagasi laskmine – soovimatu kaaspüügina püütud, surnud kalade üle parda heitmine on Euroopa kalanduses tõsine probleem, millega komisjoni arvates tuleb tegelda esmajärjekorras. Käesoleva teatise eesmärk on alustada poliitilist dialoogi soovimatu kaaspüügi vähendamise ja saagi vette tagasi laskmise järkjärgulise likvideerimise üle Euroopa kalanduses.

Saagi vette tagasi laskmist käsitlev uus poliitika vähendab kaaspüüki, soodustades sellist käitumisviisi ja tehnoloogiat, mille abil on võimalik vältida soovimatut kaaspüüki. Asjakohased vahendid on saagi vette tagasi laskmise keelu järkjärguline kehtestamine, kuni selleni, et kogu püütud kala ja koorikloomad tuleb maale tuua, ja täiendavad meetmed nagu püügivahendite selektiivsuse parandamise edendamine, nõuded vahetada kalastuspiirkonda ning piirkonna sulgemine reaalajas.

Rakendamise põhimõte on reguleerida eelkõige pigem püüki kui lossimist. Kõnealuse poliitika kohaselt hakkab korraldamine põhinema nõuetel saavutada konkreetsed tulemused – maksimaalne vastuvõetav mõju –, mitte konkreetsete tehniliste lahenduste kehtestamisel. Selline tulemustel põhinev korraldamine jätab võimaluse korral tööstuse ülesandeks leida sellised majanduslikult ja praktiliselt teostatavad tehnilised lahendused, mis annavad soovitud tulemusi. See on tähtis muudatus ühise kalanduspoliitika rakendamise lähenemisviisis.

Komisjon määratles kõnealusel teemal 2002. aastal vastuvõetud teatises[1] vajaduse vähendada saagi vette tagasi laskmist Euroopa kalanduses kui ühise kalanduspoliitika tähtsat edaspidist eesmärki. Seejärel võttis nõukogu 3. aprillil 2003. aastal vastu järeldused, milles tegi komisjonile ettepaneku uurida erinevaid mooduseid kõnealuse probleemi lahendamiseks, eelkõige edendada vette tagasi laskmise vähendamise katseprojektide rakendamist koostöös kalatööstusega. Ehkki mõned projektid on ellu viidud ja tulemused on olnud head, ei mõjuta need enamikku püügipiirkondi ning mõju kaaspüügile on üldiselt tähtsusetu.

Käesolevas teatises esitatakse arutlusteemad ning visandatakse üldine poliitiline lähenemisviis soovimatu kaaspüügi vähendamiseks ja saagi vette tagasi laskmise järkjärguliseks likvideerimiseks. Täiendavat teavet võib leida käesoleva teatise seisukohast olulisest komisjoni talituste töödokumendist.[2]

2. SAAGI VETTE TAGASI LASKMISE MÕJU, PÕHJUSED JA ULATUS

ÜRO Toidu- ja Põllumajandusorganisatsiooni määratluse kohaselt on vette tagasi laskmine „kogu loomset päritolu orgaanilise aine see osa püügist, mis visatakse ära või heidetakse üle parda merre ükskõik millisel põhjusel. See ei sisalda taimset materjali ega saagi töötlemisel tekkinud jäätmeid, näiteks kalajäätmeid. Vette tagasi lastav saagiosa võib olla surnud või elus.”[3] Vette tagasi lastav saak võib koosneda liikidest, mida küll kasutatakse kaubanduslikel eesmärkidel, kuid turunduslike kaalutluste, kvoodipiirangute või lossitavale kalale kehtestatud alammõõdu tõttu ei viida kaldale. Kõnealuse määratluse kohaselt võib vette tagasi lastav osa olla ka mõni muu juhuslikult püütud organism, näiteks mittesihtliikidest kalad, koorikloomad, molluskid, mereloomadest imetajad ja merelinnud.

Soovimatul kaaspüügil ja sellele järgneval vette tagasi laskmisel on mitmeid negatiivseid tagajärgi. Soovimatu kaaspüük on ühiskondlike ressursside raiskamine. Sihtliikide noorkalade väljapüüdmine vähendab selle liigi püüdmise edaspidiseid võimalusi ja kudeva kalavaru biomassi, kuna väljapüütud noorkalade panus tulevastes kudemishooaegades puudub. Sihtliikide täiskasvanud isendite vette tagasi laskmine on raiskamine ja vähendab kohe asjaomase liigi kudeva kalavaru biomassi. Mittesihtliikidest kalade, koorikloomade, merelindude või -loomade püük ja vette tagasi laskmine avaldab asjatut negatiivset mõju mere ökosüsteemile, kuna mõjutab ökosüsteemi toimimist ja bioloogilist mitmekesisust negatiivselt, toomata ühiskonnale mingit kasu. Mõned mereorganismid, sealhulgas mõned hai- ja railiigid on väga tundlikud kalastamise suhtes ning nende arvukus võib selle tagajärjel langeda väga madalale tasemele, isegi kui neid püütakse vaid soovimatu kaaspüügina. Sellistel juhtudel võib isegi mõne isendi juhuslik tapmine olla bioloogilise mitmekesisuse seisukohast kriitiline. Soovimatu kaaspüügi merre tagasi laskmine ei vähenda probleemi, kuna enamik liike kalu ja koorikloomi on pärast püüki ja vette tagasi laskmist juba surnud või on nende ellujäämisprotsent väga väike.

Püütud mereorganismid lastakse vette tagasi majanduslikel kaalutlustel ja/või mõnede kehtivate eeskirjade tõttu.

Paljudes kalastuspiirkondades on tugevad majanduslikud stiimulid kalade vette tagasi laskmiseks, et selle kaudu suurendada lossitava kala väärtust, nn valikuline püük, eriti juhul, kui eri suuruse või kvaliteediga kala eest makstakse erinevat turuhinda või kui püütakse väga erineva turuväärtusega liike koos. Lisaks sellele võib mõne organismi väärtus olla madal või hoopis olematu, kuna neil puudub turg. Kuid isegi turu olemasolu korral oleks kõigi püütud turustatavate organismide pardal käitlemine ja nende säilitamiseks hoiuruumide kasutamine kulukas ning võiks põhjustada arvestatavat majanduslikku kahju, kui selle asemel võiks eelistada kõrge väärtusega organisme.

Mõned praegu kasutusel olevad õigusaktid toovad vältimatult kaasa saagi vette tagasi laskmise. Lubatud kogupüügi kasutamine peamise korraldusvahendina mitme liigiga püügipiirkonnas põhjustab vette tagasi laskmist, kui eespool märgitud kvoot mõne liigi püügiks on otsas ja teiste liikide püügiks veel järel. Lossitava kala alammõõdu kasutamine põhjustab samuti vette tagasi laskmist, eriti mitme liigiga püügipiirkonnas, kus püütakse koos liike, millel on täiskasvanuna erinevad mõõtmed.

Euroopa kalanduses on andmekogumismääruse raames süstemaatiliselt kogutud saagi vette tagasi laskmise andmeid alates 2002. aastast. Kalanduse teadus-, tehnika- ja majanduskomitee (STECF) on esitanud esialgse ülevaate[4] vette tagasi laskmise määradest 2003.–2005. aasta andmete põhjal. Vette tagasi laskmise määr on 20–60% püütud saagi kaalust erinevates tüüpilistes kalastuspiirkondades, kus püütakse põhjalähedasi liike. Balti mere tursapüügipiirkondades oli vette tagasi laskmise määr hinnanguliselt väike. Põhjameres lasksid piimtraali kasutavad traalerid vette tagasi hinnanguliselt 40–60% püügist ja põhjatraale kasutavad ligikaudu 40%. Briti saartest lääne poole jäävates piirkondades oli põhjatraalide kasutamise puhul vette tagasi laskmise vahemik 20–40%. Atlandi ookeani lõunapoolsemates ühenduse vetes on saagi vette tagasi laskmise määr abarate ja nakkevõrkude puhul vähem kui 20%, kuid põhjatraalide puhul vahemikus 30–60%. Kättesaadavad andmed ei hõlma kõiki kalastuspiirkondi ja liike ning mõned andmed ei ole representatiivsed. Kalanduse teadus-, tehnika- ja majanduskomiteel ei ole seetõttu olnud võimalik hinnata saagi vette tagasi laskmise absoluutset kogust Euroopa kalanduses. Varasematel uurimustel põhinevad hinnangud[5] viitavad 1990ndatel aastatel Põhjameres vette tagasi laskmisele suurusjärgus 500 000 kuni 880 000 tonni, millest suurem osa langeb merikeelt püüdvate piimtraalide, homaaripüügilaevade ja mõnel aastal valge lihaga merekala püüdvate traalerite arvele.

3. VETTE TAGASI LASKMISE JÄRKJÄRGULISE KEELUSTAMISE JA SOOVIMATU KAASPÜÜGI VÄHENDAMISE MEETMED

Soovimatu kaaspüügi vähendamise poliitika on kaubanduslike liikide vette tagasi laskmise keelustamise kaudu kasutusele võetud muu hulgas mõnes Norra, Islandi, Kanada ja Uus-Meremaa kalastuspiirkonnas. Sealt saadud kogemused on suures osas seotud kalastuspiirkondadega, kus on võimalik püüda eraldi ainult üht liiki kala ning seega puuduvad probleemid, mis esinevad mitme liigiga püügipiirkonnas. Ühenduses on mõned püügipiirkonnad, nagu paljud avamere kalastuspiirkonnad, kus on võimalik püüda üksikut sihtliiki ning kasutada rahvusvahelisi kogemusi. Siiski on ühenduses palju põhjalähedaste kaladega püügipiirkondi, kus püütakse samaaegselt mitut liiki ja eespool nimetatud kogemusi ei saa otseselt rakendada.

Soovimatu kaaspüügi vähendamine ja vette tagasi laskmise järkjärguline likvideerimine Euroopa kalanduses nõuab seetõttu mitme vahendi ühitamist.

Vette tagasi laskmist käsitleva uue poliitika eesmärk on vette tagasi laskmise likvideerimine. Seda on ELi vetes võimalik saavutada püügipiirkondade kaupa individuaalselt koostatud kavade alusel, mis peaksid hõlmama vette tagasi laskmise keelustamist ja muid kaasnevaid meetmeid kaaspüügi vähendamiseks. Ühendus edendab samal ajal ka vette tagasi laskmise likvideerimise algatusi piirkondlikes kalandust korraldavates organisatsioonides.

Vette tagasi laskmise keeld peaks kehtima kõigi kalade ja koorikloomade kohta. Erandeid võib teha juhul, kui on selgelt tõendatud konkreetsete liikide pikaajaline elujõulisus seoses eriotstarbelise kalastuse puhul vette tagasi laskmisega.

Praegused korralduslikud meetmed, mis soodustavad saagi vette tagasi laskmist mitme liigiga püügipiirkonnas, tuleb üle vaadata ja muuta nende kasutamist, et sellist soodustamist vähendada või see kõrvaldada. Lubatud kogupüügi kasutamine mitme liigiga püügipiirkonnas, ilma et võetaks täiendavaid meetmeid püügikoormuse kontrollimiseks, soodustab nende liikide jätkuvat püüki, mille kvoodi on kalalaev ammendanud, niikaua kui sellel laeval on kvoote teiste liikide püügiks. Seepärast tuleb püügikoormuse piirides hoidmiseks kasutada koos lubatud kogupüügiga selliseid meetmeid, mis peatavad püügi, kui kvoote on jäänud ainult mõne püütava liigi jaoks. Lisaks võib mitme liigiga püügipiirkonnas vaja minna mehhanismi, mis võimaldaks mõningat paindlikkust ja kvootide ülekandmist.

Praegu sunnib lossitava kala alammõõt kalalaevu alamõõdulist kala vette tagasi laskma. Kui kehtestatakse nõue tuua kaldale kogu püütud kala, tuleks noorkala kaitsmiseks sihtpüügi eest muuta ebaseaduslikuks pigem sellise kala turustamine kui lossimine ning kehtestada inimtoiduks kasutatavale kalale turustuskõlblik miinimumsuurus.

Soovimatu kaaspüügi vähendamiseks ja saagi vette tagasi laskmise likvideerimiseks võib kasutada ka muid olemasolevaid ühise kalanduspoliitika vahendeid ja täiendavaid meetmeid. Sellised vahendid hõlmavad selektiivsete püügivahendite loomise ja kasutamise soodustamist, püügipiirkonna sulgemist reaalajas, kohustust vahetada kalastuspiirkonda, kvoodipaindlikkust, soovimatu kaaspüügi maksustamist ja sundvõõrandamist.

Kõige tõhusam meede motiveerida tööstuse pingutusi soovimatu kaaspüüki vähendamisel on saagi vette tagasi laskmise keelustamine. Vette tagasi laskmise keeluga koos kehtestatakse maks soovimatult kaaspüügilt ning seega motiveeritakse sellise tehnoloogia ja tegevuse arendamist, mis võimaldab püüda soovimatut kala vähem. Vette tagasi laskmise keelu ühitamine täiendavate meetmetega, nagu püügipiirkonna sulgemine reaalajas ja kohustus vahetada kalastuspiirkonda, loob tugeva motivatsiooni kaaspüügist hoidumiseks ning annab mõned suunised, kuidas seda teha.

Selle asemel, et luua tehniliste eeskirjade laiendatud võrgustik, kasutatakse lähenemisviisi, mis põhineb kalastustegevuse maksimaalsel vastuvõetaval mõjul. Negatiivne mõju kalanduspiirkondadele, mida kõnealuse poliitika tulemusena soovitakse vähendada, on mereorganismide asjatu tapmine kalastamisel. Kaaspüügi maksimaalsed vastuvõetavad normid mitteturustatavate, noor- või kvoodiüleste organismide suhtes määratakse seetõttu kindlaks iga kalastuspiirkonna kohta eraldi. Need normid põhinevad algul suhtelisel vähendamisel võrreldes praeguse tasemega ning edaspidi vähendatakse neid veelgi järk-järgult, et edendada tehnoloogilist arengut ja sellise kalandustegevusega kohanemist, mis võimaldab vältida kaaspüüki.

Kõnealuse algatuse põhirõhk on seega saagi vette tagasi laskmise järkjärguline likvideerimine ja soovimatu kaaspüügi tunduv vähendamine sellise korraldustegevuse kaudu, mis määrab kindlaks pigem tulemuse kui selleni jõudmise vahendid. Selline lähenemisviis märgib olulist muutust Euroopa kalanduse korraldamises. Kõnealuse lähenemisviisi puhul asendatakse laiaulatuslikud kalapüügivahendite ja -meetoditega seotud mikrojuhtimistasandi nõuded kindlate tulemustega (maksimaalne vastuvõetav kaaspüük) ja seejärel antakse tööstusele vabad käed valida lahendusi, mis sobivad kõige paremini kalastuspiirkondade praktilise ja majandusliku olukorraga. Kõnealune lähenemisviis sõltub seega suuresti tööstuse initsiatiivist leida tehnilisi lahendusi ja lahendada muid rakendamisega seotud küsimusi. Kogu kalasaagi maale toomise nõue tähendab, et mõnikord lossitakse ka kvooti ületavat või turustuskõlblikust miinimumsuurusest väiksemat kala. On vaja kaaluda, kas kõnealune lossitav kaaspüük tuleks arvestada kvootidest maha ja kas kvoodisüsteemi tuleks kaaspüügi lisamiseks muuta. Kõnealuse kaaspüügi kõrvaldamist tuleb arutada – kas see müüakse tavalise turusüsteemi kaudu inimtarbimiseks (kui on alamõõdulised), kalajahu ja -õli tootmiseks või mitte. Tuleb otsustada, kas ja kuidas on võimalik osa sellisest müügist saadud tulu suunata uute kulude katteks, mis on tekkinud vette tagasi laskmise meetmete rakendamise tõttu nii riigiasutustel kui kaluritel endil.

4. JÄRELEVALVE JA KONTROLL

Võttes arvesse vette tagasi laskmist soodustavaid tugevaid majanduslikke stiimuleid, võib oodata, et kui kaaspüügi vähendamise poliitika on kasutusele võetud, sealhulgas kehtestatud vette tagasi laskmise keeld, võib vette tagasi laskmine siiski veel aset leida tingimustes, kui jõustamismeetmed on nõrgad või õiguslikud tagajärjed ei ole kooskõlas vette tagasi laskmisest saadava kohese majandusliku kasuga. Komisjoni jaoks on jõustamine seega peamine rakendamisega seotud mure. Komisjon teeb ettepaneku selliste kaaspüügiga seotud kulutasuvate korraldusmeetmete võtmiseks, mille seiresüsteeme on võimalik tegelikult rakendada. Saagi vette tagasi laskmist on raske jälgida ning raske tagantjärele tõestada, kui see on juba aset leidnud. Seetõttu võib väita, et vette tagasi laskmise keeldu ei ole kunagi võimalik täielikult kehtestada ega kõigi ebaseaduslike vette tagasi laskmiste likvideerimist tagada. Positiivset tulemust on siiski võimalik saavutada, kui piisavalt suur osa kaluritest on muutnud oma töömeetodeid (kasutavad selektiivsemaid püügivahendeid, liiguvad eemale piirkondadest, kus püütakse liiga palju), kuna nad peavad kinni vette tagasi laskmise keelust ja/või sellepärast, et selle jõustamise kord on avaldanud piisavat survet rikkujatele.

Meetmete jõustamisel on peamine roll vaatluskavadel. Need ei saa siiski iseenesest olla universaalseks lahenduseks, kuna sellised kavad on kallid, eriti kui nendega on seotud suur hulk väikesi või keskmise suurusega laevu. Nagu kinnitavad nende riikide kogemused, kus on kehtestatud vette tagasi laskmise keeld, peavad vaatluskavad olema osa kogu jõustamiskorrast, mis peab hõlmama vähemalt järgmist:

- üksikute laevade lossimiste hoolikas jälgimine koos püügi- ja lossimisandmete süstemaatilise analüüsiga; andmeid võrreldakse pardavaatlejate andmetega, kui ei ole võimalik selliseid vaatlejaid panna kõigi kalalaevade pardale;

- elektroonilise logiraamatu kavad, kuhu kantakse loomuse koostis peaaegu reaalajas, eriti juhul, kui peetakse silmas mõne püügipiirkonna sulgemist reaalajas;

- kalapüügivahendite järelevalve ja kontroll;

- sidusrühmade kaasamine ja koostöö.

Kalasaaki, mis tuleb lossida, ehkki kalalaev ei saa seda müüa (nt väiksem turustuskõlblikust miinimumsuurusest, püük üle lubatud kvoodi), tuleb samuti hoolikalt jälgida, et tagada olemasolevate seaduslike turgude häirimatu toimimine ning et see saak ei tooks kalalaevadele ebaseaduslikku tulu.

Kaaspüügi seire ja analüüs püügipiirkonna reaalajas sulgemiseks nõuab kõigi laevastike andmete pidevat kogumist ja analüüsi ning sellise süsteemi sisseseadmist, mille vahendusel saaks ühenduse asutus asjaomase liikmesriigiga sidet pidada sulgemisvajaduse otsustamiseks.

Kui kvoodi kasutamisel seatakse sisse mõningane paindlikkus, tuleb kehtestada süsteem, millega tagatakse sellise paindlikkuse ühesugune kasutamine kogu ühenduses.

Kõnealuse poliitika eesmärkide saavutamist tuleb jälgida. Selle peaeesmärk on vähendada mereorganismide soovimatut suremust. Seepärast on tähtis võtta kasutusele teadusprogrammid, mis võimaldavad jälgida muutusi vastavate populatsioonide suremuses.

5. SOOVIMATU KAASPÜÜGI VÄHENDAMISE POLIITIKA SOTSIAALSED MÕJUD JA MUUTUSTE STIIMULID

UUE POLIITIKA MAJANDUSLIKUD JA SOTSIAALSED MÕJUD ON VÄGA ERINEVAD, SÕLTUDES IGA PÜÜGIPIIRKONNA NING SELLEST SÕLTUVA RANNIKUKOGUKONNA ERIOMASEST STRUKTUURIST JA MAJANDUSOLUKORRAST. SEEPÄRAST TEHAKSE IGA KALASTUSPIIRKONNA EESKIRJADE TASANDIL MAJANDUSL iku ja sotsiaalse mõju analüüs.

Väga üldisel tasandil võib vette tagasi laskmist käsitleva uue poliitika järkjärguline rakendamine tuua kaasa kulude lühiajalise suurenemise ja tulude languse. Madalama väärtusega kaaspüügi käitlemine ja ladustamine maksab ning saagi lossimisest saadav tulu on väiksem. Püügipiirkondade sulgemise kasutamine ja nõuded liikuda teise püügipiirkonda võivad tähendada pikemat vahemaad püügikohani ning seega pikemat ülesõiduaega ja kütuse suuremat maksumust. Selektiivsete püügivahendite kohustuslik kasutamine võib samuti lühiajaliselt vähendada kasumlikkust. Turustus- ja tarnimisahelat ootavad edaspidi muutused, mis tulenevad selle kala lossimisest ja käitlemisest, mis varem vette tagasi lasti.

Pikema aja jooksul on oodata majanduslikku kasu, kuna noorkala ja kvooti ületava kala kaaspüügi vähenemine suurendab ja tervendab kalavaru, mis omakorda suurendab kalastamisvõimalusi. Samuti on võimalik luua täiendavaid turge toodetele, mida valmistatakse saagist, mis varem vette tagasi lasti.

Soovimatu kaaspüügi ja saagi vette tagasi laskmise ärahoidmiseks tuleb jõustamisega koos võtta kasutusele soodustavad meetmed.

Soodustavaks meetmeks võib olla sooduskohtlemise sisseseadmine, näiteks sooduspääs püügipiirkonda püügiregistri andmete põhjal, kui kaaspüük on olnud väike.

Võiks kaaluda, kas tehnoloogias ja käitluses nõutavate muutuste arendamist saab toetada Euroopa kalandusfondi kaudu. Abi võib anda ka varem vette tagasi heidetava kala kasutamise alternatiivsete võimaluste loomiseks, eelkõige madala või puuduva kaubandusliku väärtusega liikide vältimatu kaaspüügi puhul. Samuti võiks abi anda eesrindliku püügitaktika arendamiseks, mis põhineb teavitamissüsteemidel, mille kaudu saab laevadele teatada lubamatu kaaspüügi seisukohast väga ohtlikest piirkondadest.

6. EDASISED SAMMUD

Käesolevale dokumendile tuginedes arutatakse 2007. aastal liikmesriikide ja sidusrühmadega Euroopa kalanduses vette tagasi laskmise likvideerimise ja soovimatu kaaspüügi vähendamise poliitika põhimõtete rakendamist. Määratakse kindlaks järjestus ja rakenduskava seoses konkreetsete püügipiirkondadega. Vastavalt kõnealusele kavale töötatakse välja eeskirjad ja tehakse ettepanek nende rakendamiseks alates 2008. aastast.

Ühenduse kõigi püügipiirkondade järkjärguline hõlmamine eeskirjadega on pikaajaline projekt.

[1] KOM(2002) 656. Muud teatised, milles käsitletakse saagi vette tagasi laskmise küsimust keskkonna seisukohast, on KOM(2002) 186 ja KOM(2004) 438.

[2] Tehniline taust komisjoni teatisele „Soovimatu kaaspüügi vähendamise ja saagi vette tagasi laskmise likvideerimise poliitika Euroopa kalanduses”. Komisjoni talituste töödokument – SEK(2007) 380.

[3] ÜRO Toidu- ja Põllumajandusorganisatsiooni kalanduse tehniline dokument nr 339 (1994), ÜRO Toidu- ja Põllumajandusorganisatsiooni kalandusaruanne 547 (1996), ÜRO Toidu- ja Põllumajandusorganisatsiooni kalanduse tehniline dokument nr 470 (2005).

[4] Vette tagasi laskmine ELi laevastiku poolt. Kalanduse teadus-, tehnika- ja majanduskomitee aruanne. Komisjoni talituste töödokument – http://ec.europa.eu/fisheries/legislation/reports_en.htm.

[5] Vastavalt ÜRO Toidu- ja Põllumajandusorganisatsiooni kalanduse tehnilises dokumendis nr 470 (2005) esitatud kokkuvõttele.