SISUKORD

1. Sissejuhatus 3

2. Arukas majanduskasv 4

2.1. Haridus ja koolitus 4

2.2. Teadusuuringud ja innovatsioon 5

2.3. Digitaalühiskond 6

2.4. Loovad linnad: innovatsioonikeskused 7

3. Jätkusuutlik majanduskasv 7

3.1. Ressursitõhus Euroopa 8

3.2. Jätkusuutlikud linnad 9

4. Kaasav majanduskasv 10

4.1. Tööhõive 10

4.2. Vaesus ja tõrjutus 11

4.3. Kaasavad linnad: linnade paradoks 11

5. Kokkuvõte 12

KOMISJONI ARUANNE EUROOPA PARLAMENDILE JA NÕUKOGULE

Majanduslikku, sotsiaalset ja territoriaalset ühtekuuluvust käsitlev seitsmes eduaruanne

SISSEJUHATUS

Euroopa Ülemkogu kiitis 2010. aasta juunis heaks Euroopa 2020. aasta strateegia – ELi aruka, jätkusuutliku ja kaasava majanduskasvu strateegia. Piirkondlikud ja kohalikud ametiasutused saavad anda oma vastutusalasse kuuluvate meetmete abil suure panuse selle strateegia elluviimisesse. See on eriti oluline detsentraliseeritumates või föderaalsetes liikmesriikides.

Piirkondlike omavalitsuste kaasamine Euroopa tasandi poliitikasse võib seda poliitikat tõhustada, nagu on rõhutatud mitmes hiljutises uuringus[1]. Sidus piirkondlik või asukohapõhine lähenemisviis võib osutuda tõhusamaks nende poliitikavaldkondade puhul, kus on selged välismõjud, ning riikides, kus valitsevad olulised riigisisesed erinevused. Selline lähenemisviis nõuab siiski tugevat haldus- ja institutsionaalset suutlikkust ning sobivaid riiklikke raamtingimusi.

Viiendas ühtekuuluvusaruandes[2] tegi komisjon ettepaneku tugevdada veelgi ühtekuuluvuspoliitika ja selle partnerluspõhimõtte piirkondlikku ja linnamõõdet. Sellele järgnenud avalik arutelu näitas kindlat toetust neile muudatustele[3]. Ajavahemikuks 2014–2020 kavandatud õigusaktides, mille kohta esitas komisjon ettepanekud 6. oktoobril 2011, näitavad, kuidas need muudatused ellu viiakse[4].

Ühtekuuluvuspoliitika on Euroopa 2020. aasta strateegia[5] peamine rakendusmehhanism. Sellel on pikaajaline kogemus sidusate piirkondlike ja linnaprogrammide kavandamisel ja rakendamisel koostöös piirkondlike ja kohalike omavalitsuste, majandustegevuses osalejate, tööturu osapoolte ja kodanikuühiskonnaga. See võib tagada Euroopa 2020. aasta strateegiale piirkondlike ja kohalike omavalitsuste aktiivse toetuse, mis on vajalik strateegia edukaks elluviimiseks.

Käesolevas eduaruandes hinnatakse, kuidas saavad piirkonnad ja linnad ühtekuuluvuspoliitika kontekstis toetada Euroopa 2020. aasta strateegia kolme liiki majanduskasvu eesmärki. Selles näidatakse, kui kaugel on linnad ja piirkonnad riiklikes reformikavades 2020. aastaks seatud riiklike eesmärkide saavutamisest. Kaugus eesmärgist sõltub riigisisestest erinevustest, riikliku reformikava ambitsioonikusest ja muudatuste elluviimise eeldatavast tempost.

Analüüsi tulemused ei tähenda, et kõik piirkonnad suudavad saavutada või peaksid saavutama kõik oma riiklikud või ELi eesmärgid. Mõne piirkonna puhul on eesmärgid lihtsalt liiga kaugel. Peale selle, mõne küsimuse puhul ei ole reaalne või soovitav, et kõik piirkonnad saavutavad sama eesmärgi. Näiteks, teadus- ja arendustegevus on väga kontsentreeritud osaliselt teadusuuringute klastritesse koondamise eeliste tõttu. Vaesuse ja tõrjutuse kontsentreeritus avaldab aga suurt negatiivset mõju.

Kokkuvõtlikult öeldes tuleks ühtekuuluvuspoliitika programmide investeerimisprioriteedid valida nii, et võetakse arvesse piirkonna või linna lähtepositsiooni seoses 2020. aastaks seatud riiklike eesmärkidega, ning nende programmide raames tuleks kindlaks määrata kontsentreeritused, mida edendada ja mille vastu võidelda.

ARUKAS MAJANDUSKASV

Aruka majanduskasvu eesmärk on parandada haridust, edendada teadus- ja arendustegevust ja innovatsiooni ning liikuda digitaalühiskonna saavutamise suunas. Haridusse, koolitusse, teadusuuringutesse ja innovatsiooni tehtavate investeeringute kaudu võib ELi majandus muutuda tootlikumaks ning säilitada oma ülemaailmse turuosa või seda suurendada. See võib omakorda aidata suurendada töökohtade arvu ning parandada nende kvaliteeti.

Haridus ja koolitus

Inimkapital on piirkondliku majanduskasvu üks peamisi määrajaid[6]. Kõrge haridustase soodustab innovatsiooni, sest see hõlbustab uute teadmiste ja tehnikate kiiret levitamist ja omandamist. Piirkondlik areng on sellepärast tihedalt seotud suutlikkusega inimkapitali luua, alal hoida ja ligi meelitada. See on omakorda seotud piirkonna haridusasutuste kvaliteedi ja elukestva õppe võimalustega. Haridusse ja koolitusse investeerimine peaks toimuma käsikäes poliitiliste reformidega, näiteks nendega, mis on kindlaks määratud hariduse ja koolituse valdkonna 2020. aasta strateegias (ET 2020).

Andekate (ettevõtjalike) inimeste arendamine ja ligimeelitamine[7] on muutunud peamiseks majanduskasvu allikaks, sest selle abil saab parandada ettevõtluskeskkonda ja edendada piirkonnas innovatiivsemaid ja kiiresti kasvavaid ettevõtteid[8].

Euroopa 2020. aasta strateegia eesmärk on suurendada 2020. aastaks kolmanda taseme haridusega 30–34-aastaste inimeste osakaalu 40 %-ni. Praeguseks on selle sihi saavutanud ELi piirkondadest ainult viiendik. Liikmesriigid on seadnud endale eesmärke vahemikus 26 %-st 60 %-ni. Piirkondliku konkurentsivõime ja tööhõive eesmärgiga hõlmatud piirkonnad (PKT-piirkonnad) on saavutanud parimaid tulemusi (üks kolmest), üleminekupiirkonnad[9] näitavad keskpäraseid tulemusi (üks neljast) ning lähenemispiirkonnad kõige kehvemaid tulemusi (üks 20st).

Kolmanda taseme haridusega inimeste osakaal näib olevat suurem pealinnades ja nendega külgnevates piirkondades, millest mitu on juba saavutanud Euroopa 2020. aasta eesmärgid. Riiklike eesmärkide saavutamisest ollakse märkimisväärselt kaugel paljudes Portugali, Slovakkia ja Saksamaa piirkondades (vt teabeleht nr 1).

Inimkapitali erinevused on ühe liikmesriigi piirkondade vahel sageli suuremad kui liikmesriikide vahel. Sellepärast tuleb riiklikke strateegiaid täiendada piirkondliku poliitikaga. Hiljutisest aruandest ilmneb, et inimkapitali arendamise otsuste suurem delegeerimine piirkondadele[10] võib anda tõhusamaid tulemusi.

Euroopa 2020. aasta strateegiaga soovitakse vähendada kooli pooleli jätnute osakaalu alla 10 %. Nende osakaal on oluliselt suurem enamikus Lõuna-Euroopa piirkondades. Seevastu Poolas, Sloveenias, Slovakkias, Austrias ja Tšehhi Vabariigis on see palju väiksem. Riiklike eesmärkide saavutamisest ollakse kõige kaugemal Hispaania ja Portugali piirkondades ning mõnes Kreeka, Itaalia ja Bulgaaria piirkonnas. Selle eesmärgi saavutamisel näitavad teiste piirkondadega võrreldes paremaid tulemusi lähenemispiirkonnad, millest peaaegu pooled on selle saavutanud, kusjuures PKT- ja üleminekupiirkondadest on niikaugele jõudnud kõigest üks neljandik (vt teabeleht nr 2).

Teadusuuringud ja innovatsioon

Juhtalgatuses „Innovatiivne liit” rõhutatakse teadusuuringute ja innovatsiooni osa töökohtade loomise ja majanduskasvu edendamisel. Piirkondadel on innovatsioonipoliitikas üha tähtsam roll kahel põhjusel: piirkondliku ja kohaliku mõõtme tähtsustamine riiklikes innovatsioonistrateegiates ning innovatsiooni üha suurem roll piirkondliku arengu strateegiates.

Teadusuuringud ja innovatsioon kalduvad olema koondunud vähestesse majanduslikult edukatesse piirkondadesse, kuid üle kogu Euroopa võib näha väga erinevaid arengutrende. Samuti erinevad väga palju ka innovatsioonipoliitika institutsionaalsed raamistikud piirkondlike omavalitsuste pädevuse, haldus- ja funktsionaalsete piirkondade kattumise ning piirkonnaüleste suhete poolest.

Mõni piirkondlik innovatsioonipoliitika on keskendatud liiga kitsalt teadusele ja tehnikale, mille jaoks on vaja tegevuse teatavat mastaapi ja kriitilist massi, mida kõikides piirkondades ei ole. Innovatsioon ulatub siiski teadusest ja tehnikast kaugemale ning hõlmab ka organisatsiooni- ja protsessiuuendust, loovust ja disaini.

Piirkondlik innovatsioonistrateegia peaks hõlmama piirkonna tugevate ja nõrkade külgede ranget hindamist ning võrdlemist teiste sarnaste piirkondadega. Strateegia peaks hõlmama kõiki innovatsiooni aspekte ja sellesse tuleks kaasata piirkonna peamised osalejad, et määrata kindlaks eesmärgid ja asjakohased poliitikameetmed. Inimkapital on innovatsiooni peamine allikas. Tehnoloogilise innovatsiooni tase ning selle levitamise ja omaksvõtmise kiirus on ELis piirkonniti väga erinev[11].

Kõige suurema innovatsioonisuutlikkusega piirkonnad asuvad Põhja-Euroopas, peamiselt kõige innovatiivsemates riikides. Kuid ka vähem arenenud riikides on üksikuid piirkondi, mis on saavutanud oma riigi tasemest paremaid tulemusi. See loob üldpildi, kus tehnoloogiline suutlikkus on suuresti koondunud Euroopas mõnda üksikusse piirkonda.

Euroopa 2020. aasta eesmärk on investeerida 3 % SKP-st teadus- ja arendustegevusse ning liikmesriigid on määratlenud teadus- ja arendustegevusse investeerimise riiklikud eesmärgid. 2009. aastal moodustasid EL 27 riikides teadus- ja arendustegevuse kulud 2 % SKP-st. Teadus- ja arendustegevus on tavaliselt koondunud sellistesse keskustesse nagu pealinna- ja suurlinnapiirkonnad. 2008. aastal ületasid kulutused Euroopa 2020. aasta strateegia eesmärke 24 PKT-piirkonnas 159-st, kuid ainult ühes lähenemispiirkonnas 84-st. Kulutused ei ületanud eesmärke aga üheski üleminekupiirkonnas. Keskmiselt moodustavad lähenemispiirkondade teadus- ja arendustegevuse kulutused ainult 0,9 % nende SKP-st (vt tabel 1). PKT-piirkonnad, mille kulutused ületavad Euroopa 2020. aasta strateegia eesmärke, asuvad peamiselt põhjapoolsetes riikides (Saksamaal, Ühendkuningriigis, Rootsis ja Soomes), Austrias ja sellistes pealinnapiirkondades nagu Taani pealinnapiirkond (Kopenhaageni) ja Île-de-France (Pariis). 2008. aastal saavutas ainult 16 piirkonda kogu Euroopas 2020. aastaks seatud riiklikud eesmärgid. Sellepärast peavad kõik liikmesriigid tegema suuri jõupingutusi, et täita asjakohased riiklikud eesmärgid (vt teabeleht nr 3).

Digitaalühiskond

Euroopa digitaalse tegevuskavaga[12] edendatakse digitaalsete tehnoloogiate ja kaasava digitaalühiskonna kiiret arengut. Kiirete võrkude olemasolu on konkurentsivõime edendamisel oluline aspekt, sest see määrab kindlaks piirkondade suutlikkuse konkureerida globaalses teadmistepõhises majanduses, tehnoloogia valdkonnas ja ülemaailmsel turul ning nendest kasu saada.

Vastavalt 2011. aasta digitaalse tegevuskava tulemustabelile oli 2010. aastal lairibavõrguga hõlmatud 95 % kogu elanikkonnast. Maapiirkondades on see näitaja oluliselt madalam (83 %). See on probleem mitme riigi (Bulgaaria, Slovakkia, Poola ja Rumeenia) jaoks, kus lairibajuurdepääs on alla 60 %-l maapiirkondade elanikel. Sellest olenemata on viimastel aastatel vähendatud lõhet linna- ja maapiirkondade vahel[13] (nt Rumeenias ja Küprosel). Siiski on vaja täiendavaid investeeringuid, et saavutada lairibavõrkudega seoses seatud eesmärgid.

Samuti suureneb võrkude kasutamine era- ja avaliku sektori e-teenuste osutamiseks, kuid see hõlmab siiski suhteliselt väikest osa Euroopa elanikkonnast. 2010. aastal suhtles ametiasutustega Interneti teel ainult 41 % elanikkonnast ning ainult 40 % tellis kaupu ja teenuseid internetist. Ettevõtete Interneti teel teenitud käibe osakaal kasvas 8,6 %-lt 2004. aastal peaaegu 14 %-ni 2010. aastal. See kinnitab üha jõudsamat kasvutrendi selles valdkonnas. Sellegipoolest on endiselt vaja käsitleda olulisi digitaalse ühtse turu tõkkeid.

Loovad linnad: innovatsioonikeskused

Linnad on alati olnud spetsialiseerumise ja innovatsiooni keskused. Näiteks on patentide taotlemine koondunud eelkõige vähestesse suurlinnapiirkondadesse[14] (vt teabeleht nr 4). Võttes arvesse innovatsioonitegevuse suurt koondumist linnadesse, on nende potentsiaali täiel määral ärakasutamine üks peamine viis piirkondliku innovatsiooni suurendamiseks nii lähenemis- kui ka PKT-piirkondades. Praktiliselt kõigis liikmesriikides on kolmanda taseme haridusega 25–64-aastaste osakaal linnades suurem kui muudes piirkondades. 22 liikmesriigis on see osakaal linnades 10–25 protsendipunkti suurem (vt joonis 1).

Lairibainternet on laiemalt levinud ja selle kasutamine suurem pigem linna-[15] kui maapiirkondades, kuid lairibavõrguga suures osas kaetud riikides on see lõhe peaaegu kadunud. Samuti eeldatakse, et ka ülikiired järgmise põlvkonna juurdepääsuvõrgud võetakse esmajärjekorras kasutusele suurtes linnades.

Linnade innovatsioonisuutlikkust võib näidata ka nende tootlikkus. ELi igast neljast suurlinnapiirkonnast kolmel on kõrgem tootlikkuse tase kui asjaomase riigi muudel piirkondadel. Suuremat tootlikkust ei tohiks siiski võrdsustada tootlikkuse suurema kasvuga. Aastatel 2000–2008 kasvas viiest suurlinnapiirkonnast ainult kahes tootlikkus kiiremini kui asjaomase riigi muudes piirkondades.

Suurlinnapiirkondade suhteline eelis on kõige suurem Kesk- ja Ida-Euroopa liikmesriikides, kus suurlinnapiirkondades on tootlikkuse tase sageli üle 50 % kõrgem kui ülejäänud riigis. Sageli kehtib see siiski üksnes pealinnapiirkondade puhul. Samal ajal jääb teiseste kasvukeskuste[16] tootlikkus pealinnapiirkondadele rohkem alla kui enamarenenud liikmesriikides.

JÄTKUSUUTLIK MAJANDUSKASV

Jätkusuutliku majanduskasvu eesmärgi kaudu soovitakse parandada ressursitõhusust[17] ja aidata ELil olla edukas madalate süsinikdioksiidi näitajatega maailmas, vältides samas keskkonnaseisundi halvenemist ja bioloogilise mitmekesisuse vähenemist ning edendades konkurentsivõimelisemat majandust. Sellega soodustatakse tõhusamat veekasutust ja jäätmete kasutamist toormena. Selle raames käsitletakse kliimamuutuste vastu võitlemist ja meie territooriumide vastupanuvõime suurendamist kliimaga seotud riskidele. See hõlmab kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamist, taastuvenergia kasutamise edendamist ja energiavarustuse süsteemide tõhustamist.

Ressursitõhus Euroopa

Euroopa 2020. aasta strateegia eesmärk on vähendada kasvuhoonegaaside heitkoguseid vähemalt 20 % (ning sobivate tingimuste korral 30 %) võrreldes 1990. aasta tasemega ning suurendada nii energiatõhusust kui ka taastuvenergia tarbimist 20 %.

Jõupingutuste jagamise otsusest[18] lähtuvalt võtsid liikmesriigid vastu erinevad heitkoguste vähendamise sihid ja heitkoguste suurendamise piirmäärad (vt teabeleht nr 5). Mõni liikmesriik on juba oma sihi saavutanud ning peab seda heitkoguste madalat taset üksnes säilitama. Näiteks lubas Kreeka vähendada heitkoguseid 2005. aasta tasemega võrreldes 4 % ning on neid 2009. aastal vähendanud juba peaaegu 7 %. Teised liikmesriigid lubasid piirata heitkoguste suurenemist ning on neid hoopis vähendanud. Näiteks Slovakkia nõustus piirama suurenemist 13 %-ni, kuid tegelikult vähendas heitkoguseid 12 %.

Samas peab mõni liikmesriik oma kasvuhoonegaaside heitkoguseid märkimisväärselt vähendama. Näiteks Iirimaa, Taani ja Luksemburg peavad sihi saavutamiseks vähendama heitkoguseid veel rohkem kui 10 protsendipunkti võrra.

Olukord on sarnane seoses taastuvenergia tarbimisega (vt teabeleht nr 6). Taastuvenergia osakaal kogu energia lõpptarbimises varieerub 44 %-st Rootsis 0,2 %-ni Maltal. Kõik liikmesriigid, v.a Läti ja Sloveenia, on suurendanud oma taastuvenergia tarbimist; eriti suur on kasv olnud Austrias, Eestis ja Rumeenias.

Mõni liikmesriik on jõudnud kliima- ja energiapaketi raames seatud eesmärgi saavutamisele lähedale. Näiteks Rootsi peab suurendama taastuvenergia osakaalu veel ainult 4,6 protsendipunkti, et saavutada 2020. aastaks seatud eesmärk, st 49 %. Mõnel riigil on eesmärgini palju pikem tee ning selle õigeaegseks saavutamiseks on vaja teha täiendavaid jõupingutusi. Näiteks Ühendkuningriik ja Iirimaa soovivad suurendada taastuvenergia osakaalu 2020. aastaks 13 ja 12 protsendipunkti.

Jätkusuutliku majanduskasvu puhul on oluline roll asjaomasel piirkonnal. Piirkonna eripära määrab otseselt kindlaks, mil määral saavad ELi piirkonnad taastuvenergiat toota. Näiteks sõltub päikese- ja tuuleenergia tootmine väga suurel määral asukohast. Rannikupiirkondadel on üldiselt suurem tuuleenergia potentsiaal, samas kui lõunapoolsetel piirkondadel, kus päikeselisi päevi on rohkem, on suurem päikeseenergia potentsiaal. Taastuvenergia edastamine potentsiaalirohketest piirkondadest suure nõudlusega piirkondadesse nõuab paremate ja arukamate energiavõrkude väljaarendamist.

Piirkonnad saavad vähendada kasvuhoonegaaside heitkoguseid, edendades puhtamaid ühistranspordiliike ja minnes üle säästvamate transpordivahendite kasutamisele. Puhtama ja tõhusama transpordi edendamise algatustes tuleb võtta arvesse kohalikke olusid ning keskenduda taristule nendes piirkondades, kus see veel puudub, seades samal ajal sihiks säästvate transpordiliikide atraktiivsuse suurendamise, ning tegeleda muudes piirkondades nõudluse haldamisega.

Piirkonnad võivad etendada olulist rolli energiatõhususe edendamisel. See kehtib eelkõige hoonete puhul, kus meetmeid tuleb kohandada vastavalt kohalikele oludele ja kliimatingimustele. Need meetmed on tõenäoliselt erinevad linna- ja maapiirkondades või vanemate ja uuemate hoonetega paikades. Eesmärk on siiski sama: parandada energiatõhusust kooskõlas ELi õigusaktidega.

Jätkusuutlikud linnad

Linnad on kliimamuutuste vastu võitlemisel eririnnas mitte üksnes seetõttu, et neis paikneb suur osa elanikkonnast ja veelgi suurem osa majandustegevusest, vaid et linnades elamine ja töötamine on palju ressursitõhusam. Linnades elavatel inimestel on tööle jõudmiseks läbida lühem teekond ning nende puhul on jalgsi, ratta või ühistranspordiga liiklemine tõenäolisem. Näiteks ELis kasutab linnapiirkonnas elav leibkond oma transpordivajaduste rahuldamiseks kolm korda suurema tõenäosusega ainult ühistransporti, jalutamist või rattasõitu (vt joonis 2). Nad elavad enamjaolt korterites või linnamajades, mille kütmiseks ja jahutamiseks kulub vähem energiat. Peale selle on piirkondlikud küttesüsteemid tõhusamad tiheasustusega linnapiirkondades.

ELis oli energia lõppnõudlus elaniku kohta maapiirkondades 40 % suurem kui linnapiirkondades[19]. Suur osa sellest vahest tuleneb linnade suuremast energiatõhususest[20]. Energiatõhususe vaatenurgast tuleks edendada poliitikat, mille eesmärk on suurendada linnades elamise ja töötamise atraktiivsust.

Kuna suur osa CO2-heiteid tekib linnades, tuleks täiendavalt parandada linnade ressursitõhusust. Sellepärast on oluline muuta linnad kliimamuutuste vastases võitluses lahenduse pärisosaks. Poliitika eesmärk peaks olema vähendada ummikuid, edendada mittemotoriseeritud transporti ja parandada hoonete energiatõhusust[21]. See aitaks samuti parandada õhu kvaliteeti, mis on linnades halvem, ning edendada linnaelanike tervist. Tuleks siiski hoolitseda selle eest, et nende meetmete tulemuseks ei oleks töö- ja elukohtade üleviimine äärelinnadesse, mis tooks kaasa linnastumise.

Linnapeade paktiga, millele on alla kirjutanud enam kui 2500 linnapead, kes esindavad rohkem kui 125 miljonit elanikku Euroopas, pannakse linnadele kohustus vähendada oma kasvuhoonegaaside heitkoguseid 2020. aastaks üle 20 %. Arukate linnade ja kogukondade algatusega, mis tugineb muu hulgas kõnealusele paktile, arendatakse igakülgsemat lähenemisviisi energia, transpordi ja IKT-ga seotud probleemide lahendamisele linnades.

KAASAV MAJANDUSKASV

Euroopa 2020. aasta strateegias pannakse suurt rõhku tööhõive parandamisele, oskustele ja tööturu reformimisele ning selles seatakse kindlaks eesmärgiks vaesuse ja tõrjutuse vähendamine. Samuti soovitakse strateegiaga suurendada tööhõivemäära ja parandada töökohtade kvaliteeti eelkõige naiste, noorte ja eakate jaoks. Strateegiaga püütakse ka rändajaid paremini tööjõuturule integreerida. Peale selle aidatakse inimestel muutusteks ette valmistuda ja nendega toime tulla, investeerides oskustesse ja koolitusse ning ajakohastades tööturge ja hoolekandesüsteeme.

Tööhõive

Euroopa 2020. aasta strateegia eesmärk on suurendada 2020. aastaks 20–64-aastaste tööhõivemäära 75 %-ni. Liikmesriigid on seadnud endale eesmärke vahemikus 62,9 %-st Maltal kuni 80 %-ni Taanis ja Rootsis.

Mitte kõigilt piirkondadelt ei eeldata ELi või riiklike tööhõive-eesmärkide saavutamist, sest nad alustavad väga erinevatelt lähtepositsioonidelt. Lähenemispiirkondades oli tööhõivemäär 2010. aastal pärast majanduskriisi mõjul toimunud langust kõigest 63 %. 2010. aastal on ainult kaks lähenemispiirkonda saavutanud ELi 75 % eesmärgi. Kui eesmärk oleks saavutada 2020. aastaks seatud eesmärgid kõigis lähenemispiirkondades, peaks töö leidma 11 miljonit inimest[22]. Üleminekupiirkondades on samuti madal tööhõivemäär – 64 % – ning kõigis neis piirkondades ELi eesmärgi saavutamiseks tuleks luua 3 miljonit töökohta. PKT-piirkondades on märkimisväärselt kõrge tööhõivemäär – 72 %, kuid kuna neis piirkondades elab 60 % ELi tööealisest elanikkonnast, oleks igas sellises piirkonnas kõnealuse eesmärgi saavutamiseks siiski vaja 9,4 miljonit töökohta[23].

Tööhõivemäär jääb alla 60 % Hispaania ja Itaalia lõunapoolsetes piirkondades ning mõnes Rumeenia ja Ungari piirkonnas (vt teabeleht nr 7). Paljud Saksamaa, Ühendkuningriigi, Madalmaade, Taani, Rootsi ja Austria piirkonnad on 75 % eesmärgi juba saavutanud. Selle tagamiseks, et EL saavutaks 2020. aastaks 75 % eesmärgi, peavad suuri edusamme tegema eelkõige need riigid ja piirkonnad, kus tööhõivemäär on praegu madal, kuid vaja on ka nende riikide ja piirkondade jõupingutusi, kes on 75 % eesmärgi saavutamisele väga lähedal või selle juba ületanud.

Hiljutine kriis põhjustas ka töötuse määra kiire suurenemise (vt teabeleht nr 8). Kolmes Balti riigis ja seitsmes Hispaania piirkonnas suurenes töötuse määr 10-18 protsendipunkti. Töötuse määr suurenes kõige vähem (1,8 protsendipunkti) PKT-piirkondades. Lähenemispiirkondades kasvas töötuse määr rohkem (2,8 protsendipunkti). Kõige järsem kasv (6,4 protsendipunkti) leidis aga aset üleminekupiirkondades. Üldisest kasvust olenemata vähenes töötuse määr 52 piirkonnas, seda peamiselt Saksamaal, kuid ka mõnes Poola, Prantsusmaa, Soome ja Austria piirkonnas.

Vaesus ja tõrjutus

Euroopa 2020. aasta strateegia eesmärk on vähendada 2020. aastaks vaesus- või tõrjutuse riskis elavate inimeste arvu 20 miljoni võrra, mis tähendab vähendamist 23 %-lt 19 %-le ELi elanikkonnast. Vaesus- või tõrjutuse riskis elab üle 50 % elanikkonnast kolmes Bulgaaria piirkonnas ja 49 % Sitsiilia elanikkonnast (vt teabeleht nr 9). Kõige vähem esineb vaesus- ja tõrjutuse riski Ahvenamaal, Trentos, Navarras ja Prahas, kus see määr on 10 % või alla selle.

Vaesus- ja tõrjutuse riski määr koosneb kolmest näitajast: 1) sissetulek jääb pärast sotsiaalsiirdeid alla riiklikku vaesuspiiri, 2) suur materiaalne puudus ja 3) elamine väga madala tööhõivega leibkondades (täieliku määratluse kohta vt teabeleht nr 9). Esimene näitaja on suhtelise vaesuse näitaja, sest sellega mõõdetakse nende inimeste osakaalu, kelle sissetulek on alla 60 % riigi mediaansissetulekust. Selle tulemusena ei käsitataks Ühendkuningriigis vaesusriskis olevat inimest tõenäoliselt sama sissetuleku juures vaesena ka Bulgaarias. Teine näitaja kajastab absoluutset vaesust, sest selle abil mõõdetakse kõigis liikmesriikides ühtemoodi üheksat olulist aspekti. See näitaja on tihedalt seotud riigi arengutasemega. 2009. aastal jäi see vahemikku 32 %-st Rumeenias kuni 1 %-ni Luksemburgis. Kolmanda näitajaga mõõdetakse tööturult kõrvalejäämist. See näitaja ei ole seotud SKP-ga elaniku kohta ega ka tööhõivemääraga. 2009. aastal oli see kõrgeim Iirimaal ja Ühendkuningriigis ning väikseim Eestis ja Küprosel.

Vaesusriski määr on suure piirkondliku mõõtmega, mida ei saa selgitada selliste personaalsete tunnustega nagu haridus, tööhõiveolukord, leibkonna tüüp ja vanus. Sellisel mõõtmel põhinevates piirkondliku vaesuse hinnangutes alahinnatakse märkimisväärselt vaesuse piirkondlikku erinevust. Teisisõnu, vaesusriski määr sõltub mitte üksnes isikute haridusest või tööhõiveolukorrast, vaid ka sellest, kus need isikud elavad (asukoha mõju).

Kahjuks ei ole mitme suure liikmesriigi puhul vaesusriski või tõrjutuse riski määra andmed kättesaadavad NUTSi 2. või 1. tasandi piirkondade kohta. Kuna ühtekuuluvuspoliitika eesmärk on aidata olulisel määral kaasa vaesuse ja tõrjutuse vähendamisele, eelkõige vähimarenenud piirkondades, on piirkondlikud võrdlusandmed olulised, et jälgida ja hinnata selle poliitika mõju. Hinnangud näitavad, et vaesus- ja tõrjutuse riski ning selle kolmest mõõtmest kahe puhul on lähenemis- ja üleminekupiirkondade tulemused palju kehvemad kui PKT-piirkondades (vt tabel 1).

Kaasavad linnad: linnade paradoks

Kaasava majanduskasvu linnamõõde on pöördvõrdeliselt seotud majandusarengu tasemega: rohkemarenenud liikmesriikides kaldub olema vähem kaasavaid linnu.

Rohkemarenenud liikmesriikides seisavad linnapiirkonnad sageli silmitsi olukorraga, et olulisel määral rohkem inimesi elab töötutes leibkondades (vt joonis 3). Rohkemarenenud liikmesriikides on linnapiirkondades ka kõrgem töötuse määr ja madalam tööhõivemäär. Ühendkuningriigis, Portugalis, Prantsusmaal, Austrias ja Belgias on töötuse määr linnades 3–5 protsendipunkti kõrgem[24].

Tööturult kõrvale jäänud inimeste suurt osakaalu piirkondades, kus on suurim töövõimaluste füüsiline kontsentratsioon (linnad), rõhutati kui linnade paradoksi kahes Euroopa linnade olukorda käsitlevas aruandes[25].

Suur materiaalne puudus ja vaesusriski määr[26] (vt joonised 4 ja 5) kalduvad olevat suuremad paljude rohkemarenenud liikmesriikide linnapiirkondades, olenemata suuremast keskmisest sissetulekust sellistes linnapiirkondades. Belgias, Austrias ja Ühendkuningriigis on suurt materiaalset puudust kannatavate inimeste osakaal linnapiirkondades 3–5 protsendipunkti suurem kui ülejäänud riigis. Teadusuuringud[27] on toonud esile suured (ja kasvavad) sissetulekuerinevused linnade vahel.

Linnapiirkonnas elamisel on vähemarenenud liikmesriikides siiski rohkem eeliseid kui maapiirkonnas või väikelinnas elamisel. Nendes liikmesriikides kaldub linnapiirkondades olema kõrgem tööhõivemäär ja väiksem töötute leibkondade, suures materiaalses puuduses ja vaesusriskis elavate inimeste osakaal. Peale selle on keskmine sissetulek palju suurem. Näiteks Lätis, Bulgaarias, Poolas ja Rumeenias on keskmine sissetulek linnapiirkondades 40–70 % suurem kui ülejäänud riigis. See rõhutab, et vaesus on koondunud maapiirkondadesse ning sageli kaasneb sellega kehv juurdepääs teenustele[28].

KOKKUVÕTE

Käesolevas aruandes rõhutatakse Euroopa 2020. aasta strateegia piirkondlikku ja linnamõõdet. See näitab, et kõik Euroopa piirkonnad peavad tegema suuri jõupingutusi ja investeeringuid, et saavutada aruka, jätkusuutliku ja kaasava majanduskasvu eesmärke. Aruandes väidetakse, et need vajadused on piirkonniti ja linnade lõikes erinevad ning et poliitika puhul tuleks neid vajadusi arvesse võtta.

Arvestades ühtekuuluvuspoliitika olulist rolli Euroopa 2020. aasta strateegias, tuleb erilist tähelepanu pöörata lähenemispiirkondadele, kuid olukorda on vaja parandada ka ülemineku ja PKT-piirkondades.

Lähenemispiirkondades on probleeme aruka majanduskasvu eesmärgi saavutamisega – teadus- ja arendustegevuse tase on madal ning kõrgharidusega inimeste osakaal ja tootlikkus on väikesed. Paljudes nendes piirkondades on ka madal tööhõivemäär ja kõrge töötuse määr. Samuti on lähenemispiirkondades suurem vaesus- ja tõrjutuse risk.

Kuigi ülemineku- ja PKT-piirkondadel läheb nendes küsimustes paremini, peavad ka nemad parandama oma tulemusi Euroopa 2020. aasta eesmärkide saavutamiseks. Kriis on vähendanud tööhõivet PKT-piirkondades ning paljastanud mõne sellise piirkonna vähese konkurentsivõime. Töötus on kasvanud enam kui 100 PKT-piirkonnas ning 36 PKT-piirkonnas on töötuse määr ELi keskmisest kõrgem.

Jätkusuutliku majanduskasvu eesmärk on probleem kõigi piirkondade jaoks. Olemasolevate ja uute ehitiste energiatõhusus peab paranema kõikjal. Taastuvenergia osakaalu suurendamine nõuab suuremaid investeeringuid tõhusatesse asukohtadesse ja pakkumist nõudlusega ühendavatesse võrkudesse.

Piirkondlike majanduskasvu strateegiate väljatöötamisel tuleks linnadele anda aktiivsem roll. Linnade positsioon on soodus innovatsiooni edendamiseks, pakkudes igas suuruses ettevõtetele edu saavutamiseks vajalikku dünaamilist keskkonda. Linnad on kliimamuutuste vastu võitlemisel esirinnas, sest nad loovad uusi linnaelu arengu mudeleid, mille ressursitõhusus on veelgi suurem. Märkimata ei saa jätta ka seda, et linnades esineb ebaproportsionaalselt palju sotsiaalseid probleeme ja vaesust. Kuna Euroopa 2020. aasta strateegia eesmärk on suurendada tööhõivet ning vähendada vaesust ja tõrjutust, peavad linnad tegelema puudustkannatavate inimeste ja tööturult kõrvalejäänute küsimusega, eelkõige EL 15 riikides.

Käesolev aruanne on oluliseks strateegiliseks aluseks ühtekuuluvuspoliitika programmide koostamisel ajavahemikuks 2014–2020. Selles esitatakse põhimõtteliselt lähteolukord seoses Euroopa 2020. aasta strateegia eesmärkide saavutamisega ning ülevaade, kui kaugel ollakse riiklike eesmärkide saavutamisest. Tulevases ühtekuuluvuspoliitika programmis tuleb üksikasjalikult kirjeldada, kuidas need programmid aitavad neid eesmärke konkreetselt saavutada. Kuidas aitavad investeerimisprogrammid neid näitajaid muuta? Kas soodsa arengu tagamiseks saab kindlaks määrata vahe-eesmärgid või -näitajad? Ühtekuuluvuspoliitika programmid annavad võimaluse koostada sidusaid strateegiaid, mis on keskendatud iga territooriumi konkreetsetele vajadustele ning mis kajastavad eri liiki investeeringute vahelisi kompromisse ja sünergiaid.

Tabel 1. Näitajad piirkondade liikide lõikes

[pic]

[1] F. Barca, Ühtekuuluvuspoliitika reformimise tegevuskava, 2009 (http://ec.europa.eu/regional_policy/policy/future/barca_en.htm); ning uuring „Tasakaal sektoripõhise ja integreeritud lähenemisviisi vahel ning ELi liikmesriikide piirkondlike tasandite osalemine” (http://ec.europa.eu/regional_policy/information/studies/index_en.cfm#2).

[2] Majanduslikku, sotsiaalset ja territoriaalset ühtekuuluvust käsitlev viies aruanne, 2011 (http://ec.europa.eu/regional_policy/sources/docoffic/official/reports/cohesion5/index_et.cfm).

[3] SEK(2011) 590 (http://ec.europa.eu/regional_policy/consultation/5cr/pdf/5cr_result_sec2011590.pdf).

[4] Vt KOM(2011) 615 (http://ec.europa.eu/regional_policy/what/future/proposals_2014_2020_en.cfm#1).

[5] Vt „Aruka, jätkusuutliku ja kaasava majanduskasvu strateegia” KOM(2010) 2020 (http://ec.europa.eu/europe2020/documents/related-document-type/index_et.htm).

[6] Vt „Piirkondade ülevaade”, OECD, 2011.

[7] Vt kuues eduaruanne: loovad ja innovatiivsed piirkonnad, KOM(2009) 295.

[8] See on Euroopa 2020. aasta strateegia uus innovatsiooni näitaja.

[9] Piirkonnad, kus toetuste andmist alustatakse või toetuse andmist hakatakse järkjärguliselt lõpetama, rühmitatakse üleminekupiirkondadena, sest nad kõik saavad üleminekuabi.

[10] Inimkapitali juhtnäitajad. Policy Brief , V väljaanne, nr 1, P. Ederer jt, Lissaboni nõukogu, Brüssel, 2011 (http://www.lisboncouncil.net/publication/publication/64-leadingindicators.html).

[11] Vt uuring „Tehnoloogilise muutuse piirkondlik mõju 2020. aastal”, Wintjes ja Hollanders, 2010 (http://ec.europa.eu/regional_policy/information/studies/index_en.cfm#1).

[12] http://ec.europa.eu/information_society/digital-agenda/publications/index_en.htm.

[13] Linnastumise määra klassifikatsiooni kohaselt elab 47 % ELi elanikkonnast linnapiirkondades või suurlinnades, 25 % elab väiksemates linnades ja äärelinnades ning 28 % maapiirkondades.

[14] Suurlinnapiirkonnad on üks või mitu NUTSi 3. tasandi piirkonda, mis moodustavad linnastu, kus elab kokku üle 250 000 elaniku. Täpsema teabe saamiseks vt Regional Focus , 01/2011, L. Dijkstra ja H. Poelman, 2011.(http://ec.europa.eu/regional_policy/information/focus/index_en.cfm).

[15] Vt Eurostati piirkondliku statistika aastaraamat 2011, 16. peatükk.

[16] Vt ESPONi vahearuanne teiseste kasvukeskuste kohta.

[17] Vt „Ressursitõhusa Euroopa tegevuskava”, KOM(2011) 571.

[18] Kliima- ja energiapaketi raames saavutatakse heitkoguste üldine vähendamine järgmiste meetmetega: 1) ELi heitkogustega kauplemise süsteem (ETS) ning 2) jõupingutuste jagamise otsus. Viimati nimetatud otsusega kehtestatakse ajavahemikuks 2013–2020 iga-aastased riiklikud ja siduvad kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamise sihid, võttes aluseks 2005. aasta, ETSiga hõlmamata sektorites, näiteks transport, hooned, põllumajandus ja jäätmed. Ühtekuuluvuspoliitika meetmetel võib olla oma osa kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamisel neis sektorites, kuid nendega ei tohiks toetada ETSiga juba hõlmatud heitkoguste vähendamist.

[19] Maailma energiaülevaade 2008, IEA, Pariis, 2008.

[20] Ülejäänud erinevus võib tuleneda maapiirkondades paikneva energiamahuka tootmise suuremast osakaalust.

[21] The green metropolis , D. Owen, Riverhead, 2009, ning Triumph of the City , E. Glaeser, The Penguin Press, 2011.

[22] See näitab töökohtade arvu, mida on vaja selleks, et kõigis ühtekuuluvuspiirkondades oleks tööhõivemäär vähemalt 75 %. Sellise tööhõivemäära saavutamiseks ELi kõigis piirkondades on vaja 23 miljonit töökohta. Arv, mis on vajalik selle eesmärgi saavutamiseks ELi tasandil, on väiksem (17,6 miljonit), sest üle 75 % tööhõivemääraga piirkonnad kompenseerivad teiste piirkondade madalamat määra.

[23] Hinnangud põhinevad töökohtade praegusel arvul ja Eurostati piirkondliku elanikkonna prognoosidel.

[24] Linnaaudit näitab, et need kõrgemad töötuse määrad ei jagune kõikide linnade vahel võrdselt, vaid mõjutavad mõnda linna ja naabruskonda rohkem kui teisi.

[25] Euroopa linnade olukorda käsitlev aruanne, Euroopa Komisjon, 2007 ja 2010(http://ec.europa.eu/regional_policy/activity/urban/audit/index_et.cfm).

[26] See on eriti jahmatamapanev, sest vaesusriski määra arvutamisel ei võeta arvesse, et linnapiirkonnas elamine on kulukam, mistõttu selle puhul tõenäoliselt alahinnatakse vaesusriski määra linnades.

[27] Vt näiteks ESPONi linnade tulevikuväljavaateid käsitlev (FOCI) uuring (http://www.espon.eu/main/Menu_Projects/Menu_AppliedResearch/foci.html).

[28] Vt ka vaesust ja sotsiaalset tõrjutust maapiirkondades käsitleva uuringu lõpparuanne, Euroopa Komisjon, 2008 (http://ec.europa.eu/social/BlobServlet?docId=2087&langId=en).