KOMISJONI TEATIS

Juhend Euroopa Liidu toimimise lepingu (ELTL) artiklite 34–36 kohta

(EMPs kohaldatav tekst)

(2021/C 100/03)

Eessõna

2020. aasta märtsis vastu võetud pikaajaline tegevuskava ühtse turu normide paremaks rakendamiseks ja täitmise tagamiseks (edaspidi „täitmise tagamise tegevuskava“) (1) seab ühtse turu ja selle normide täitmise tagamise kesksele kohale. Normide järgimise parandamiseks ja turu killustumise vältimiseks nähakse täitmise tagamise tegevuskava 1. meetmega ette, et komisjon annab liikmesriikide ametiasutustele ja sidusrühmadele konkreetsemaid suuniseid. Samuti nähakse sellega ette Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklite 34–36 kohaldamise suuniste ajakohastamine.

Seetõttu on komisjon käesolevaid suuniseid ajakohastanud. Selle dokumendi eesmärk on hõlbustada kaupade vaba liikumist käsitleva liidu õiguse kohaldamist, tõhustada normide täitmise tagamist ning suurendada hüvesid, mida kaupade siseturg võib ELi ettevõtjatele ja tarbijatele pakkuda. Sellega soovitakse anda parem arusaam Euroopa Liidu toimimise lepingu (ELTL) artiklite 34–36 kohaldamisest, võttes arvesse Euroopa Liidu Kohtu kõige asjakohasemat kohtupraktikat selles valdkonnas. Samuti on selle eesmärk kindlustada kaupade vaba liikumise põhimõtte ühtne kohaldamine kogu siseturul, aidates kõrvaldada kõik allesjäänud takistused ja hoides ära uute takistuste tekkimise.

Juhend põhineb eelmisel, 2009. aasta versioonil (2) ning selles on käsitletud viimase üheteistkümne aasta kõige asjakohasemat Euroopa Liidu Kohtu praktikat, et tagada terviklik ja ajakohane ülevaade ELTLi artiklite 34–36 kohaldamisest. Juhendit ei saa pidada ammendavaks, kuigi selles tehakse kokkuvõte asjakohasest kohtupraktikast ning esitatakse lisamärkusi. Juhend ei ole õiguslikult siduv dokument.

Juhendis mainitud ELi õigusaktid ja kohtuotsused on avaldatud EUR-Lexis (3) ning kohtuotsused on avaldatud ka Euroopa Liidu Kohtu veebisaidil (4).

SISUKORD

1 KAUPADE VABA LIIKUMISE ROLL JA TÄHTSUS SISETURUL 41

2. ALUSLEPINGU SÄTTED 41

3. ELTLI ARTIKLI 34 KOHALDAMISALA 42

3.1. Üldtingimused 42

3.1.1. Ühtlustamata valdkond 42

3.1.2. „Kaupade“ tähendus 42

3.1.3. Adressaadid 43

3.1.4. Aktiivsed ja passiivsed meetmed 44

3.2. Territoriaalne kohaldamisala 45

3.3. Piiriülene kaubandus 45

3.4. ELTLi artikli 34 kohaste piirangute liigid 46

3.4.1. Koguselised piirangud 46

3.4.2. Samaväärse toimega meetmed 46

3.4.2.1. Kasutuspiirangud 47

3.4.2.2. Diskrimineerivad müügitingimused 48

3.5. Vastastikuse tunnustamise põhimõte 49

4. MEETMETE LIIGID 51

4.1. Importimisega (impordilitsentsid, inspektsioon ja kontroll) seotud siseriiklikud õigusnormid 51

4.2. Kohustus määrata importivas liikmesriigis esindaja või tagada seal ladustamisvõimalus 51

4.3. Konkreetsete toodete/ainete riiklikud keelud 52

4.4. Hinnameetmed 53

4.5. Lubade andmise menetlused 55

4.5.1. Tüübikinnitus 55

4.5.2. Mootorsõidukite registreerimine 56

4.6. Reklaamipiirangud 56

4.7. Tehnilised eeskirjad, mis sisaldavad nõudeid kaupade esitlemisele (kaal, koostis, esitlemine, märgistus, kuju, suurus, pakend) 57

4.8. Päritolutähised, kvaliteedimärgid, kodumaiste toodete ostmisele õhutamine 58

4.9. Kaugmüügipiirangud (internetimüük, postimüük jms) 59

4.10. Pandikohustused 59

4.11. Hüvitamine ja paralleelimport 60

4.12. Riigikeele kasutamise kohustus 62

4.13. Kaupade isiklikuks tarbeks importimise piirangud 62

5. PÕLLUMAJANDUSTOOTED 63

6. EKSPORDIPIIRANGUD (ELTLI ARTIKKEL 35) 64

6.1. Mõiste „eksport“ määratlus 64

6.2. Koguselised piirangud ja samaväärse toimega meetmed 64

7. KAUBANDUSPIIRANGUTE PÕHJENDAMINE 66

7.1. ELTLi artikkel 36 66

7.1.1. Kõlblus, avalik kord ja avalik julgeolek 67

7.1.2. Inimeste, loomade ja taimede elu ja tervise kaitsmine (ettevaatuspõhimõte) 68

7.1.3. Kunstilise, ajaloolise või arheoloogilise väärtusega rahvusliku rikkuse kaitsmine 69

7.1.4. Tööstus- ja kaubandusomandi kaitsmine 69

7.2. Kohustuslikud nõuded 71

7.2.1. Keskkonnakaitse 72

7.2.2. Tarbijakaitse 73

7.2.3. Muud kohustuslikud nõuded 73

7.3. Proportsionaalsuse kriteerium 74

7.4. Tõendamiskohustus 76

8. SEOS MUUDE VABADUSTEGA JA KAUPADE VABA LIIKUMIST KÄSITLEVATE ALUSLEPINGU ARTIKLITEGA 76

8.1. Põhivabadused 76

8.1.1. ELTLi artikkel 45 – töötajate vaba liikumine 76

8.1.2. ELTLi artiklid 49 ja 56 – asutamisvabadus ja teenuste osutamise vabadus 77

8.1.3. ELTLi artikkel 63 jj – kapitali ja maksete vaba liikumine 79

8.2. Teised asjaomased aluslepingu artiklid 79

8.2.1. ELTLi artikkel 18 – kodakondsuse alusel diskrimineerimise keeld 79

8.2.2. ELTLi artiklid 28 ja 30 – tolliliit 80

8.2.3. ELTLi artikkel 37 – riigimonopolid 80

8.2.4. ELTLi artikkel 107 – riigiabi 82

8.2.5. ELTLi artikkel 110 – maksusätted 83

8.2.6. ELTLi artikkel 351 84

9. ELTLI ARTIKLITE 34 JA 35 TÄITMISE TAGAMINE 84

9.1. Vahetu õigusmõju – eraõiguslik jõustamine 84

9.2. SOLVIT 84

9.3. ELTLi artiklites 258 ja 260 sätestatud rikkumismenetlus 85

9.3.1. Rikkumismenetlus 85

9.3.2. Kaebused 85

10. ASJAOMASED TEISESED ÕIGUSAKTID 86

10.1. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 9. septembri 2015. aasta direktiiv (EL) 2015/1535, millega nähakse ette tehnilistest eeskirjadest ning infoühiskonna teenuste eeskirjadest teatamise kord 86

10.2. Määrus (EL) 2019/515 – vastastikuse tunnustamise määrus 87

10.3. Määrus (EÜ) nr 2679/98 – nn maasikamäärus 87

1. KAUPADE VABA LIIKUMISE ROLL JA TÄHTSUS SISETURUL

Üks Euroopa Liidu suurimaid saavutusi on siseturg. See on Euroopa projekti keskmes ning on viimastel aastakümnetel hoogustanud majanduskasvu ja toonud konkreetset kasu nii Euroopa tarbijatele kui ka ettevõtjatele. Selliste tervisekriiside ajal nagu COVID-19 pandeemia on hästitoimiv ühtne turg veelgi olulisem. See võimaldab toodete vaba ringlust, tagab nende kättesaadavuse ja jõudmise enim puudust kannatavate inimesteni kogu ELis.

Kõigi liikmesriikide majanduse ühiseks taastumiseks on vajalik ka ühtse turu terviklikkus. Seoses sellega siseturg mitte ainult ei toeta laiema tootevaliku kättesaadavust ELi kodanikele, vaid kindlustab ka ELi ettevõtjatele ulatusliku siseturu olemasolu, mis soodustab kaubandust ja konkurentsi ning suurendab tõhusust.

Siseturg võimaldab praegu hõlpsalt müüa ja osta kaupu 27 ELi liikmesriigis, kus elab kokku üle 450 miljoni inimese, lisaks tagab see tarbijatele laia tootevaliku. Samal ajal on kaupade vaba liikumine kasulik ka ettevõtjatele, sest kaubavahetus moodustab ligikaudu 75 % liidusisesest kaubandusest. Ühtne Euroopa turg aitab ELi ettevõtjatel luua tugeva platvormi avatud ja mitmekesises konkurentsikeskkonnas. See tugevus edendab ELis majanduskasvu ja töökohtade loomist ning annab Euroopa ettevõtjatele maailmaturul edu saavutamiseks vajalikud ressursid. Nõuetekohaselt toimiv kaupade siseturg on seega äärmiselt oluline, kui pidada silmas ELi praegust ja tulevast õitsengut üleilmastunud majanduses (5).

Õiguslikust vaatepunktist on kaupade vaba liikumise põhimõte olnud üks siseturu loomise ja arendamise põhielemente. ELTLi artiklites 34–36 on kindlaks määratud selle põhimõtte ulatus ja sisu, keelates põhjendamatud piirangud liidusiseses kaubanduses. Neid artikleid kohaldatakse siiski ainult ühtlustamata valdkondades.

Ühtlustamisõigusaktid on ELi määrused ja direktiivid, mille eesmärk on kehtestada ühised normid, mida kohaldatakse kõigis liikmesriikides. Kui määrused on vahetult kohaldatavad ja siduvad õigusaktid, mida tuleb kohaldada tervikuna kogu ELis, siis direktiivid on õigusaktid, millega seatakse üksnes eesmärk, mille kõik liikmesriigid peavad saavutama. Ühtlustatud õigusaktides on siseturu tähendust paljudes valdkondades täpsustatud ja sel moel piiritletud kaupade vaba liikumise põhimõtet seoses konkreetsete toodetega. Aluslepingu põhimõtete esmane funktsioon siseturu peamise tugisamba ja kaitsevõrguna on siiski püsinud muutumatu.

Kaupade vaba liikumine hõlmab tänapäeval paljusid poliitikavaldkondi ning sobib hästi kokku vastutustundliku siseturuga, mis tagab hõlpsa juurdepääsu kvaliteetsetele toodetele ning samas ka teiste avalike huvide kõrgetasemelise kaitse.

2. ALUSLEPINGU SÄTTED

Aluslepingu peamised sätted, mis reguleerivad kaupade vaba liikumist, on järgmised:

— ELTLi artikkel 34, mis on seotud ELi sisese impordiga ning millega on keelatud liikmesriikidevahelised „koguselised impordipiirangud ja kõik samaväärse toimega meetmed“; see on sõnastatud järgmiselt: „Keelatakse liikmesriikidevahelised koguselised impordipiirangud ja kõik samaväärse toimega meetmed“.

— ELTLi artikkel 35, mis on seotud ekspordiga ühest liikmesriigist teise ja millega samamoodi on keelatud „koguselised ekspordipiirangud ja kõik samaväärse toimega meetmed“. See on sõnastatud järgmiselt: „Keelatakse liikmesriikidevahelised koguselised ekspordipiirangud ja kõik samaväärse toimega meetmed“.

— ELTLi artikkel 36, millega on ette nähtud teatavatel konkreetsetel alustel põhjendatud erandid ELTLi artiklites 34 ja 35 sätestatud siseturuvabadustest. See on sõnastatud järgmiselt: „Artiklite 34 ja 35 sätted ei välista ekspordi, impordi või transiitkaupade suhtes kehtestatud keelde või piiranguid, kui need on õigustatud kõlbluse, avaliku korra või avaliku julgeoleku seisukohalt; inimeste, loomade või taimede elu ja tervise kaitsmiseks; kunstilise, ajaloolise ja arheoloogilise väärtusega rahvusliku rikkuse või tööstus- ja kaubandusomandi kaitsmiseks. Sellised keelud või piirangud ei kujuta endast siiski suvalise diskrimineerimise vahendit või liikmesriikidevahelise kaubanduse varjatud piiramist“.

Aluslepingu peatükk, mis käsitleb liikmesriikidevaheliste koguseliste piirangute keelamist, sisaldab ka kaubanduslike riigimonopolide kohandamist reguleerivaid norme ELTLi artiklis 37. Selle artikli rolli ja seost ELTLi artiklitega 34–36 kirjeldatakse lühidalt käesoleva juhendi 6. peatükis, milles käsitletakse ka muid aluslepingu artikleid.

3. ELTLI ARTIKLI 34 KOHALDAMISALA

3.1. Üldtingimused

3.1.1. Ühtlustamata valdkond

ELTLi artiklitega 34–36 on kehtestatud küll kaupade vaba liikumise põhimõte, kuid need ei ole ainsad õiguslikud mõõdupuud, mille alusel hinnatakse riiklike meetmete vastavust siseturu eeskirjadele. Neid aluslepingu artikleid kohaldatakse, kui asjaomast toodet ei ole ELi ühtlustamisõigusaktides käsitletud või kui seda on käsitletud üksnes osaliselt. Seda tehakse juhul, kui asjaomase toote tehniline kirjeldus või müügitingimused tuleb ELi direktiivide või määruste abil ühtlustada. Seega on põhireegel, et kui teatav valdkond on liidu tasandil ulatuslikult ühtlustatud, tuleb hinnata seda puudutavat riiklikku meedet lähtuvalt selle ühtlustamismeetme sätteist, mitte lähtuvalt esmase õiguse normidest (6). Kui aga on vääralt üle võetud teisesed õigusaktid, mille eesmärk on kõrvaldada tõkked siseturul, võivad isikud, kes on sellise väära ülevõtmise tõttu kahju saanud, tugineda liidu õiguse rikkumisest tuleneva liikmesriigi vastutuse alusena aluslepingu sätetele kaupade vaba liikumise kohta (7).

Seega, kui on olemas asjaomased teisesed õigusaktid, tuleb nendega seotud riiklikke meetmeid hinnata ühtlustamissätete alusel (8). See tuleneb asjaolust, et ühtlustamisõigusakte võib mõista kui kaupade vaba liikumise põhimõtte põhistamist, millega kehtestatakse konkreetsete toodete puhul järgitavad õigused ja kohustused.

Seda võib täheldada kohtuasjas C-292/12: Ragn-Sells, mis puudutas teatavaid hankedokumente, mille linnavalitsus koostas oma territooriumil tekkinud jäätmete kogumise ja veo teenuse kontsessiooni andmise menetluses. Kohus märkis, et kuna Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 1013/2006 jäätmesaadetiste kohta (9) eesmärk on kehtestada ühtlustatud kord niisuguste menetluste jaoks, millega piiratakse jäätmete liikumist keskkonnakaitse tagamise eesmärgil, ei ole vajalik kontrollida, kas riiklik meede on kooskõlas ELTLi artiklitega 34–36 (10). Aluslepingu sätted, mis käsitlevad kaupade vaba liikumist, ei ole minetanud oma tähtsust ka pärast mitut aastakümmet kestnud tööd, mille käigus on liidu seadusandja tegelenud ühtlustatud eeskirjade süsteemi loomisega; aluslepingu sätete kohaldamisala on endiselt märkimisväärne. Pole ebatavaline, et teatavaid valdkondi ei ühtlustata kas üldse või ühtlustatakse vaid osaliselt. Kui ühtlustamisõigusakte ei õnnestu kindlaks teha või need pole ammendavad, kohaldatakse ELTLi artikleid 34–36. Selles suhtes toimivad aluslepingu artiklid kaitsevõrguna, mis tagab, et kõiki siseturul esinevaid kaubandustõkkeid saab kontrollida, hinnates nende vastavust liidu õigusele.

3.1.2. „Kaupade“ tähendus

ELTLi artiklid 34 ja 35 hõlmavad igat liiki kaupade ja toodete importi ja eksporti. Aluslepingu artikleid saab kohaldada kõigi kaupade suhtes, millel on majanduslik väärtus: „kaupadena aluslepingu tähenduses tuleb mõista tooteid, mida saab rahas hinnata ja mis võivad iseenesest olla kaubanduslike tehingute esemeks“ (11).

Euroopa Kohus on oma kohtupraktikas selgitanud konkreetsete toodete nõuetekohast määratlust. Näiteks kunstiteoseid tuleb käsitada kaupadena (12). Mündid, mis ei ole enam vääringuna ringluses, kuuluvad samamoodi nagu pangatähed ja tšekid kaupade määratluse alla, (13) mitterahalised annetused aga mitte (14). Jäätmeid tuleb käsitada kaubana, olenemata sellest, kas neid on võimalik ringlusse võtta või korduskasutada (15). Elektrit (16) ja maagaasi (17) käsitatakse samuti kaupadena, nagu ka inimverd, vereplasmat ja neist valmistatud ravimeid (18).

Oluline on agaaluslepingus sätestatud vabaduste alusel õiguslikult eristada kaupu ja teenuseid (19). Näiteks kala on kindlasti kaup, aga kalapüügiõigused ja õngepüügiload ei ole tingimata hõlmatud kaupade vaba liikumise põhimõttega. Pigem on nende puhul tegemist teenuse osutamisega aluslepingu nende sätete tähenduses, mis käsitlevad teenuste osutamise vabadust (20). Kui riigi meede mõjutab nii teenuste osutamise vabadust kui ka kaupade vaba liikumist, võib kohus uurida meedet seoses mõlema vabadusega. Näiteks kohtuasjas C-591/17: Austria vs. Saksamaa, mis puudutas taristu kasutustasu ja Saksamaal registreeritud sõidukite omanikele ette nähtud vabastust mootorsõidukimaksust, tugines komisjon meetme hindamisel ELTLi artiklile 34 ja ELTLi artikli 56 kohasele teenuste osutamise vabadusele. Samuti analüüsis kohus juhtumit seoses mittediskrimineerimise põhimõtetega ELTLi artiklis 18 ja seoses ELTLi artikliga 92, millega on keelatud igasugune diskrimineerimine transpordi valdkonnas (21).

3.1.3. Adressaadid

ELTLi artiklid 34–36 käsitlevad liikmesriikide meetmeid. Neid sätteid on tõlgendatud laialt, nii et need pole siduvad üksnes riiklikele ametiasutustele, vaid ka kõigile muudele riigi asutustele, sealhulgas kohalikele ja piirkondlikele asutusele (22) ning liikmesriigi kohtu- ja haldusorganitele (23). Ilmselgelt hõlmab see kõikide nende organite meetmeid, mis on avaliku õiguse kohaselt asutatud avalik-õiguslike isikutena. Peale selle võivad ELTLi artiklid 34–36 olla kohaldatavad meetmete suhtes, mida on võtnud valitsusvälised osalejad või muud eraõiguse kohaselt asutatud organid, kui nad täidavad teatavaid riiklikke ülesanded või kui nende tegevus on muul viisil riigiga seostatav. Meetmed, mille on võtnud kutseühendus, kellele on liikmesriigi õigusaktidega antud asjaomasel kutsealal reguleerimis- ja distsiplinaarvolitused, võivad kuuluda ELTLi artikli 34 kohaldamisalasse (24).

Sama kehtib nende organite tegevuse suhtes, mis on asutatud eraõiguse kohaselt, kuid mis on moodustatud seadusega ja mida rahastab peamiselt valitsus või mida rahastatakse teatava sektori ettevõtjate kohustuslikest sissemaksetest ja/või mille liikmete ametisse määrajad on ametiasutused või mille üle ametiasutused teevad järelevalvet ning mida saab seega riigiga seostada (25). Kohtuasjas Fra.bo leidis kohus, et ELTLi artikkel 34 on horisontaalselt kohaldatav eraõigusliku sertifitseerimisasutuse suhtes. Riigi ametiasutused lugesid selle asutuse sertifitseeritud tooted liikmesriigi nõuetele vastavaks. Tänu sellele de facto omandatud pädevusele oli sertifitseerimisasutusel võimalik reguleerida toodete – kõnealusel juhul vasest toruliitmike – turuletulekut Saksamaal (26). Kohus on tunnistanud, et riigiametniku avalikud avaldused on liikmesriigile omistatavad isegi juhul, kui avaldustel puudub õigusjõud, ning neid võib käsitada kaupade vaba liikumise tõketena. See on nii eelkõige siis, kui avalduste adressaadid võivad mõistlikult eeldada, et tegemist on seisukohtadega, mida ametnik väljendab oma ametipädevuse alusel (27).

Kuigi terminit „liikmesriik“ on tõlgendatud laialt, ei kohaldata seda üldjuhul „puhtalt“ erameetmete suhtes, st eraisikute või ettevõtjate võetud meetmete suhtes, sest need ei ole riigile omistatavad. Kohtuasjas C-265/95: komisjon vs. Prantsusmaa leidis kohus aga, et Prantsusmaa ei võtnud tarvitusele kõiki vajalikke ja proportsionaalseid meetmed selleks, et takistada üksikisikute kahjustavat tegevust. Kõnealusel juhul olid Prantsusmaa põllumajandustootjad saboteerinud põllumajandustoodete importi, rikkudes seega ELTLi artiklit 34 koostoimes sama lepingu artikli 4 lõikega 3 (28). Kuigi takistus tekkis üksikisikute tegevuse tulemusel, leiti, et liikmesriik rikkus liidu õigust, kuna ta ei võtnud piisavaid meetmeid asjaomaste kaupade vaba liikumise kaitsmiseks.

ELTLi artiklit 34 on kohaldatud ka ELi institutsioonide võetud meetmete suhtes. Seoses kohtuliku kontrolliga peab ELi seadusandjale võimaldama aga ulatusliku kaalutlusõiguse. Seega võib ELi institutsiooni võetud meetme õiguspärasuses kahelda vaid juhul, kui see meede on ilmselgelt ebasobiv võrreldes pädeva institutsiooni püstitatud eesmärgiga (29).

3.1.4. Aktiivsed ja passiivsed meetmed

ELTLi artikli 34 kohaldamist iseloomustatakse sageli kaitseõigusena ning selle kasutamine piiriülest kaubandust takistavate riiklike meetmete suhtes eeldab tingimata riigi tegevust. Seega on ELTLi artikli 34 kohaldamisalasse jäävad meetmed peamiselt liikmesriikide õigusaktide siduvad sätted. ELTLi artiklit 34 võidakse aga rikkuda ka mittesiduvate meetmetega (30). Nii on see haldustavade puhul, mis võivad kätkeda takistust kaupade vabale liikumisele, kui tavad on teataval määral juurdunud ja üldised (31).

Näited haldustavade kohta, mida Euroopa Kohus peab samaväärse toimega meetmeteks, on järgmised: oma olemuselt protektsionistlik ja diskrimineeriv süsteemne keeldumine tüübikinnituse andmisest frankeerimismasinatele; (32) teistes liikmesriikides seaduslikult toidulisandina või dieettootena toodetud või turustatud ravimtaimepõhiste toodete süstemaatiline klassifitseerimine ravimiks toime alusel ning müügiloa puudumise tõttu Hispaania turult kõrvaldamine; (33) teistes liikmesriikides seaduslikult toidulisandina toodetud või turustatud vitamiinipreparaatide automaatne klassifitseerimine ravimiteks, kui need sisaldavad kolm korda rohkem vitamiine, (34) ning sätestamine, et teistes liikmesriikides seaduslikult toodetud või turustatud rikastatud toiduaineid võib Taanis turustada üksnes juhul, kui näidatakse, et selline toitainetega rikastamine vastab Taani elanikkonna vajadustele (35).

Võttes arvesse liikmesriikide kohustusi vastavalt ELTLi artikli 4 lõikele 3, mille kohaselt peavad liikmesriigid võtma kõik vajalikud meetmed, et tagada aluslepingust tulenevate kohustuste täitmine ja liidu õiguse kasulik mõju, on kohus leidnud, et ELTLi artikkel 34 ei keela üksnes rikkumisena käsitatavat riigi tegevust, vaid ka tegevusetust. See võib kehtida siis, kui liikmesriik jätab võtmata meetmed, mis on vajalikud kaupade vaba liikumise takistuse kõrvaldamiseks; seejuures võib konkreetne takistus tuleneda isegi eraisikute tegevusest. Kohtuasjas C-265/95 otsustati, et Prantsusmaa vastutab selliste riigi põllumajandustootjate tegevuse eest, kes püüdsid piirata põllumajandustoodete importi naaberliikmesriikidest, pidades kinni neid kaupu vedavaid veoautosid või hävitades nende laadungeid. Riigi ametiasutuste sekkumatust nimetatud tegevusse käsitati ELTLi artikli 34 rikkumisena, sest liikmesriigid peavad tagama kaupade vaba liikumise oma territooriumil, võttes vajalikud ja asjakohased meetmed, et takistada eraisikute tegevusest tulenevaid piiranguid (36).

Peale selle võib ELTLi artikkel 34 luua kohustuse saavutada tulemus. Seda kohustust rikutakse, kui liikmesriik ei täida eesmärke tegevusetuse või ebapiisava tegevuse tõttu. Näiteks kohtuasjas C-309/02 leidis kohus eelotsuses, et Saksamaa eeskirjad on ELTLi artikliga 34 vastuolus, kuna ta ei taganud, et eraisikud saaksid tõhusalt osaleda Saksamaa kohustuslikus ühekordsete joogipakendite tagasivõtusüsteemis (37).

3.2. Territoriaalne kohaldamisala

Kohustus järgida ELTLi artiklite 34–36 sätteid kehtib kõikide ELi liikmesriikide suhtes. Peale selle võivad aluslepingu sätted kehtida nende Euroopa territooriumide suhtes, mille välissuhete eest vastutab liikmesriik, ning ka ülemereterritooriumide suhtes, mis sõltuvad liikmesriigist või on liikmesriigiga muul moel seotud (38).

Üksikasjalik loetelu territooriumidest, mille suhtes ELTLi artiklit 34 kohaldatakse, on esitatud käesoleva juhendi lisas.

EFTA riikide puhul, kes on Euroopa Majanduspiirkonna lepingu osalised, ja Türgi puhul reguleerivad nende riikide ja liikmesriikide vahelist kaubavahetust konkreetsete lepingute, mitte ELTLi sätted. Seega võivad Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artikli 8 lõikes 3 osutatud tooted, mis on pärit Islandilt, Liechtensteinist ja Norrast, ELis vabalt liikuda Euroopa Majanduspiirkonna lepingu artikli 11 alusel. Türgist pärit tööstustooted võivad ELis vabalt liikuda EÜ-Türgi assotsiatsiooninõukogu otsuse nr 1/95 (tolliliidu lõppetapi rakendamise kohta) artiklite 5–7 alusel (39).

3.3. Piiriülene kaubandus

ELTLi artiklit 34 kohaldatakse üksnes liikmesriikidevahelise kaubanduse tõkete suhtes. Seega selleks, et juhtumit saaks hinnata selle sätte alusel, on eeltingimuseks piiriülesus. Puhtalt riigisisesed meetmed, mis mõjutavad üksnes kodumaiseid kaupu, jäävad ELTLi artiklite 34–36 kohaldamisalast välja. Piiriülesuse nõude täitmiseks piisab sellest, kui meede võib kaudselt või potentsiaalselt tõkestada liidusisest kaubandust (40).

Teoreetiliselt ei takista aluslepingu sätetes nõutav piiriülesus liikmesriike kohtlemast kodumaiseid tooteid võrreldes importtoodetega vähem soodsalt („vastupidine diskrimineerimine“), aga on ebatõenäoline, et seda praktikas tehakse. Kuigi ELTLi artiklit 34 kohaldatakse juhul, kui kodumaine toode reimporditakse ehk viiakse liikmesriigist välja ja imporditakse seejärel tagasi, (41) ei kohaldata artiklit juhul, kui reimpordi ainus eesmärk on kõrvale hoida riigisisestest õigusnormidest (42).

Piiriülesuse nõue võib olla täidetud ka juhul, kui toode läbib asjaomast liikmesriiki üksnes transiidi käigus. Sellega seoses on ELTLi artiklis 36 selgelt viidatud sellele, et ELTLi artiklite 34 ja 35 sätted hõlmavad „transiitkaupade“ suhtes kehtestatud piiranguid.

Kaupade vaba liikumise põhimõte kehtib liikmesriikidest pärit toodete suhtes ja kolmandatest riikidest pärit toodete suhtes, mis on lastud liikmesriikides vabasse ringlusse. ELTLi artiklis 29 on sätestatud, et kolmandast riigist toodud tooted loetakse liikmesriigis vabas ringluses olevaks, kui on täidetud impordiformaalsused ning tasutud tollimaksud. Kohtuasjas C-30/01: komisjon vs. Ühendkuningriik kinnitas kohus, et ELTLi artikli 29 lõike 2 kohaselt kehtivad liidusisese kaubanduse eesmärgil võetud meetmed samamoodi liikmesriikidest ja kolmandatest riikidest pärit toodete puhul (43).

Väljakujunenud kohtupraktika kohaselt ei jää riiklik meede ELTLi artiklite 34–35 keelust väljapoole pelgalt põhjusel, et meetme põhjustatud takistus on väike ja tooteid saab turustada muul viisil (44). Isegi kui meetme majanduslik tähtsus on suhteliselt väike, meedet kohaldatakse vaid riigi territooriumi väga piiratud geograafilisel alal (45) või meede mõjutab vaid piiratud arvu import-/ eksportkaupu või piiratud arvu ettevõtjaid, võib meede olla samaväärse toimega keelatud meede.

Eeltoodust võib aga eristada riigi meetmeid, mille mõju liikmesriikidevahelisele kaubandusele on liiga ebamäärane ja kaudne, et olla piirav (46). Näiteks kohtuasjas C-297/05 leidis kohus, et Madalmaade rakendatud haldusnõue identifitseerida riiki imporditud sõidukid enne nende registreerimist, ei saa „evida mingisugust pärssivat mõju sõiduki importimisele sellesse liikmesriiki ega muuta importimist vähematraktiivseks“ (47). Seega jäi see meede ELTLi artikli 34 kohaldamisalast välja.

3.4. ELTLi artikli 34 kohaste piirangute liigid

3.4.1. Koguselised piirangud

Koguselisi piiranguid on määratletud meetmetena, millega täielikult või osaliselt piiratakse kaupade importi või transiiti (48). Selline meede on näiteks täielik impordikeeld või kvoodisüsteem (49). Teisisõnu kohaldatakse koguselisi piiranguid, kui on saavutatud teatav impordi või ekspordi ülemmäär. ELTLi artikkel 34 hõlmab aga üksnes mittetariifikvoote, sest tariifikvootide suhtes kehtib ELTLi artikkel 30, millega on keelatud impordi- ja ekspordimaksud ja samaväärse toimega maksud.

Koguselise piirangu aluseks võivad olla õigusnormid või tegemist võib olla lihtsalt haldustavaga. Seega hõlmab ELTLi artikkel 34 ka peidetud ja varjatud kvoodisüsteeme.

3.4.2. Samaväärse toimega meetmed

Mõiste „samaväärse toimega meetmed“ on palju laiem kui koguselised piirangud. Koguselisi piiranguid ja samaväärsega toimega meetmeid ei ole küll kerge täpselt eristada, kuid eristamiseks puudub ka oluline praktiline vajadus, sest õigusnorme kohaldatakse üldjuhul ühtviisi nii koguseliste piirangute kui ka samaväärse toimega meetmete suhtes.

Kohtuasjas Dassonville tõlgendas Euroopa Kohus samaväärse toimega meetmete tähendust ja ulatust (50):

„Kõiki liikmesriikide kaubanduseeskirju, mis võivad otse või kaudselt, tegelikult või potentsiaalselt takistada ühendusesisest kaubandust, tuleb vaadelda koguselise piiranguga samaväärse toimega meetmetena“.

Hilisem kohtupraktika on seda määratlust väiksemate muudatustega kinnitanud. Terminit „kaubanduseeskirjad“ tänapäeval tavaliselt ei kasutata, sest Dassonville’i vormel ei piirdu tegelikult kaubanduseeskirjadega, vaid hõlmab näiteks ka tehnilisi eeskirju ja isegi mittesiduvaid akte.

Euroopa Kohus rõhutas Dassonville'i kohtuasjas, et kõige olulisem element, mis määrab ära, kas riiklik meede kuulub ELTLi artikli 34 kohaldamisalasse, on meetme mõju („[---] võivad otse või kaudselt, tegelikult või potentsiaalselt takistada [---]“) (51). Seega ei ole diskrimineerivus eeltingimus, et riiklik meede kuuluks ELTLi artikli 34 kohaldamisalasse.

Kohtu pöördeline otsus Cassis de Dijoni kohtuasjas (52) kinnitas seda lähenemisviisi. Tunnistades, et liikmesriikide õigusnormide erinevused võivad pärssida kaubavahetust, kinnitas Euroopa Kohus, et ELTLi artikkel 34 võib hõlmata ka neid riiklike meetmeid, mida kohaldatakse võrdselt nii kodumaiste kui ka importkaupade suhtes. Sel juhul võivad liikmesriigid teha erandi, tuginedes mitte üksnes ELTLi artiklile 36, vaid ka kohustuslikele nõuetele; seda terminit kasutati esimest korda kõnealuses kohtuotsuses.

Kokkuvõttes kohaldatakse ELTLi artiklit 34 riiklike meetmete suhtes, millega diskrimineeritakse importkaupu (n-ö vahet tehes kohaldatavad meetmed), ja riiklike meetmete suhtes, mis seaduse kohaselt näivad kehtivat võrdselt nii kodumaiste kui ka importkaupade suhtes, kuid on tegelikkuses importkaupade jaoks koormavamad (n-ö vahet tegemata kohaldatavad meetmed) (53). Koormus tuleneb asjaolust, et importkaubad peavad vastama kahtedele – tootva liikmesriigi ja importiva liikmesriigi – õigusnormidele.

Hiljem on koguseliste piirangutega samaväärse toimega meetmete hulka kaasatud ka muud meetmed, mis võivad turulepääsu takistada (54). Sellega seoses on kohus märkinud kohtuasjas komisjon vs. Hispaania (55) järgmiselt: „kohtupraktikast on selge, et isegi kui meetme eesmärk ega mõju ei ole teistest liikmesriikidest pärit toodete ebasoodsam kohtlemine, kuulub see ELTLi artikli 34 tähenduses koguseliste piirangutega samaväärse toimega meetmete alla, kui see takistab teistest liikmesriikidest pärit kaupade pääsemist liikmesriigi turule“.

Nn turulepääsu kriteerium põhineb eeldusel, et turulepääsu tingimused on importtoodete puhul keerulisemad. Sageli pöörab kohus tähelepanu sellele, kas asjaomane meede võib tarbijate käitumist oluliselt mõjutada, muutes imporditud toote ostmise vähem ahvatlevaks (56).

Seega on samaväärse toimega meetmete määratlus lai ja täieneb pidevalt. Näiteks leidis kohus kohtuasjas C-591/17: Austria vs. Saksamaa, et taristu kasutustasu ja Saksamaal registreeritud sõidukite omanikele ette nähtud vabastus mootorsõidukimaksust võis takistada teistest liikmesriikidest pärit kaupade pääsu Saksamaa turule ja kujutas endast seega kaupade vaba liikumise takistamist. Kohus juhtis tähelepanu asjaolule, et kuigi taristu kasutustasu ei nõutud sisseveetavate kaupade kui selliste pealt, võis see siiski mõjutada kaupu, mida veetakse kuni 3,5-tonnise täismassiga sõiduautodega, mis on registreeritud muus liikmesriigis kui Saksamaal (57).

Veel üks näide samaväärse toimega meetme mõiste dünaamilisusest on kohtuasi C-573/12: Ålands Vindkraft, mis puudutas riiklikku rohelise elektri toetuskava. Kava raames anti sertifikaadid ainult Rootsi taastuvenergia tootjatele, isegi kui nende tarnitud või kasutatud elektrienergia võis hõlmata imporditud elektrienergiat. Kohus leidis, et selline kava võib vähemalt kaudselt ja potentsiaalselt takistada teistest liikmesriikidest pärineva (rohelise) elektri importi. Kohus juhtis tähelepanu asjaolule, et kui liikmesriik ei võta tarvitusele piisavaid meetmeid, et ära hoida kaupade vaba liikumise takistusi, mis on tekkinud, siis häirib see liidusisest kaubandust sama palju kui aktiivne tegutsemine. Seega leidis kohus, et kõne all olev õigusakt kujutas endast koguselise impordipiiranguga samaväärse toimega meedet (58).

3.4.2.1. Kasutuspiirangud

Üsna hiljuti on Euroopa Kohtus praktikas välja kujunenud järgmine piirangute liik: kasutuspiirangud. Kasutuspiirangud on liikmesriigi õigusnormid, millega lubatakse toodet müüa, kuid piiratakse teataval määral selle kasutamist. Kasutuspiirangud võivad sisaldada piiranguid konkreetse kasutuseesmärgi või -viisi kohta, kasutuse valdkonna, aja, ulatuse või liigi kohta. Teatavatel juhtudel võib neid käsitada koguselise piiranguga samaväärse toimega meetmetena.

Sellega seoses võib ära märkida kolm kohtuasja. Esiteks tuleks mainida kohtuasja komisjon vs. Portugal, (59) mis puudutas Portugali seadust, mille kohaselt oli keelatud kinnitada mootorsõidukite akendele toonkilesid. Komisjon väitis, et võimalikud huvitatud isikud, turustajad või üksikisikud ei ostakski toonkilesid, kuna nad teavad, et nad ei või neid mootorsõidukite klaasidele kinnitada (60). Kohus paistis selle argumendiga nõustuvat ja leidis, et „[---] kuna võimalikud huvitatud isikud, ettevõtjad või üksikisikud teavad, et nad ei tohi kinnitada neid kilesid tuuleklaasidele ja reisijapoolsetele külgakende klaasidele, siis ei ole neil mingit huvi selliseid kilesid osta“ (61). Sellest tulenevalt jõudis kohus järeldusele, et Portugal ei täida ELTLi artiklist 34 tulenevaid kohustusi.

Teiseks uuriti kohtuasjas komisjon vs. Itaalia, (62) kas Itaalia oli jätnud täitmata oma ELTLi artiklist 34 tulenevad kohustused, jättes kehtima õigusnormid, mis keelavad mootorratastega vedada järelhaagiseid. Seoses järelhaagistega, mis on spetsiaalselt mõeldud mootorrattaga vedamiseks, leidis kohus, et nende kasutamise võimalused teisiti kui koos mootorratastega on piiratud ning et kui tarbijad teavad, et neil on keelatud kasutada oma mootorratast koos spetsiaalselt sellele mõeldud järelhaagisega, ei ole neil praktiliselt mingit huvi sellist järelhaagist osta (63). Seetõttu peeti nimetatud keeldu ELTLi artikliga 34 vastuolus olevaks.

Kolmandaks puudutas kohtuasi Mickelsson ja Roos (64) eelotsusetaotlust, milles tõstatati küsimus, kas Rootsi õigusnormid jettide kasutamise kohta on vastuolus ELTLi artiklitega 34 ja 36. Rootsi normide kohaselt on jettide kasutamine veeteedel, mida ei käsitata avalike laevatatavate veeteedena, ja veekogudel, millel kohalik omavalitsus ei ole lubanud jette kasutada, keelatud ja karistatav rahatrahviga. Kohus märkis, et kui nende eeskirjade toime seisneb jettide kasutajatele takistuste tegemises nende toodete sobival ja sihtotstarbelisel kasutamisel või nende kasutamise ranges piiramises, siis on nende eeskirjade toimeks kaupade pääsu takistamine liikmesriigi turule. Kuna Rootsis olid jettide kasutamise tegelikud võimalused suhteliselt piiratud, kujutasid riiklikud eeskirjad endast koguseliste impordipiirangutega samaväärse toimega meetmeid (65). Kohus leidis aga, et sellised riiklikud eeskirjad võivad olla õigustatud keskkonnakaitse eesmärgil, kui täidetud on teatavad lisatingimused (66). Kohtuasjas Sandström täpsustas kohus veel enam tingimusi, mille korral võib olla lubatud jettide kasutamise keelamine väljaspool selleks kindlaks määratud veeteid (67).

Nagu ülaltoodust nähtub, lähtutakse ka kasutuspiirangute hindamisel turulepääsu kriteeriumist. Lisaks sellele, et kohus hindab meetme mõju turule, hindab ta ka selle võimalikku mõju tarbijate käitumisele. Kokkuvõttes võib öelda, et meetmed, millega keelatakse konkreetse toote kasutamine täielikult, takistatakse selle kasutamist sobival ja sihtotstarbelisel eesmärgil või piiratakse oluliselt selle kasutamist, võivad kuuluda ELTLi artikli 34 kohaldamisalasse.

3.4.2.2. Diskrimineerivad müügitingimused

Peaaegu 20 aastat pärast Dassonville’i kohtuasja pidas Euroopa Kohus vajalikuks muuta oma praktikat ELTLi artiklis 34 kasutatava mõiste „samaväärse toimega meetmed“ kohaldamisala suhtes. Kohtuasjas Keck ja Mithouard tehtud pöördelises otsuses, mis käsitles kahjumiga edasimüüki keelavat Prantsusmaa õigusakti, (68) lõi kohus seega „müügitingimuste“ mõiste. Kohus märkis, et „teatavaid müügitingimusi piiravate või keelavate siseriiklike õigusnormide kohaldamine teistest liikmesriikidest pärit kaupade suhtes ei ole oma iseloomult niisugune, et see otse või kaudselt, tegelikult või potentsiaalselt takistaks liikmesriikidevahelist kaubandust Dassonville’i kohtuasjas tehtud otsuse tähenduses, kui:

1. sätted kehtivad kõikide riigi territooriumil tegutsevate asjaomaste ettevõtjate suhtes ning

2. avaldavad nii juriidiliselt kui ka faktiliselt ühesugust mõju kodumaiste ning teistest liikmesriikidest pärit toodete turustamisele“ (69).

Õigusnorme, milles on sätestatud nõuded kaupadele, käsitletakse endiselt lähtuvalt Cassis de Dijoni kohtuasjast ning seetõttu loetakse neid iseenesest ELTLi artikli 34 kohaselt. Seevastu müügitingimused kuuluvad ELTLi artikli 34 kohaldamisalasse üksnes tingimusel, et rikkumist väitev osaline suudab tõendada, et need tooteid kas juriidiliselt või faktiliselt päritolu alusel diskrimineerivad.

Kohtuasjas C-591/17: Austria Vabariik kirjeldas kohus müügitingimusi kui liikmesriigi õigusnorme, mis reguleerivad seda, kuidas tohib kaupu turustada (70). Seega kuuluvad müügitingimuste hulka meetmed, mis on seotud turustamistingimuste ja -meetoditega (vt punkt 4.6), (71) kaupade müügi ajaga, (72) kaupade müügi kohaga või piirangutega müüjatele, (73) ning mõnel juhul toodete hinnakujundusega seotud meetmed (vt punkt 4.4) (74). Mõista, mis liiki meetmed on seotud toodete omadustega, on suhteliselt lihtsam kui mõista, mis liiki meetmed kujutavad endast müügitingimusi. Toote omadustega seotud meetmed võivad näiteks olla meetmed, mis käsitlevad toodete kuju, suurust, kaalu, koostist, esitlemist või identifitseerimist (vt punkt 4.7).

Näitena eeltoodu kohta: kohtuasjas Alfa Vita (75) leidis Euroopa Kohus, et liikmesriigi õigusnormid, mille alusel kohaldatakse bake-off-toodete müügile samasuguseid nõudeid kui traditsiooniliste leiva- ja pagaritoodete valmistamisele ja turustamisele, rikuvad ELTLi artiklit 34 ja neid ei saa käsitada müügitingimustena. Kohus jõudis sellisele järeldusele, kuna bake-off-toodete müüjatele esitatav nõue, et nad vastaksid kõikidele eeskirjadele, mis esitatakse traditsioonilistele pagaritöökodadele, ei arvesta toodete eripära ja toob kaasa lisakulusid, muutes nimetatud toodete turustamise seeläbi tunduvalt raskemaks (76).

Nagu nähtub kohtuasjast Sapod Audic ja Eco-Emballages, (77) võidakse müügitingimustena käsitada teatavaid menetlusi või kohustusi, mis ei ole seotud toote ega pakendiga. Asjaomase riikliku meetmega nähti ette, et kõik tootjad või importijad pidid kaasa aitama oma pakendijäätmete kõrvaldamisele või nende kõrvaldamise korraldama. Euroopa Kohus märkis, et meetmega kehtestati üksnes „üldine kohustus identifitseerida kogutud pakendid, mille kõrvaldab heakskiidetud ettevõtja“ (78). Seega leidis Euroopa Kohus, et „normiga kehtestatud kohustus ei ole iseenesest seotud toote ega tema pakendiga ning seega ei ole meetme puhul tegemist eeskirjaga, millega kehtestatakse kaupadele nõudeid, nagu nõuded kaupade märgistamise või pakendamise kohta“ (79). Seega võib normi käsitada müügitingimusena.

Kokkuvõttes on müügitingimused pigem kauba turustamise kui kauba omadustega seotud meetmed, (80) mis jäävad ELTLi artikli 34 kohaldamisalast välja, kui need vastavad kahele Kecki kohtuasjas kehtestatud kumulatiivsele tingimusele, mida on selgitatud eespool.

3.5. Vastastikuse tunnustamise põhimõte

Tehnilised tõkked kaupade vabale liikumisele võivad tekkida siis, kui riigi ametiasutused kohaldavad liikmesriigi õigusnorme, milles sätestatakse nõuded kaupadele, mida teistes liikmesriikides seaduslikult turustatakse. Kaubad, mida „teises liikmesriigis seaduslikult turustatakse“, on sellised kaubad või sellist liiki kaubad, mis vastavad selles liikmesriigis kohaldatavatele asjakohastele õigusnormidele või mille suhtes selles liikmesriigis selliseid norme ei kohaldata ning mis tehakse selles liikmesriigis lõppkasutajatele kättesaadavaks. Kui liikmesriigi õigusnormidega ei rakendada ELi teiseseid õigusakte, kujutavad need endast tehnilisi tõkkeid, mille suhtes kohaldatakse ELTLi artikleid 34 ja 36, isegi kui neid norme kohaldatakse vahet tegemata kõigi toodete suhtes.

Vastastikuse tunnustamise põhimõte sätestati Euroopa Kohtu praktikas. Oma otsuses Cassis de Dijoni kohtuasjas (81) leidis kohus, et liikmesriigi õigusnormid, millega sätestatakse nõuded (näiteks seoses toote määratluse, vormi, suuruse, kaalu, koostise, esitlemise, märgistuse ja pakendiga) toodetele, mis pärinevad teistest liikmesriikidest, kus tooteid seaduslikult toodetakse või turustatakse, kujutavad endast ühtlustamise puudumise korral tõkkeid kaupade vabale liikumisele ning samaväärse toimega meetmeid, mis on ELTLi artikli 34 kohaselt keelatud.

Kui ettevõtja müüb toodet ühes liikmesriigis seaduslikult kooskõlas selles liikmesriigis kohaldatavate riiklike tehniliste eeskirjadega, peaks tal vastastikuse tunnustamise põhimõtte kohaselt olema võimalik müüa seda toodet teistes liikmesriikides, ilma et ta peaks seda kohandama importiva liikmesriigi õigusnormidega.

Seega ei saa sihtliikmesriigid põhimõtteliselt piirata ega keelata selliste toodete turule laskmist, mis ei ole ELi tasandil ühtlustatud ja mida teises liikmesriigis seaduslikult turustatakse, isegi kui tooted valmistati teistsuguste tehniliste ja kvaliteedieeskirjade järgi kui need, mis kehtivad kodumaiste toodete suhtes. Sama kehtib, kui päritoluliikmesriigis ei kohaldata asjaomase toote suhtes tehnilisi eeskirju.

See põhimõte ei ole siiski absoluutne: piirang võib olla põhjendatud avaliku huvi eesmärgiga.

Sellest tulenevalt ei tohiks arvata, et vastastikuse tunnustamisega kaasnevad leebemad tervishoiu-, keskkonna- või ohutusstandardid või et see piirab riikide ametiasutuste suutlikkust teha turujärelevalvet, vaid pigem et see tagab õige tasakaalu kaupade vaba liikumise ja avaliku huvi eesmärkide vahel. Liikmesriigid peavad seda põhimõtet järgima üksnes juhul, kui nende kohaldatavate riiklike tehniliste eeskirjadega hõlmatud õigustatud avalikud huvid on piisavalt kaitstud.

Erandeid kaupade vabast liikumisest tuleb tõlgendada kitsalt (82). Tõkked on põhjendatud üksnes juhul, kui riiklikud meetmed on vajalikud kohustuslike nõuete täitmiseks või ELTLi artiklis 36 loetletud huvide teenimiseks ning kui need on proportsionaalsed õigustatud eesmärgiga. Hiljutises Euroopa Kohtu otsuses, mis käsitleb teatavate märgiste tunnustamisest keeldumist, on see hästi kokku võetud:

„Kaupade vaba liikumise takistused, mis tulenevad liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise puudumisel teistest liikmesriikidest toodud, seal seaduslikult valmistatud ja turustatud kaubale liikmesriigi poolt selliste õigusnormide kohaldamisest, mis näevad ette nõuded, millele see kaup peab vastama, kujutavad endast ELTL artiklis 34 keelatud samaväärse toimega meetmeid, kui nende kohaldamist ei õigusta üldise huvi eesmärk, mis on kaupade vaba liikumise nõuete suhtes esimuslik“ (83).

Samas kohtuasjas märkis kohus ühtlasi, et vastastikuse tunnustamise põhimõte ei ole kohaldatav vabas ringluses oleva kolmandatest riikidest pärit kaubaga ELis kauplemise suhtes, kui seda kaupa ei ole seaduslikult turustatud mõne liikmesriigi territooriumil enne selle eksporti liikmesriiki, mis ei ole see liikmesriik, kus kaup on vabas ringluses (84).

Seega kokkuvõttes on ühtlustamata valdkonnas kehtivast vastastikuse tunnustamise põhimõttest võimalik teha erandeid:

1) üldreegel on, et teises liikmesriigis seaduslikult turustatavatel toodetel on õigus vabalt liikuda, ja

2) üldreegel pole kohaldatav, kui sihtliikmesriik suudab tõendada, et ta peab kehtestama asjaomaste toodete suhtes oma tehnilised eeskirjad põhjustel, mis on sätestatud ELTLi artiklis 36 või Euroopa Kohtu praktikas väljakujunenud kohustuslikes nõuetes, ning lähtudes proportsionaalsuse põhimõttest.

Alates 19. aprillist 2020 kohaldatakse uut Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrust (EL) 2019/515, mis käsitleb teises liikmesriigis seaduslikult turustatavate kaupade vastastikust tunnustamist (85). See asendab Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 764/2008, milles sätestatakse menetlused seoses teatavate riiklike tehniliste eeskirjade kohaldamisega teises liikmesriigis seaduslikult turustatavate toodete suhtes (86).

4. MEETMETE LIIGID

ELTLi artikli 34 kohased samaväärse toimega meetmed esinevad mitmes vormis ja mitmel kujul. Mõnikord on need väga otsesed meetmed, mis on konkreetselt suunatud impordile või võimaldavad kodumaiste kaupade sooduskohtlemist, mõnikord on aga tegemist üldiste poliitiliste otsuste ootamatu kõrvalmõjuga. Viimastel kümnenditel on kohtupraktikast ja ELTLi artiklite 34–36 praktilisest kohaldamisest rikkumismenetlustes korduvalt esile kerkinud teatavad meetmete liigid. Mitut neist on kirjeldatud allpool.

4.1. Importimisega (impordilitsentsid, inspektsioon ja kontroll) seotud siseriiklikud õigusnormid

Riiklikud meetmed, mis on otseselt seotud toodete importimisega teistest liikmesriikidest, võivad raskendada importi ning seetõttu peetakse neid tavaliselt koguseliste piirangutega samaväärse toimega meetmeteks, mis on vastuolus ELTLi artikliga 34. Hea näide on kohustus hankida enne kaupade importi impordilitsents. Et seda liiki formaalsed menetlused võivad põhjustada viivitusi, isegi juhul, kui litsents antakse automaatselt ja liikmesriik ei kavatsegi jätta endale õigust litsentsi andmisest keelduda, võidakse rikkuda seesuguse kohustuse kehtestamisega ELTLi artiklit 34 (87).

Inspektsioone ja kontrolle, näiteks veterinaar-, sanitaar-, fütosanitaar- ja muu kontroll, sealhulgas impordi (ja ekspordi) tollikontroll, käsitatakse artiklite 34 ja 35 tähenduses samaväärse toimega meetmetena (88). Seda liiki kontroll muudab impordi või ekspordi tõenäoliselt raskemaks või kulukamaks kontrollimenetlusega kaasnevate viivituste ja täiendavate veokulude tõttu, mis ettevõtja jaoks kontrolliga võivad kaasneda.

Siseturu asutamisega 1. jaanuaril 1993 sisuliselt kadusid korduvad piirikontrollid kaupade veol. Alates sellest ajast ei tohi liikmesriigid oma piiril kontrolli teha, välja arvatud juhul, kui tegemist on ühe osaga üldisest kontrollisüsteemist, mida rakendatakse samas ulatuses riigi territooriumil ja/või kui tegemist on pistelise kontrolliga. Kui aga kontroll olenemata selle tegemise kohast ulatub importtoodete süstemaatilise kontrollini, käsitatakse seda siiski samaväärse toimega meetmena (89). Selline kontroll võib olla põhjendatud üksnes erandjuhul, kui see vastab rangetele tingimustele (90).

4.2. Kohustus määrata importivas liikmesriigis esindaja või tagada seal ladustamisvõimalus

Euroopa Kohus leidis, et importija kohustus omada kaupade sihtliikmesriigis tegevuskohta on otseses vastuolus artiklitega kaupade vaba liikumise kohta siseturul. Kohus leidis, et tingimus, mille kohaselt teistes liikmesriikides asutatud ettevõtjad peavad kandma impordiliikmesriigis esinduse asutamise kulud, muudab selles liikmesriigis turule tuleku teatavate ettevõtjate, eriti väikeste või keskmise suurusega ettevõtjate jaoks raskeks, kui mitte võimatuks (91). Kohustus määrata esindaja või agent või luua teisene tegevuskoht, büroo või ladustamiskoht importivas liikmesriigis on samamoodi üldiselt ELTLi artikliga 34 vastuolus.

Mõni liikmesriik on püüdnud seda liiki nõudeid õigustada, väites, et need on vajalikud avalikku huvi pakkuvate siseriiklike õigusnormide, mõnel juhul ka kriminaalvastutuse nõuetekohase rakendamise tagamiseks. Euroopa Kohus on selle väite tagasi lükanud. Euroopa Kohus otsustas, et kuigi igal liikmesriigil on õigus võtta oma territooriumil asjakohased meetmed avaliku korra kaitsmiseks, on sellised meetmed põhjendatud vaid juhul, kui täidetud on teatud tingimused. Kindlaks tuleb teha, et meetmed on vajalikud üldist huvi pakkuvate õiguspäraste eesmärkide saavutamiseks ning et neid ei ole võimalik saavutada vahenditega, mis piiravad kaupade vaba liikumist vähem (92). Euroopa Kohus leidis, et „[e]hkki kriminaalkaristustel võib olla karistatava käitumise suhtes heidutav toime, ei taga ja mingil juhul ei tugevda seda toimet [---] ainuüksi sellise isiku olemasolu riigi territooriumil, kes võib tootjat seaduslikult esindada“ (93). Riigi territooriumil esinduse loomise nõue ei anna avaliku huviga seotud eesmärkide seisukohalt seega piisavat lisakaitset, mis õigustaks erandi tegemist ELTLi artiklis 34 sisalduvast keelust.

Riiklike nõuete puhul, mis reguleerivad importkaupade ladustamist, võib samuti olla tegemist ELTLi artikli 34 rikkumisega, kui need meetmed mõjutavad importkaupu kodumaiste kaupadega võrreldes diskrimineerivalt. Siia hulka kuuluvad kõik normid, mis keelavad, piiravad või nõuavad üksnes importkaupade ladustamist. Euroopa Kohus leidis, et riiklik meede, millega nõuti imporditud veinipõhiste piiritusjookide ladustamist vähemalt kuueks kuuks, et täita teatavad kvaliteedimärgistele esitatavad nõuded, on koguselise piiranguga samaväärse toimega meede (94).

Samasuguseid kaubandustõkkeid võidakse tekitada kõigi riiklike eeskirjadega, mille tulemusel on ladude kasutamine täielikult või osaliselt piiratud üksnes kodumaise kauba ladustamisega või millega seatakse importkauba ladustamisele kodumaise kaubaga võrreldes teistsugused ja raskemini täidetavad tingimused. Seega võib riiklik meede, millega soodustatakse kodumaiste kaupade ladustamist, tõkestada kaupade vaba liikumist ELTLi artikli 34 tähenduses.

4.3. Konkreetsete toodete/ainete riiklikud keelud

Konkreetse toote või aine turustamise keeld on kaupade vaba liikumise seisukohalt kõige piiravam meede, mille liikmesriik võib võtta. Enamik riiklikke keelde kehtib toidukaupadele, näiteks vitamiinidele ja teistele toidulisanditele, (95) ning keemilistele ainetele (96).

Liikmesriigid põhjendavad selliseid rangeid meetmeid kõige sagedamini inimeste, loomade ja taimede tervise ja elu kaitsega vastavalt ELTLi artiklile 36 ning Euroopa Kohtu praktikas välja kujunenud kohustuslike nõuetega, näiteks keskkonnakaitsega. Sageli kasutatakse põhjendustes mitut alust. Liikmesriik, kes kehtestab riikliku keelu mõnele tootele/ainele, peab tõendama, et meede on vajalik ning, kui see on asjakohane, et asjaomaste toodete turustamisega kaasneb suur oht näiteks rahvatervisele ning et kõnealused normid vastavad proportsionaalsuse põhimõttele (97). Esitada tuleb kõik asjakohased tõendid, näiteks tehnilised, teaduslikud, statistilised ja toitumisalased andmed (98). Kohtuasja Humanplasma puhul oli piirangu eesmärk küll tagada vere ja verekomponentide kvaliteet ja ohutus ning kaitsta seega rahvatervist, kuid leiti, et see meede läks vajalikust kaugemale (99).

Peale selle peab liikmesriik tõendama, et seatud eesmärki ei ole võimalik saavutada muude vahenditega, mis piiraksid liidusisest kaubandust vähem (100). Näiteks seoses Prantsusmaa keeluga lisada jookidele teatavast piirist suuremas koguses kofeiini otsustas Euroopa Kohus, et „asjakohane märgistus, mis teavitab tarbijaid kangendatud toodete olemusest, koostisainetest ja omadustest, võimaldab tarbijail, kel on oht kõnealustesse toodetesse lisatud toitainet ülemääraselt tarbida, ise otsustada, kas nad soovivad tooteid kasutada“ (101). Seega leidis Euroopa Kohus, et keeld lisada teatavast piirist suuremas koguses kofeiini ei olnud kõige vähem piirav võimalik meede ja ei olnud seega tarbijakaitse eesmärgi saavutamiseks vajalik.

Taani vitamiinide kohtuasjas (102) käsitleti Taani haldustava, mille kohaselt on toidukaupade rikastamine vitamiinide ja mineraalidega keelatud, kui ei ole tõendatud, et rikastamine vastab Taani elanike vajadustele. Esialgu nõustus Euroopa Kohus, et Taani võib ise otsustada, mis tasemel inimeste tervist ja elu kaitsta, võttes arvesse proportsionaalsuse põhimõtte kohaldatavust. Euroopa Kohus märkis aga, et Taani ametiasutustel on kohustus „tõendada igal kõnesoleval juhtumil siseriiklikest toitumisharjumustest lähtudes ja rahvusvaheliste teadusuuringute tulemusi arvesse võttes, et nende õigusnormid on vajalikud osutatud huvide tõhusaks kaitseks“ ning „et kõnealuste toodete turustamine kujutab endast tegelikku ohtu rahvatervisele“ (103). Euroopa Kohus leidis lõpuks, et meede ei olnud „rahvatervisele avalduva tõelise ohu“ seisukohast põhjendatud; see oleks eeldanud üksikjuhtumite kaupa tehtud üksikasjalikku analüüsi, et selgitada välja vitamiinide ja mineraalainete lisamise mõju (104).

Üldiselt on Euroopa Kohus rakendanud seda liiki meetmete suhtes piiravat lähenemisviisi. Valdkondades, kus konkreetse toote või aine mõju kohta näiteks rahvatervisele või keskkonnale puudub teaduslik kindlus, on Euroopa Kohtul aga seda liiki keeldude tagasilükkamine raskemaks osutunud (105). Nendel juhtudel on Euroopa Kohtu üldises hindamises tähtis osa ka nn ettevaatuspõhimõttel (106).

Rahvatervise kaitsega seotud olukordades võib ka juhtuda, et liikmesriigid ei kehtesta teises liikmesriigis lubatud toote või aine lisamise täielikku keeldu, vaid näevad ette, et selle lisamiseks tuleb eelnevalt taotleda luba. Sellistel juhtudel täidavad liikmesriigid oma liidu õigusest tulenevaid kohustusi üksnes juhul, kui kõnealused menetlused on kättesaadavad ja neid on võimalik läbida mõistliku aja jooksul ning kui toote keelamist saab liikmesriigi kohtus vaidlustada. Asjaomane menetlus peab olema sõnaselgelt ette nähtud liikmesriigi ametiasutuste suhtes siduva üldkohaldatava meetmega. Sellise „lihtsustatud menetluse“ iseloomulikud jooned määras Euroopa Kohus kindlaks kohtuasjas C-344/90 (107).

4.4. Hinnameetmed

Ehkki alusleping ei sisalda konkreetseid sätteid hinnakontrolli käsitlevate liikmesriigi õigusnormide kohta, on Euroopa Kohus mitmel korral kohaldanud ELTLi artiklit 34 riiklike hinnakontrollieeskirjade suhtes.

Seda liiki eeskirjad hõlmavad arvukaid meetmeid: miinimum- ja maksimumhinnad, hindade külmutamine, maksimaalsed ja minimaalsed kasumimarginaalid ning edasimüügihindade reguleerimine.

Miinimumhinnad: konkreetse summana fikseeritud miinimumhind, olgugi et seda kohaldatakse vahet tegemata nii kodumaiste kui ka importtoodete suhtes, võib piirata importi, sest see takistab importkauba madalama omahinna kajastumist jaemüügihinnas. See ei lase importijatel kasutada oma konkurentsieelist ning kujutab endast seega ELTLi artikli 34 tähenduses samaväärsega toimega meedet, kuna tarbija ei saa sellest hinnast kasu (108). Miinimumhindu võidakse aga reguleerida ELi tasandil, näiteks liikmesriigi õigusaktidega, milles on sätestatud tubaka miinimumhinnad ja mida tuleks hinnata lähtuvalt nõukogu 21. juuni 2011. aasta direktiivist 2011/64/EL tubakatoodetele kohaldatava aktsiisi struktuuri ja määrade kohta (109).

Kohtuasjas C-221/15: Colruyt, mis käsitles tubakatoodete hinnakujundust Belgias, leidis kohus, et ELTLi artikliga 34 ei ole vastuolus liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt oli jaemüüjatel keelatud tubakatooteid müüa madalama ühikuhinnaga kui hind, mille tootja või importija on toodetele kinnitanud, tingimusel et tootja või importija on selle hinna vabalt määranud (110). Euroopa Kohus leidis selles asjas, et tubakatoodete miinimumhind kujutab endast teatavat müügitingimust, mida kohaldatakse kõigi asjaomaste ettevõtjate suhtes, kes tegutsevad riigi territooriumil, ja mis ei takista teistest liikmesriikidest pärit tubakatoodete pääsu Belgia turule rohkem kui kodumaiste tubakatoodete puhul.

Kohtuasjas Scotch Whisky Association hindas kohus, kas Šotimaa valitsus oli rikkunud ELTLi artiklit 34, kui kehtestas alkoholiühiku miinimumhinna. Meetmete eesmärk oli kõrvaldada turult väga madala hinnaga alkohol ja neid põhjendati rahvatervise kaitsega. Kohus leidis, et asjaolu, et liikmesriigi õigusaktid „takistasid importkauba madalama omahinna kajastumist tarbija makstavas müügihinnas“, kujutas endast samaväärse toimega meedet (111).

Maksimumhinnad: enne Kecki kohtuasja leidis Euroopa Kohus, et ehkki kodumaiste ja importtoodete suhtes vahet tegemata kohaldatav maksimumhind ei ole iseenesest koguselise piiranguga samaväärse toimega meede, võib tal olla samaväärne toime, kui hind fikseeritakse tasemel, mis muudab importtoote müügi kas võimatuks või raskemaks kui kodumaise toote müügi. See võib võtta ära importkauba konkurentsieelise ja/või kui maksimumhind on liiga madal, ei pruugita selles olla arvesse võetud importija kantavaid veokulusid (112).

Hindade külmutamine: enne oma otsust kohtuasjas Keck (vt punkt 3.4.2.2) oli kohus leidnud varasemas kohtupraktikas, et hindade külmutamine, mida kohaldatakse võrdselt kodumaiste ja importtoodete suhtes, ei ole iseenesest koguselise piiranguga samaväärse toimega meede. Hindade külmutamisel võib aga olla de facto samaväärne toime, kui hindade tase on selline, et importtoodete turustamine muutub kas võimatuks või raskemaks kui kodumaiste toodete turustamine (113). Nii on see juhul, kui importijad saavad importtooteid turustada üksnes kahjumiga.

Minimaalsed ja maksimaalsed kasumimarginaalid: need on marginaalid, mis on fikseeritud konkreetse summana, mitte omahinna protsendina. Kecki kohtuasjale eelnevas Euroopa Kohtu praktikas ei käsitatud neid tingimata samaväärse toimega meetmetena ELTLi artikli 34 tähenduses. Sama kehtib jaemüügi fikseeritud kasumimarginaali kohta, mida väljendatakse tootja poolt vabalt määratud jaemüügihinna proportsioonina, vähemalt juhul, kui see tagab jaemüüjale piisava tasu. Seevastu maksimaalne kasumimarginaal, mis fikseeritakse nii kodumaiste kui ka importtoodete suhtes ühtse summana, aga mille puhul ei võeta arvesse impordikulu, kuulub ELTLi artikli 34 kohaldamisalasse (114).

Paistab, et alates Kecki kohtuasjast on Euroopa Kohus sageli leidnud, et riiklikud hinnakontrollieeskirjad kuuluvad müügitingimuste hulka (115). Seega võivad need ELTLi artikli 34 kohaldamisalast välja jääda, kui täidetud on teatavad tingimused. Asjaolu, et hinnakontroll võib kuuluda müügitingimuste hulka, kinnitab kohtuasi Belgapom, milles leiti, et kahjumiga müüki ja väga madala kasumimarginaaliga müüki keelav Belgia õigusakt ei kuulu ELTLi artikli 34 kohaldamisalasse (116).

Hilisemas LIBRO kohtuasjas liigitas kohus hinna fikseerimist käsitleva õigusnormi, mille kohaselt oli saksakeelsete raamatute importijatel keelatud kehtestada hinda, mis on madalam kirjastaja kehtestatud/soovitatavast jaemüügihinnast, teatavaks müügitingimuseks, nagu on määratletud kohtuasjas Keck. Kohus leidis siiski, et see õigusnorm oli tegelikult samaväärse toimega meede, kuivõrd see lõi eraldi regulatsiooni, mille tulemusel koheldi teistest liikmesriikidest pärit kaupu ebasoodsamalt (117).

Deutche Parkinson Vereinigungi kohtuasjas, milles kohus uuris apteegis müüdavate inimtervishoius kasutatavate retseptiravimite hindade fikseerimise süsteemi, kohaldas kohus turulepääsu kriteeriumi, viitamata oma lahendis otseselt Kecki kohtuotsusele. Olles võrrelnud hindade fikseerimise mõju Saksamaal ja teistes liikmesriikides asuvatele apteekidele leidis kohus lõpuks, et see süsteem on koguselise impordipiiranguga samaväärse toimega meede (118). Ta leidis, et postimüügiapteekide võimalused teenuste osas tavaapteekidega konkureerida on piiratud ning seetõttu konkureerivad nad peamiselt hindade alusel, mille tulemusena mõjutas hindade fikseerimine neid rohkem. Kohus viitas oma hinnangus DocMorrise kohtuasjale, mis käsitles Saksamaa õigusakti, millega keelati müüa ravimeid väljaspool apteeke ja seega interneti teel; kohtuotsuse põhjenduskäigus tugineti Kecki kohtuasjale (119).

Nagu eespool märgitud, leidis kohus Scotch Whisky Associationi kohtuasjas, et miinimumhinna kehtestamine kujutab endast turulepääsu kriteeriumi põhjal samaväärse toimega meedet, viitamata sõnaselgelt Kecki kohtuasjale. Ta põhjendas seda sellega, et „käsitletavad õigusnormid [võivad] takistada [---] pääsu [---] turule juba üksnes sellega, et takistavad importoodete madalama omahinna kajastumist tarbija makstavas müügihinnas“ (120).

4.5. Lubade andmise menetlused

Riiklikud süsteemid, millega kehtestatakse kaupade turustamiseks eelneva loa nõue, piiravad importiva liikmesriigi turule pääsemist ning seetõttu käsitatakse neid impordi koguselise piiranguga samaväärse toimega meetmetena ELTLi artikli 34 tähenduses (121). Euroopa Kohus on seadnud rea tingimusi, mille täitmise korral võib eelneva loa nõue olla põhjendatud (122):

— see peab igal juhul põhinema objektiivsetel, mittediskrimineerivatel ja asjaomastele ettevõtjatele ette teadaolevatel kriteeriumidel, nii et riikide ametiasutuste kaalutlusõiguse kasutamine oleks piiratud ja nad ei kasutaks oma õigusi meelevaldselt;

— see ei tohi dubleerida kontrollimeetmeid, mida on muude menetluste käigus kas samas või teises liikmesriigis juba võetud;

— eelneva loa menetlus on vajalik ainult siis, kui järgnevat kontrolli tehakse liiga hilja, et see võiks olla tõeliselt tõhus ja täita oma eesmärki;

— menetlus ei tohiks kestuse ja temast tulenevate ebaproportsionaalsete kulude tõttu heidutada asjaomaseid ettevõtjaid oma äriplaani ellu viimast;

— menetlus ei tohi eeldada tehniliste analüüside tegemist, kui samad analüüsid on teises liikmesriigis juba tehtud ning nende tulemused on kättesaadavad (123).

4.5.1. Tüübikinnitus

Tüübikinnituse nõuetega määratakse kindlaks reguleerivad, tehnilised ja ohutustingimused, millele toode peab vastama. Tüübikinnitus ei piirdu ühegi konkreetse tööstusharuga, sest seda liiki nõuded kehtivad mitmesugustele toodetele: laevavarustusele, mobiiltelefonidele, sõiduautodele ja meditsiiniseadmetele.

Üldiselt nõutakse tüübikinnitust enne, kui antakse luba toote turulelaskmiseks. Vastavust tüübikinnituse nõuetele näitab sageli toote märgistus. Näiteks CE-märgis kinnitab seda liiki nõuetele vastavust kas tootja antud kinnituse või kolmanda isiku tõendi alusel.

Ühised, kogu ELi hõlmavad tüübikinnitusnõuded tavaliselt hõlbustavad toodete turustamist siseturul, kuid riiklikud tüübikinnitused ühtlustamata valdkondades võivad kaupade vaba liikumist takistada. Lisaks muudavad erinevad riiklikud tootestandardid sama toote eri liikmesriikides turustamise tootjate jaoks raskeks ja võivad suurendada nõuete täitmiseks tehtavaid kulutusi. Seetõttu tuleb kohustust hankida enne toodete turulelaskmist riiklik tüübikinnitus käsitada samaväärse toimega meetmena (124).

Liikmesriigil võib olla tervise või ohutusega seotud põhjustel õigus nõuda teises liikmesriigis juba tunnustatud toote suhtes uuesti kontrolli- ja tunnustamismenetluse kohaldamist. Sellistel juhtudel peab importiv liikmesriik aga arvesse võtma eksportivas liikmesriigis (eksportivates liikmesriikides) tehtud katseid või kontrollimisi, mis annavad samaväärsed tagatised või samaväärse kaitse (125).

Kohtuasjas komisjon vs. Portugal (126) ei andnud kontrolliasutus ettevõtjale nõutavat luba imporditud polüetüleentorude paigaldamiseks, kuna riiklik katseasutus ei olnud neid torusid tunnustanud. Ettevõtja sertifikaadid, mida ei tunnustatud, oli välja andnud Itaalia katseasutus. Euroopa Kohus otsustas, et (kõnealusel juhul Portugali) ametiasutused on kohustatud võtma arvesse sertifikaate, mille on välja andnud teise liikmesriigi sertifitseerimisorganisatsioonid, eriti kui liikmesriik neid asutusi sel eesmärgil tunnustab. Kui Portugali ametiasutustel puudus piisav teave, et asjaomaseid sertifikaate kontrollida, oleks nad võinud saada selle teabe eksportiva liikmesriigi ametiasutustelt. Riiklik ametiasutus, kes on saanud taotluse toodet tunnustada, peab omaks võtma ennetava suhtumise.

4.5.2. Mootorsõidukite registreerimine

Mootorsõiduki registreerimisel on vastavalt ELi õigusaktidele üldiselt ette nähtud kolm erinevat toimingut. Esiteks tuleb saada mootorsõiduki tehniliste omaduste kinnitus, mis paljudel juhtudel tähendab EÜ tüübikinnitust. Teatud tüüpi mootorsõidukite puhul on aga siiski vaja järgida riiklikku kinnituskorda. Teiseks tehakse kasutatud sõidukite tehnoülevaatus, mille eesmärk on kontrollida, kas konkreetne mootorsõiduk on registreerimise ajal heas seisukorras. Kolmandaks mootorsõiduk registreeritakse, st antakse sõidukile maanteeliikluse luba, identifitseeritakse asjaomane mootorsõiduk ja väljastatakse sellele registreerimisnumber.

Kohus on kokku puutunud ka selliste sõidukite registreerimisest keeldumisega, mille roolisüsteem, sealhulgas rool, asub paremal. Kohus leidis kohtuasjades C-61/12 ja C-639/11, et sellised õigusnormid on koguseliste impordipiirangutega samaväärse toimega meetmed, kuivõrd need õigusnormid takistavad selliste paremal asuva roolisüsteemiga sõidukite turulepääsu, mis on õiguspäraselt toodetud ja registreeritud teistes liikmesriikides. Kohus märkis, et asjaomane nõue ei olnud liiklusohutuse eesmärgi saavutamiseks vajalik (127).

4.6. Reklaamipiirangud

Reklaamil on turule sisenemisel esmatähtis roll, eriti teises liikmesriigis seaduslikult turustatavate toodete puhul. Reklaami tähtsat rolli ühest liikmesriigist pärit toote sisenemisel teise liikmesriigi turule on tunnustanud nii kohtujuristid (128) kui ka Euroopa Kohus (129). Reklaami eesmärk ja mõju on muu hulgas veenda tarbijaid kaubamärke vahetama või uusi tooteid ostma.

Enne Kecki kohtuasja (vt punkt 3.4.2.2) leidis Euroopa Kohus sageli, et riiklikud meetmed, millega kehtestatakse reklaamipiiranguid, kuuluvad ELTLi artikli 34 kohaldamisalasse. Üks seesugune juhtum oli Oosthoeki kohtuasi, mis käsitles müügiedenduse eesmärgil tasuta kingituste pakkumise keelamist. Euroopa Kohus otsustas, et „õigusnormid, mis piiravad või keelustavad teatavaid reklaamivorme ja müügi edendamise meetodeid, võivad, hoolimata sellest, et need ei reguleeri otse importi, piirata impordi mahtu, kuna mõjutavad importtoodete turustamisvõimalusi“ (130). Alates Kecki kohtuasjast on kohus aga mõnel juhul kasutanud teistsugust lähenemisviisi (reklaamipiirangute käsitamine müügitingimustena). Reklaamiga seotud meetmeid, mis näivad kuuluvat müügitingimuste kategooriasse, peetakse siiski tooteid käsitlevateks normideks, kui paistab, et need mõjutavad toodetele esitatavaid tingimusi (131).

Praegu paistab Euroopa Kohtu tavaline lähenemisviis seisnevat selles, et reklaami- ja müügiedenduse piiranguid käsitatakse müügitingimustena, ning kui need on mittediskrimineerivad, ei kuulu need ELTLi artikli 34 kohaldamisalasse (132). Kui aga meede on diskrimineeriv, kuulub see ELTLi artikli 34 kohaldamisalasse. Riiklikud reklaamipiirangud, mille tulemusel muutub teistest liikmesriikidest pärit kauba müük keerulisemaks kui kodumaise kauba müük, võivad seega kujutada endast koguselise piiranguga samaväärse toimega meedet. Euroopa Kohus on näiteks leidnud, et „toote omaduste reklaamimise täielik keeld“ (133) võib takistada teistest liikmesriikidest pärit toodete turulepääsu rohkem kui tarbijaile tuttavamate kodumaiste toodete turulepääsu (134).

Nagu nähtub eeltoodust, paistab, et Euroopa Kohus seostab piirangu ulatuse diskrimineerimisega. Teisisõnu, kui piirang on täielik, eeldatakse, et sellel on suurem mõju importtoodetele, (135) ja kui piirang on osaline, võib ta mõjutada kodumaiseid ja importtooteid ühtmoodi (136). Tuleb aga rõhutada, et kohtuasjades Dior (137) ja Gourmet (138) tehtud otsused näitasid, et teatavad reklaamikeelud ei pruugi importkaupadele tingimata tugevamat mõju avaldada kui kodumaistele kaupadele.

Kohus on rõhutanud ka, et internetireklaami piirangud ei mõjuta kodumaiste kaupade (asjaomasel juhul kodumaiste ravimite) müüki samamoodi nagu teistest liikmesriikidest pärit ravimite müüki (kohtuasi C-322/01: Deutscher Apothekerverband). Seetõttu võivad internetireklaami piirangud kujutada endast takistust, millega rikutakse ELTLi artiklit 34.

4.7. Tehnilised eeskirjad, mis sisaldavad nõudeid kaupade esitlemisele (kaal, koostis, esitlemine, märgistus, kuju, suurus, pakend)

Nõuded importtoodete kujule, suurusele, kaalule, koostisele, esitlemisele, identifitseerimisele või kättesaadavaks tegemisele võivad sundida tootjaid ja importijaid kohandama neid tooteid selles liikmesriigis kehtivatele eeskirjadele, kus tooted turustatakse, näiteks muutma importtoodete märgistust (139). Kohtuasjas 27/80: Fietje (140) tehtud otsuses leidis Euroopa Kohus, et liikmesriigi otsus kohaldada õigusnormi, millega keelatakse teatavate alkohoolsete jookide müük muu kirjelduse all kui see, mis on teistest liikmesriikidest imporditud jookidele liikmesriigi õiguses ette nähtud, ning mis tingib seega vajaduse muuta märgistust, millega imporditud jooke eksportivas liikmesriigis seaduslikult turustatakse, kujutab endast koguselise piiranguga samaväärse toimega meedet, mis on ELTLi artikli 34 kohaselt keelatud.

Arvestades, et nõuded kaupade esitlemisele on otseselt seotud toote endaga, ei käsitata neid müügitingimustena. Selle asemel käsitatakse neid samaväärse toimega meetmetena ELTLi artikli 34 tähenduses (141).

Näiteks on ELTLi artikliga 34 vastuolus olevaks peetud järgmisi meetmeid:

— range nõue kanda ühtlustamata ehitustoodetele CE-märgis (142);

— nõue, mille kohaselt tuleb margariini müüa kuubikukujulises pakendis, et eristada seda võist (143);

— liikmesriigi keeld turustada väärismetallidest tooteid, millel puudub nõutav (riigi ametlik) proovitempel (144);

— keeld turustada postimüügi teel ning interneti kaudu videoid ja DVDsid, millel puudub kõrgema piirkondliku ametiasutuse või järelevalvet teostava riikliku organisatsiooni klassifitseerimisotsusele vastav vanusepiirangu märge (145).

4.8. Päritolutähised, kvaliteedimärgid, kodumaiste toodete ostmisele õhutamine

Liikmesriigi õigusnormid, millega nõutakse tootel või selle märgistusel toote päritolu märkimist, kujutavad endast ELTLi artikliga 34 vastuolus olevat samaväärse toimega meedet.

Euroopa Kohus on leidnud, et päritolu kohustuslikku märkimist käsitlevad liikmesriigi õigusnormid võivad õhutada tarbijaid ostma kodumaiseid tooteid teistest liikmesriikidest pärinevate samaväärsete toodete kahjuks (146). Kohtu sõnul muudavad sellised õigusnormid teistes liikmesriikides toodetud sarnaste kaupade turustamise liikmesriigis raskemaks ja pidurdavad majanduslikku põimumist Euroopa Liidus, takistades niisuguse kauba müüki, mida liikmesriikide vahel töö jaotamise alusel toodetakse (147). Kohus on samuti märkinud, et ettevõtja huvides võib olla enda toodete päritolu märkimine, ilma et ta oleks selleks kohustatud. Sellisel juhul saab tarbijaid kaitsta võimalike valede või eksitavate päritolutähiste eest, tuginedes sellist käitumist keelavatele olemasolevatele õigusnormidele (148).

Samamoodi on Euroopa Kohus otsustanud, et liikmesriigi õigusaktides sätestatud kvaliteedikavadel, mis on seotud toote päritoluga, võib olla sarnane mõju. Isegi kui selline konkreetne kvaliteedikava on vabatahtlik, ei lakka see olemast samaväärse toimega meede, kui päritolunimetus edendab või tõenäoliselt edendab asjaomase toote turustamist võrreldes toodetega, mille puhul päritolunimetust ei kasutata (149).

Kohus on leidnud, et liikmesriikidel on õigus kehtestada oma territooriumil turustatavate põllumajandustoodete jaoks kvaliteedikavad ja et nad võivad kasutada kvaliteedimärgiseid, mille tingimuseks on selliste kavade järgimine. Sellised kavad ja märgised ei tohi samas olla seotud nõudega, et asjaomane toode peab olema valmistatud asjaomases riigis, vaid peaksid sõltuma üksnes nende objektiivsete omaduste olemasolust, mis annavad tootele seadusega ette nähtud kvaliteedi (150). Seepärast peab selline kava olema kättesaadav igale liidu tootjale või muule potentsiaalsele liidu ettevõtjale, kelle toode vastab nõuetele. Nõudeid, mis raskendavad sellise kava kohaldamist teistest liikmesriikidest pärit toodetele, tuleks vältida, kuna see võib hõlbustada kodumaiste toodete turustamist importtoodete arvelt (151).

Kohus aktsepteeris liikmesriigi õigusaktis sätestatud kvaliteedikavasid, kui see õigusakt lubab importida tooteid teistest liikmesriikidest nimetustega, mida need kannavad, isegi kui need nimetused on sarnased, võrreldavad või identsed liikmesriigi õigusaktis ette nähtud nimetustega (152).

Liikmesriikide ametiasutuste korraldatud reklaamikampaania, mis hõlmab kvaliteedi- ja/või päritolumärgistust, kujutab endast samuti samaväärse toimega meedet ELTLi artikli 34 tähenduses. Kõige tuntum kohtuasi seoses kodumaiste toodete ostmisele ärgitamisega on „Buy Irish“ kohtuasi, (153) milles käsitleti laiaulatuslikku kampaaniat, millega innustati ostma kodumaiseid kaupu. Kohus on ka otsustanud, et kava, mille ametiasutused on kasutusele võtnud eesmärgiga edendada teatavate kindlas riigis või piirkonnas valmistatud toodete turustamist, võib samamoodi innustada tarbijaid ostma selliseid tooteid imporditud toodete asemel (154).

4.9. Kaugmüügipiirangud (internetimüük, postimüük jms)

Seoses info- ja kommunikatsioonitehnoloogia arenguga kasutatakse siseturul kaupadega kauplemisel üha rohkem internetti. Seetõttu on kasvanud Euroopa Kohtule esitatud kohtuasjade arv, mis puudutavad internetitehinguid, mille puhul kaubad liiguvad ühest liikmesriigist teise.

Euroopa Kohtule kohtuasjas DocMorris (155) esitatud küsimused tekkisid siseriiklikus menetluses, milles käsitleti inimtervishoius kasutatavate ravimite internetimüüki muus liikmesriigis kui DocMorrise asukohariigis. Saksamaal tol ajal kehtinud seadusega oli postimüügi teel keelatud müüa ravimeid, mida võis müüa üksnes apteekides.

Liikmesriigi kohtu esimene küsimus oli, kas tegemist on ELTLi artikli 34 rikkumisega, kui heakskiidetud ravimeid, mida võib müüa asjaomases liikmesriigis üksnes apteekides, ei tohi importida kaubanduslikul eesmärgil postimüügi teel teistes liikmesriikides tegevusluba omavate apteekide kaudu internetis esitatud individuaalse tellimuse alusel.

Euroopa Kohus käsitles seda riiklikku piirangut müügitingimusena, mis võib tähendada artikli 34 rikkumist, kui see tingimus on diskrimineeriv. Esiteks, sarnaselt kohtuasjaga De Agostini (156) (reklaami tähtsus asjaomase toote müümisel) rõhutas kohus interneti tähtsust toote müümisel. Seejärel selgitas kohus, kuidas selline täielik keeld on võrreldes Saksamaa territooriumil asuvate apteekidega rohkem takistuseks väljaspool Saksamaad asuvatele apteekidele. Seega rikuti meetmega ELTLi artiklit 34.

Konkreetsemalt leidis Euroopa Kohus, et internet on tähtsam kanal otsepääsuks Saksamaa turule neile apteekidele, mis ei asu Saksamaa territooriumil (157). Kohus selgitas, et keeld mis puudutab rohkem väljaspool Saksamaa territooriumi asuvaid apteeke, võiks võrreldes kodumaiste toodetega takistada just enam teistest liikmesriikidest pärit toodete turulepääsu.

Kohtuasjas Ker-Optika, (158) milles käsitleti liikmesriigi õigusnormi, mille alusel võis kontaktläätsi turustada ainult meditsiinilistele abivahenditele spetsialiseerunud müügikohtades, kinnitas Euroopa Kohus, et kontaktläätsede internetimüügi keelustamisega rikuti riikliku meetmega Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2000/31/EÜ (159) ja ELTLi artikleid 34–36, keelates kontaktläätsede edasise tarnimise tarbijatele.

Hilisem otsus Visnapuu kohtuasjas on seotud Soome alkoholiseadusega, mille kohaselt peab teises liikmesriigis asutatud müüjal olema jaemüügiluba, et importida alkohoolseid jooke nende jaemüügiks Soomes elavatele tarbijatele. Euroopa Kohus leidis, et nõue omada jaemüügiluba alkohoolsete jookide importimiseks, takistab teistes liikmesriikides asutatud ettevõtjatel alkohoolseid jooke vabalt Soome importida ning on seega koguselise impordipiiranguga samaväärse toimega meede ELTLi artikli 34 tähenduses. Samas leidis kohus ka seda, et ELTLi artiklid 34 ja 36 ei välista sellist õigusnormi, tingimusel et see on sobiv rahvatervise ja avaliku korra kaitsmise eesmärgi saavutamiseks (160).

4.10. Pandikohustused

Pandi- ja tagastussüsteemid, eriti jookide sektoris, on põhjustanud viimastel kümnenditel arutelusid seoses keskkonnaalaste õigusaktide ja siseturueeskirjadega. Mitmes liikmesriigis tegutsevatel ettevõtjatel on selliste süsteemide tõttu sageli keeruline müüa sama toodet samas pakendis eri liikmesriikides. Selle asemel peavad tootjad ja importijad kohandama pakendi iga liikmesriigi vajadustele, millega tavaliselt kaasnevad lisakulud. Selliste süsteemide mõju, s.o turgude eraldamine, on sageli vastuolus tõelise siseturu ideega. Seetõttu võib riiklikke nõudeid selles mõttes pidada ELTLi artikli 34 alusel kaubandustõkkeks. Sellegipoolest võivad pandisüsteemid olla õigustatud põhjustel, mis on seotud keskkonnakaitsega.

Kahes 2000. aastate alguse otsuses, mis käsitlevad Saksamaa ühekordsete joogipakendite kohustuslikku pandisüsteemi, kinnitab Euroopa Kohus, et liidu õiguse kohaselt võivad liikmesriigid valida pandi- ja tagastussüsteemi ning üldise pakendikogumissüsteemi vahel või neid kahte süsteemi omavahel kombineerida (161).

Praegu on pandisüsteemid osaliselt reguleeritud ühtlustamisõigusaktiga, st Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. detsembri 1994. aasta direktiiviga 94/62/EÜ pakendite ja pakendijäätmete kohta (162). Samas ei ole 2020. aasta seisuga olemas liiduülest pandisüsteemi. Kui liikmesriigi säte jääb väljapoole asjakohaste direktiivide kohaldamisala, tuleb hinnata selle vastavust ELTLi artiklitele 34–36.

4.11. Hüvitamine ja paralleelimport

Hüvitamine. Liidu õigus ei kahanda liikmesriikide pädevust korraldada oma sotsiaalkindlustussüsteeme (163). Kuna seda valdkonda ei ole ELi tasandil ühtlustatud, määratakse sotsiaalkindlustushüvitiste andmise asjaolud kindlaks iga liikmesriigi seadustega Need seadused võivad aga mõjutada turustamisvõimalusi, mis võivad omakorda mõjutada impordi mahtu. Seega võib liikmesriigi otsus ravimitele tehtud kulutuste hüvitamise kohta avaldada negatiivset mõju ravimite impordile.

Peale selle tuleneb kohtuasjas Duphar tehtud otsusest, et riikliku tervishoiuskeemi raames meditsiiniseadmete hüvitamist reguleerivad liikmesriigi sätted võivad olla ELTLi artikliga 34 kooskõlas, kui on täidetud teatavad tingimused: hüvitatavate ja mittehüvitatavate toodete kindlaksmääramisel ei diskrimineerita tooteid nende päritolu alusel ning tuginetakse objektiivsetele ja kontrollitavatele kriteeriumidele. Lisaks peaks hüvitatavate toodete nimekirja olema võimalik alati muuta, kui see on vajalik seoses ettenähtud kriteeriumide täitmisega. Euroopa Kohtu osutatud „objektiivsed ja kontrollitavad kriteeriumid“ võivad olla seotud sama ravitoimega teiste, odavamate toodete olemasoluga turul, asjaoluga, et asjaomaseid tooteid turustatakse vabalt ilma retseptita, või asjaoluga, et tooted jäetakse hüvitatavate toodete hulgast välja rahvatervise kaitse seisukohast õigustatud farmakoloogilistel ja raviga seotud põhjustel.

Riiklike hüvitamisotsuste kehtestamise menetlusnormid on sätestatud nõukogu direktiivis 89/105/EMÜ, mis käsitleb inimtervishoius kasutatavate ravimite hinnakujundust reguleerivate meetmete läbipaistvust ja nende hõlmamist siseriiklike tervisekindlustussüsteemidega (164).

Kohtuasjas Decker (165) leidis Euroopa Kohus, et liikmesriigi õigusnormid, mille kohaselt peab teisest liikmesriigist ostetud ravimite hinna hüvitamise eelnevalt heaks kiitma liikmesriigi pädev asutus, piiravad kaupade vaba liikumist ELTLi artikli 34 tähenduses, ärgitades kindlustatud isikuid ostma neid tooteid pigem oma kui teisest liikmesriigist, ning võivad seega piirata nende importi teistest liikmesriikidest.

Paralleelimport. Paralleelkaubandus on siseturul seaduslik kaubandusvorm. „Paralleelne“ on see kaubandus selles mõttes, et see hõlmab tooteid, mis on pärit erinevast partiist, ent on kirjelduse kohaselt sarnased toodetega, mida turustatakse tootjate või esialgsete tarnijate jaotusvõrkude kaudu, kuid toimub väljaspool neid võrke (sageli nendega paralleelselt). Paralleelkaubandus tekib ravimite (166) või pestitsiidide (167) hinnaerinevuste tõttu, näiteks kui liikmesriigid määravad või muul viisil kontrollivad oma turul müüdavate toodete hinda. Paralleelkaubandus toob põhimõtteliselt kaasa eluterve konkurentsi ja tarbijate jaoks hinnaalandused ning on siseturu arengu otsene tagajärg, mis tagab kaupade vaba liikumise ja hoiab ära liikmesriikide turgude osadeks jagunemise (168).

Kuigi ravimite ohutus ja esmane turustamine on reguleeritud ELi õigusaktidega, on nende toodete paralleelkaubanduse õiguspärasuse põhimõtted välja kujunenud Euroopa Kohtu otsustest, mis põhinevad kaupade vaba liikumist käsitlevatel aluselepingu sätetel (169).

Paralleelimportijatelt ei saa nõuda samade nõuete täitmist, kui nõutakse esmakordselt müügiluba taotlevatelt ettevõtjatelt, tingimusel et see ei kahjusta inimeste tervise kaitset (170). Kui rahvatervise kaitseks vajalik teave on sihtliikmesriigi pädevatel asutustel juba olemas, kuna toote esmane turustamine on selles liikmesriigis juba toimunud, on paralleelimpordiks vaja litsentsi, mis antakse proportsionaalselt „lihtsustatud“ korras (võrreldes müügiloa taotlemise menetlusega), tingimusel et

— imporditavale tootele on päritoluliikmesriigis antud müügiluba, isegi kui selle müügiloa kehtivus on lõpetatud, eriti kui seda on tehtud muudel põhjustel kui rahvatervise kaitse, nt pelgalt loa omaniku soovil, (171) ning

— imporditav toode on põhimõtteliselt sarnane tootega, millele on sihtliikmesriigis müügiluba juba antud, mis tähendab seda, et need kaks toodet ei pea olema identsed kõikides aspektides, kuid peavad vähemalt olema toodetud sama koostisega, kasutades sama toimeainet, ning omama sama ravitoimet (172). Seega ei saa müügiloa andmisest keeldumist põhjendada rahvatervise kaitsega, kui selle keeldumise põhjuseks on pelgalt asjaolu, et kahel ravimil ei ole sama päritolu (173).

Peale selle ei saa liikmesriikide ametiasutused keelduda paralleelimpordiloa andmisest vaid põhjustel, mis on seotud asjaomast ravimit käsitlevate dokumentide puudumisega, kui neil on õiguslikud ja haldusvahendid kõnealuste dokumentide hankimiseks (174). Samuti ei saa nad keelduda veterinaarravimite paralleelimpordiloa väljaandmisest neile, kes soovivad ravimeid importida selleks, et kasutada neid oma loomakasvatusettevõttes (175).

Lisaks tuleb paralleelkaubandust eristada reimpordist. Näiteks ravimite puhul tähendab see tehinguid, millega ravimid imporditakse liikmesriiki, kus neil on olemas müügiluba, kusjuures teise liikmesriigi apteek on need ravimid eelnevalt ostnud importiva liikmesriigi hulgimüüjalt. Selles suhtes on Euroopa Kohus otsustanud, et liikmesriigis valmistatud toode, mis on eksporditud ja seejärel sellesse liikmesriiki reimporditud, on imporditud toode samamoodi nagu toode, mis on toodetud mõnes teises liikmesriigis (176). Samas on kohus juhtinud tähelepanu sellele, et see järeldus ei kehti, kui on kindlaks tehtud, et asjaomaste toodete ekspordi ainus eesmärk oli nende reimportimine, selleks et vältida vaatlusaluste õigusnormide kohaldamist (177).

4.12. Riigikeele kasutamise kohustus

Ühtlustamata valdkondades kehtestatud keelenõuded võivad samuti olla liidusisese kaubanduse tõke, kui need põhjustavad teistest liikmesriikidest pärit toodete puhul lisakoormust. Seega võivad need olla ELTLi artikli 34 alusel keelatud, kui teistest liikmesriikidest pärit tooted tuleb märgistada teistmoodi, kuna sellega kaasnevad täiendavad pakkimiskulud (178). Mõnel juhul võib riigikeele kasutamine olla siiski vajalik, et tarbijad saaksid kergesti aru asjaomase toote kohta esitatud teabest (179).

Euroopa Kohus tegi Yannick Geffroy kohtuasjas (180) otsuse, et ELTLi artiklit 34 „tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus siseriiklik õigusnorm [---], millega nõutakse konkreetse keele kasutamist toiduainete märgistamisel, jätmata võimalust kasutada mõnda muud ostjatele kergesti arusaadavat keelt või tagada, et ostjat teavitatakse muul viisil“.

Tarbijatele kergesti arusaadava keele kindlakstegemise kohta sedastas Euroopa Kohus kohtuasjas Piageme, (181) et arvesse võib võtta mitmesuguseid tegureid, nagu „sõnade võimalik sarnasus eri keeltes, elanike seas levinud mitme keele oskus või erilised asjaolud, näiteks laiaulatuslik reklaamikampaania või toote ulatuslik turustamine, tingimusel et on võimalik kindlaks teha, et tarbijatele antakse piisavalt teavet“.

Proportsionaalsuse üldpõhimõttest tuleneb, et liikmesriigid võivad vastu võtta riiklikud meetmed, milles nõutakse, et teatav teave kodumaiste või importtoodete kohta tuleb esitada tarbijatele kergesti arusaadavas keeles. Asjaomane meede ei tohi siiski välistada võimalust teavitada tarbijaid muul viisil, nt kujunduse, sümbolite ja piltkujutiste abil (182). Lisaks peab meede piirduma teabega, mis on selles liikmesriigis kohustuslik ja mille puhul muude vahendite kui tõlke kasutamine ei oleks tarbijate asjakohaseks teavitamiseks sobiv.

4.13. Kaupade isiklikuks tarbeks importimise piirangud

Peale selle, et ELTLi artikkel 34 annab ettevõtjatele õiguse importida kaupu kaubanduslikul eesmärgil, annab see ka eraisikutele õiguse importida kaupu isiklikuks tarbeks, nagu selgus Schumacheri kohtuasjas (183). Piirangud, mida kohaldatakse kaupade importimisel isiklikuks tarbeks, on peamiselt seotud toodetega, mis võivad ohustada inimeste tervist, nagu alkohol, tubakas ja ravimid. Schumacheri kohtuasjas tellis eraisik isiklikuks tarbeks Prantsusmaalt ravimi. Isiku elukohariigi Saksamaa toll keeldus aga tegemast tootele tollivormistust.

Liikmesriigi kohus küsis, kas õigusakt, millega keelatakse eraisikul importida isiklikuks tarbeks teise liikmesriigi apteegist ostetud ravimit, mis on importivas liikmesriigis lubatud ja ilma retseptita kättesaadav, on vastuolus ELTLi artiklitega 34 ja 36. Euroopa Kohus leidis, et sellise õigusaktiga rikuti ELTLi artiklit 34 ja rikkumist ei saa põhjendada rahvatervise kaitsmisega. Kohus selgitas, et teise liikmesriigi apteegist ravimite ostmisel on tagatud samaväärne ohutus kui kodumaisest apteegist ostmisel.

Siiski, nagu on märgitud kohtuasjas Escalier Bonnarel, (184) võib teatavaid kohustusi, mida kohaldatakse kaubanduslikul eesmärgil importijate suhtes, kohaldada ka kaupu isiklikuks tarbeks importivate eraisikute suhtes. Selles kohtuasjas menetleti kriminaalasju kahe isiku suhtes, kellele heideti ette, et nad omasid kasutamise eesmärgil selliseid põllumajanduses kasutatavaid kahjuritõrjetooteid, millel ei olnud müügiluba. Süüdistatavad väitsid, et riiklikud loanõuded ei ole kohaldatavad põllumajandusettevõtjate suhtes, kes impordivad tooteid isiklikuks tarbeks. Euroopa Kohus otsustas, et liikmesriigid peavad allutama taimekaitsevahendite oma territooriumile importimise kontrollimenetlusele, kusjuures see võib toimuda n-ö lihtsustatud menetlusena, mille raames tuleb kontrollida, kas tootel on vaja müügiluba või kas toodet võib käsitleda importivas liikmesriigis juba loa saanuna (185). Kohus juhtis tähelepanu sellele, et eespool nimetatud põhimõtted kehtivad sõltumata impordi eesmärgist.

5. PÕLLUMAJANDUSTOOTED

Väärib märkimist, et põllumajandustooted on siseturgu käsitlevate Euroopa Kohtu otsuste keskmes. Selles punktis vaadeldakse mõnda konkreetset põllumajandustoodetega seotud küsimust. Lähtepunktiks on ELTLi artikli 38 lõige 2, kus on sätestatud, et siseturu rajamiseks ettenähtud õigusnormid kehtivad ka põllumajandustoodete suhtes, kui ELTLi artiklites 39–44 ei ole sätestatud teisiti (põllumajandustooted on määratletud artikli 38 lõikes 1 ja loetletud ELTLi I lisas).

Euroopa Kohus on oma viimastes otsustes käsitlenud küsimust, mil määral võivad liikmesriigid võtta vastu õigusakte valdkondades, mis on reguleeritud turu ühise korraldusega. Kohus on sedastanud, et ühise põllumajanduspoliitika raames, mis on ELTLi artikli 4 lõike 2 punkti d kohaselt valdkond, milles liit ja liikmesriigid pädevust jagavad, on liikmesriikidel seadusandlik võim teostada oma pädevust niivõrd, kuivõrd liit ei ole enda oma teostanud (186).

Peale selle peavad liikmesriigid tulenevalt väljakujunenud kohtupraktikast hoiduma teatud sektoris turu ühise korralduse olemasolul kõigi selliste meetmete võtmisest, mis võiksid seda ühist korraldust kahjustada või sellest erandeid teha. Turu ühise korraldusega on samuti vastuolus õigusnormid, mis takistavad turukorralduse nõuetekohast toimimist, isegi kui asjaomane küsimus ei ole selle korraldusega ammendavalt reguleeritud (187).

Mis puudutab veini jaemüügi puhul alkoholiühiku miinimumhinna kindlaksmääramist, siis müügihinna vaba kujunemine vaba konkurentsi põhimõttel on üks Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1308/2013 (millega kehtestatakse põllumajandustoodete ühine turukorraldus) (188) koostisosi ning väljendab hindade kindlaksmääramise mehhanismi puudumisel kaupade vaba liikumise põhimõtet tõhusa konkurentsi tingimustes (189).

Sellegipoolest ei takista ühise turukorralduse kehtestamine liikmesriike kohaldamast oma õigusnorme, millel on muu avaliku huviga seotud eesmärk kui ühise turukorralduse omad, isegi kui need normid võivad mõjutada ühisturu toimimist asjaomases sektoris (190).

Scotch Whisky kohtuasjas tehtud otsuses jõudis Euroopa Kohus järeldusele, et määrust (EL) nr 1308/2013, millega kehtestatakse põllumajandustoodete ühine turukorraldus, tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus riiklik meede, millega nähakse veinide jaemüügiks ette minimaalne ühikuhind, tingimusel et see meede on inimeste elu ja tervise kaitseks tõesti sobiv ning sellega ei minda ühise põllumajanduspoliitika ja põllumajandustoodete ühise turukorralduse ladusa toimimise eesmärke arvesse võttes kaugemale, kui on vajalik inimeste elu ja tervise kaitse eesmärgi saavutamiseks.

Kohus asus kohtuasjas C-2/18 seisukohale, et võttes vastu määruse (EL) nr 1308/2013, eelkõige selle artikli 148, ei kasutanud liit oma pädevust toorpiima tarnelepingu poolte vaheliste lepinguliste suhete valdkonnas ammendavalt. Seetõttu ei saa seda määrust tõlgendada nii, et see põhimõtteliselt keelab liikmesriikidel võtta selles valdkonnas vastu meetmeid (191).

Euroopa Kohus leidis ka seda, et viited teatavatele ebaausatele tavadele ei võimalda tuvastada, et määrus (EL) nr 1308/2013 hõlmab vaatlusaluste õigusnormidega taotletavat eesmärki võidelda ebaausate kaubandustavade vastu, seda enam, et nendele tavadele ei ole nimetatud määruses tervikuna viidatud, neid ei ole reguleeritud ega isegi mitte määratletud (192). Kohus sedastas, et see proportsionaalsuse kontroll tuleb läbi viia, võttes arvesse eeskätt ühise põllumajanduspoliitika eesmärke ja ühise turukorralduse ladusat toimimist, mis eeldab seda, et neid eesmärke kaalutakse nimetatud riiklike õigusnormide eesmärgi suhtes, milleks on võidelda ebaausate kaubandustavade vastu (193).

Euroopa Kohus jõudis selles kohtuasjas järeldusele, et vaatlusalused õigusnormid ei lähe kaugemale sellest, mis on nendega taotletavate eesmärkide saavutamiseks vajalik. Siiski tuleb eelotsusetaotluse esitanud kohtul, kes ainsana omab vahetut teavet talle esitatud vaidluse kohta, kindlaks teha, kas ebaausate kaubandustavade vastu võitlemiseks võetud meetmed, millega parandatakse piimatootjate tunnustatud organisatsiooni mittekuuluvate piimatootjate läbirääkimispositsiooni, aidatakse seeläbi kaasa tootmise elujõulisele arengule ja tagatakse hinna läbirääkimisvabaduse põhimõtte piirangutega piimatootjatele võrdsed tingimused, ei lähe kaugemale sellest, mis on vajalik (194).

6. EKSPORDIPIIRANGUD (ELTLI ARTIKKEL 35)

ELTLi artiklis 35 on sätestatud järgmist: „[k]eelatakse liikmesriikidevahelised koguselised ekspordipiirangud ja kõik samaväärse toimega meetmed“.

6.1. Mõiste „eksport“ määratlus

ELTLi artikli 35 kontekstis viitab mõiste „eksport“ liikmesriikidevahelisele kaubandusele, s.o ekspordile ühest liikmesriigist teise. See ei hõlma eksporti ELi-välistesse riikidesse.

6.2. Koguselised piirangud ja samaväärse toimega meetmed

Ehkki ELTLi artiklite 34 ja 35 sõnastus on väga sarnane, on Euroopa Kohus käsitlenud neid kaht sätet eraldi. Artikkel 35 kehtib põhimõtteliselt üksnes meetmete puhul, mis on diskrimineerivad kaupade suhtes. See põhimõte kehtestati kohtuasjas Groenveld, (195) milles Euroopa Kohus leidis, et ELTLi artikkel 35 „hõlmab siseriiklikke meetmeid, mille konkreetne eesmärk või tagajärg on ekspordi takistamine ning liikmesriigi sisekaubanduse ja eksportkaubanduse erinev kohtlemine“. Kui „asjaomase liikmesriigi omamaistele toodetele või siseturule on teiste liikmesriikide kaubanduse või toodete arvelt antud eriline eelis“, kohaldatakse ELTLi artiklit 35 (196).

On mitu põhjust, miks Euroopa Kohus tõlgendab ELTLi artiklit 35 nii kitsalt, võrreldes oma kohtupraktikaga ELTLi artikli 34 kohaldamisel. Esiteks, impordi puhul võivad mittediskrimineerivad meetmed tekitada importijatele kahekordse koormuse, kui nad peavad täitma nii oma koduriigi kui ka impordiriigi õigusnorme. Seepärast leitakse, et siseturgu kaitsvas liidu õiguses on sellised meetmed keelatud põhjendatult. Eksportijad peavad seevastu järgima ainult õigusnorme, mis on sätestatud nende oma riigi turu jaoks. Teiseks, kui ELTLi artikli 35 kohaldamisala oleks liiga lai, hõlmaks see piiranguid, mis ei oma liidusisese kaubanduse jaoks mingit tähtsust.

Rioja kohtuasjas tulenes kohtlemiserinevus sellest, et omamaistele ettevõtjatele olid tagatud paremad tootmis- ja kaubandustingimused (197). Parma kohtuasjas põhjustas selle erilise eelise andmine tootmispiirkonnas asuvatele ettevõtjatele. Kaitstud päritolunimetuse „Prosciutto di Parma“ kasutamine viiludena müüdava singi puhul oli seotud tingimusega, et viilutamine ja pakendamine peavad toimuma tootmispiirkonnas (198). Sellised riigi siseturule antud eelised panevad teistes liikmesriikides asutatud ettevõtjad ebasoodsasse konkurentsiolukorda, kuna neil võivad tekkida lisakulud või neil on keeruline hankida teatavaid tooteid, mida nad vajavad selleks, et hakata konkureerima asjaomase riigi siseturuga.

Paaris hilisemas ELTLi artikli 35 kohta tehtud otsuses on Euroopa Kohus rakendanud Groenveldi vormeli viimase tingimuse puhul („teiste liikmesriikide kaubanduse või toodete arvelt“) alternatiivset lähenemisviisi (199). Kohtuasjas Gysbrechts (200) käsitles kohus Belgia õigusakte, mille kohaselt oli müüjal keelatud nõuda ettemaksu või mis tahes tasumist seitsmepäevase tähtaja jooksul, mil tarbija võis kauglepingust taganeda. Selles otsuses kinnitas kohus Groenveldi kohtuasjas kindlakstehtud määratlust. Kohus arutles, et kuigi ettemaksu võtmise keeld on kohaldatav kõikide riigi territooriumil tegutsevate ettevõtjate suhtes, mõjutab see tegelikkuses üldjuhul rohkem piiriülest müüki otse tarbijatele ja seega kaupade väljavedu eksportiva liikmesriigi turult kui kaupade turustamist asjaomase liikmesriigi siseturul. Huvitaval kombel takistas eksporditõke selles asjas eelkõige ekspordiliikmesriigis, mitte sihtliikmesriigis asutatud ettevõtjate tegevust (201).

Kohtuasjas Gysbrechts rakendatud lähenemisviisi kinnitati kohtuasjas New Valmar, milles käsitleti õigusnorme, mille kohaselt oli iga liikmesriigi territooriumil asuv ettevõtja kohustatud koostama kõik piiriüleste tehingutega seotud arved üksnes selle riigi ametlikus keeles. Vastasel juhul tunnistab liikmesriigi kohus asjaomased arved omal algatusel tühiseks. Selles kohtuasjas tundus, et Euroopa Kohtu jaoks oli esmane kriteerium see, kas meede mõjutas tegelikkuses rohkem kaupade väljavedu eksportiva liikmesriigi turult (202). Kohus leidis, et selline piirang kuulub tõepoolest ELTLi artikli 35 kohaldamisalasse. Kuigi eesmärk edendada ja elavdada liikmesriigi ühe ametliku keele kasutamist on õiguspärane eesmärk, leiti siiski, et vaatlusalune meede ei olnud proportsionaalne (203).

Euroopa Kohus järgis sama lähenemisviisi ka Hidroelectrica kohtuasjas, milles peeti riiklikke meetmeid, mis eelistavad elektrienergiaga varustamist liikmesriigi turul, koguselise piiranguga samaväärse toimega meetmeteks ELTLi artikli 35 tähenduses, kuna need mõjutavad elektrienergia eksporti rohkem (204).

Hiljutises kohtuotsuses VIPA, milles käsitleti Ungari õigusnorme, millega oli keelatud väljastada Ungaris retseptiravimeid teiste liikmesriikide tervishoiutöötajate tellimuste alusel, sedastas Euroopa Kohus, et väheolulisest piiravast mõjust – eeldusel et see ei ole liiga kaudne või ebakindel – piisab, et tõestada samaväärse toimega meetme olemasolu ELTLi artikli 35 tähenduses (205).

7. KAUBANDUSPIIRANGUTE PÕHJENDAMINE

Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt saab liikmesriigi õigusnormi, mis kujutab endast koguseliste piirangutega samaväärse toimega meedet, põhjendada ELTLi artiklis 36 sätestatud avaliku huviga (vt punkt 7.1) või kohustusliku nõudega (vt punkt 7.2).

Mõlemal juhul peab liikmesriigi õigusnorm olema asjakohane taotletava eesmärgi saavutamiseks ja ei tohi minna kaugemale sellest, mis on selle saavutamiseks vajalik (vt punkt 7.3).

7.1. ELTLi artikkel 36

ELTLi artiklis 36 on loetletud kaitsemehhanismid, mida liikmesriigid võivad kasutada piiriülest kaubandust takistavate riiklike meetmete põhjendamisel: „Artiklite 34 ja 35 sätted ei välista ekspordi, impordi või transiitkaupade suhtes kehtestatud keelde või piiranguid, kui need on õigustatud kõlbluse, avaliku korra või avaliku julgeoleku seisukohalt; inimeste, loomade või taimede elu ja tervise kaitsmiseks; kunstilise, ajaloolise ja arheoloogilise väärtusega rahvusliku rikkuse või tööstus- ja kaubandusomandi kaitsmiseks“.

Lisaks näeb Euroopa Kohtu praktika ette nn kohustuslikud nõuded (nt keskkonnakaitse), millele liikmesriigid võivad samuti oma meetmete põhjendamisel tugineda.

Euroopa Kohus tõlgendab ELTLi artiklis 36 sätestatud erandeid, millest ükski ei ole seotud majandushuvidega, kitsalt (206). Peale selle peab iga meede vastama proportsionaalsuse põhimõttele. ELTLi artikli 36 alusel vastu võetud meetmete põhjendamisel lasub tõendamiskohustus liikmesriigil (207). Kui liikmesriik esitab veenvad põhjendused, on komisjoni ülesanne tõendada, et võetud meetmed ei ole konkreetsel juhul asjakohased (208).

ELTLi artiklile 36 ei saa tugineda, et põhjendada kõrvalekaldeid ühtlustatud ELi õigusaktidest (209). Ent kui ELi tasandil ühtlustamist ei ole toimunud, määravad liikmesriigid ise kindlaks oma kaitsetasemed. Osalise ühtlustamise korral antakse ühtlustava õigusaktiga liikmesriikidele üsna sageli sõnaselgelt õigus säilitada või võtta vastu rangemad meetmed, tingimusel et need on kooskõlas aluslepinguga. Sellistel juhtudel peab Euroopa Kohus hindama asjaomaseid sätteid ELTLi artikli 36 alusel.

Isegi kui meede on ELTLi artikli 36 alusel põhjendatav, ei tohi see kujutada endast „suvalise diskrimineerimise vahendit ega varjatud piirangut“ liikmesriikidevahelises kaubanduses. ELTLi artikli 36 teine osa on mõeldud selleks, et vältida artikli kuritarvitamist liikmesriikides. Nagu Euroopa Kohus on märkinud, on „artikli [36] teise lause eesmärk hoida ära seda, et esimeses lauses nimetatud alustel rakendatud kaubanduspiiranguid kasutatakse nende eesmärgi vastaselt teistest liikmesriikidest pärit kaupade diskrimineerimiseks või teatavate kodumaiste kaupade kaudseks kaitsmiseks“, (210) st protektsionistlike meetmete rakendamiseks.

Algselt leiti, et meetmeid, mida kohaldatakse konkreetsetel juhtudel, saab põhjendada vaid ELTLi artikli 36 alusel, samal ajal kui vahet tegemata kohaldatavaid meetmeid saab põhjendada ka mis tahes kohustusliku nõudega. Meetmete sel moel liigitamine ei ole aga enam nii asjakohane kui varem.

7.1.1. Kõlblus, avalik kord ja avalik julgeolek

Liikmesriik võib otsustada keelustada toote kõlblusega seotud põhjustel. Kuigi iga liikmesriik võib ise kehtestada standardid, millele kaubad peavad vastama, et olla kooskõlas riiklike kõlblusnormidega, tuleb seda kaalutlusõigust teostada liidu õigusest tulenevaid kohustusi järgides. Nii näiteks on mis tahes keeld importida tooteid, mille müük on piiratud, kuid mitte keelatud, diskrimineeriv ja vastuolus kaupade vaba liikumist käsitlevate sätetega. Enamik kohtuasju, milles Euroopa Kohus on lugenud kõlblusega seotud põhjenduse vastuvõetavaks, on puudutanud siivutuid, sündsusetuid kaubaartikleid (211). Teistes kohtuasjades, milles tugineti kõlblusele, kasutati muid, omavahel seotud põhjendusi, nagu avalik huvi hasartmängude puhul (212) või alaealiste kaitse videote ja DVDde märgistamisel (213).

Euroopa Kohus tõlgendab avaliku korra mõistet väga rangelt ja seda on harva õnnestunud kasutada ELTLi artiklis 36 sätestatud erandi põhjendusena. Nii näiteks ei õnnestu kasutada seda põhjendusena siis, kui meede kujutab endast üldist kaitseklauslit või on mõeldud üksnes protektsionistlike majanduseesmärkide saavutamiseks. Kui on kohaldatav mõni muu ELTLi artiklis 36 sätestatud erand, tugineb Euroopa Kohus üldjuhul sellele muule erandile või kasutab avaliku korraga põhjendamist koos muude võimalike põhjendustega (214). Kohus on lugenud üksnes avaliku korraga põhjendamise vastuvõetavaks ainult ühes kohtuasjas, kus liikmesriik piiras kollektsionääridele mõeldud kuldmüntide importi ja eksporti. Kohus leidis, et piirang oli avaliku korraga seotud põhjustel põhjendatav, sest see tulenes vajadusest kaitsta müntide vermimise õigust, mida tavapäraselt loetakse riigi põhihuvide hulka kuuluvaks (215).

Avaliku julgeolekuga põhjendamist on kasutatud ühes konkreetses valdkonnas, milleks on ELi energiaturg, kuid asjaomane otsus peaks piirduma konkreetse juhtumi konkreetsete asjaoludega ja selle kohaldamisala ei ole lai. Kohtuasjas Campus Oil nõudis liikmesriik naftaimportijatelt, et need ostaksid kuni 35 % vajalikust naftast riiklikult naftaettevõtjalt valitsuse kindlaks määratud hindadega. Euroopa Kohus leidis, et see meede oli selgelt protektsionistlik ja sellega rikuti ELTLi artiklit 34. Samas loeti meede põhjendatuks seoses avaliku julgeolekuga, st et säilitada toimiv nafta rafineerimistegevus tarnevajaduste rahuldamiseks kriisiajal (216). Kohus aktsepteeris ka kohtuasjas Hidroelectrica, (217) et energiavarustuse kindlus kuulub avaliku julgeoleku küsimuste hulka ELTLi artikli 36 tähenduses.

Euroopa Kohus on aktsepteerinud avaliku julgeolekuga põhjendamist ka kohtuasjades, kus on käsitletud kauplemist strateegiliselt tundlike kaupadega, kuna „välissuhete või teiste riikidega rahumeelse kooseksisteerimise tõsise häirimise oht võib mõjutada liikmesriigi julgeolekut“ (218). Neis kohtuasjades leidis kohus, et ELTLi artikkel 36 hõlmab nii sisejulgeolekut (s.o kuritegude avastamine ja ennetamine ning liikluse korraldamine) kui ka välisjulgeolekut (219).

7.1.2. Inimeste, loomade ja taimede elu ja tervise kaitsmine (ettevaatuspõhimõte)

Euroopa Kohus on otsustanud, et „artikliga [36] kaitstud hüvede ja huvide seas on esikohal inimeste elu ja tervis ning liikmesriikidel tuleb aluslepinguga kindlaks määratud piirides otsustada, millises ulatuses nad kavatsevad selle kaitse tagada, ja eeskätt seda, kui ranged peavad olema tehtavad kontrollid“ (220). Samas otsuses sedastab kohus, et liikmesriigi õigusnormid või tavad ei kuulu ELTLi artiklis 36 sätestatud erandite hulka, kui inimeste elu ja tervist on sama tõhusalt võimalik kaitsta meetmetega, mis piiravad li