1.–9.

Ühise kalanduspoliitika eesmärk on tagada vee-elusressursside niisugune kasutamine, mille puhul tagatakse majandus-, keskkonna- ja sotsiaaltingimuste jätkusuutlikkus. Sellele vastavalt on praeguste ühist kalanduspoliitikat käsitlevate õigusaktidega kehtestatud raamistik, mille moodustavad püügi-, püügivõimsuse ja püügikoormuse piirangud ning tehnilised meetmed. Kõnealuse poliitika õnnestumine sõltub peamiselt kõigi asjaomaste isikute osalemisest. Kuigi uute õigusaktide ettepanekute esitamine ja liikmesriikidepoolse eeskirjade kohaldamise kontrollimine kuulub komisjoni vastutusalasse, on liikmesriikide osalemine ühise kalanduspoliitika eesmärkide saavutamisel eriti oluline. Ainult liikmesriigid võivad tagada ühise kalanduspoliitika eeskirjade ametliku vastuvõtmise ning võtta nende nõuetekohaseks kohaldamiseks vajalikke meetmeid. Et parandada süsteemi tõhusust, kehtestati 2002. aasta reformiga uus kalanduse majandamise lähenemisviis, mis põhines pikaajalistel majanduskavadel ning tõsisemate olukordade puhul taastamiskavadel. Lisaks muudeti püügivõimsuse haldamise pikaajalist süsteemi, tugevdades püügikoormuse haldamist kehtivates püügivõimsuse piirides. Kooskõlas algmääruse (1) V peatükiga ja kontrollimäärusega (2) peavad liikmesriigid võtma meetmeid, eraldama rahalisi ja inimressursse ning rajama tehnilise ja haldusstruktuuri, mis on vajalikud ühise kalanduspoliitika alaste õigusaktide tulemusliku kontrolli, inspekteerimise ja sanktsioonide rakendamise tagamiseks. Eeskirjad põhinevad liikmesriikide kohustusel luua tõhus kontrollisüsteem, kusjuures vajaduse korral järgitakse komisjoni koostatud üksikasjalikke eeskirju. Seetõttu on komisjoni lähenemisviis olnud võtta vastu kontrollinspektsiooni ja sanktsioonide rakendamist käsitlevad üksikasjalikud eeskirjad, mis on keskendatud teatavatele kalandusvaldkondadele või -piirkondadele või mis ühiste tegurite olemasolu korral võivad olla ka üldisemalt kohaldatavad. Komisjon hindab ühise kalanduspoliitika eeskirjade kohaldamist liikmesriikides oma volituste piires ja keskendudes ühise kalanduspoliitika eesmärkide saavutamise seisukohalt esmatähtsatele küsimustele. Seoses sellega teeb komisjon liikmesriikidesse kontrollkäike horisontaalsete ja konkreetsete inspekteerimisprogrammide alusel. Kontrollkäikude käigus avastatud puudusi käsitleb komisjon kõige sobivamal ja tõhusamal viisil, võttes arvesse nende tõsidust, erakorralisust ja poliitilist tundlikkust. Komisjoni inspektorite tehtud järelduste esitamise järel võetakse tavaliselt ühendust asjaomaste liikmesriikidega või tehakse uusi kontrollkäike. Tõsisemaid juhtumeid ja põhimõttelisi küsimusi käsitletakse poliitilisel tasandil. Tõsiste või jätkuvate puuduste korral algatatakse asjaomaste liikmesriikide vastu rikkumismenetlused. Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-304/-02, komisjon vs Prantsusmaa, (3) andis ühendusele selge tõendi liikmesriikide rolli ja kohustuste kohta seoses ühise kalanduspoliitika eeskirjade kontrollimise ja jõustamisega. Kõnealuse otsuse kohaselt kohustus Prantsusmaa maksma ühekordse summana 20 miljonit eurot ning iga kuue kuu tagant trahvi summas 57 761 250 eurot. Teise kuuekuulise perioodi lõpus otsustas komisjon, et Prantsusmaa edusammud kontrolli-, vastutusele võtmise ja karistussüsteemi parandamisel võib lugeda üldiselt rahuldavaks ja need on sellist laadi, et teise rahatrahvi määramine oleks ebaproportsionaalne meede. Siiski rõhutati, et tulevikku silmas pidades peaks Prantsusmaa jätkama tegevust, et saavutatud edu kindlustada. Lisaks aeganõudvatele rikkumismenetlustele abistab komisjon liikmesriike, edastades neile teavet ja andes juhiseid, luues raamistiku heade tavade jagamiseks ning koostades teatavate kalavarude puhul iga inspektsiooni liigi kohta miinimumnõuete loetelu. Lõpuks annavad kontrollkäigud liikmesriikidesse komisjonile ühise kalanduspoliitika raamistiku hindamiseks vajalikku teavet ning vajaduse korral esitab komisjon nõukogule uute õigusaktide ettepanekud olemasolevate puuduste ja ebaühtluse kõrvaldamiseks.