KOMISJONI TEATIS

Suunised nõukogu direktiivi 93/13/EMÜ (ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes) tõlgendamiseks ja kohaldamiseks

(EMPs kohaldatav tekst)

(2019/C 323/04)

SISUKORD

SISSEJUHATUS 5

1. EBAÕIGLASTE LEPINGUTINGIMUSTE DIREKTIIVI EESMÄRGID JA KOHALDAMISALA 7

1.1. Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi eesmärgid 8

1.2. Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi kohaldamisala 10

1.2.1. Mõisted „müüja või teenuste osutaja“, „tarbija“ ning „müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud lepingud“ 10

1.2.2. Lepingutingimused, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud (ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 3 lõiked 1 ja 2) 13

1.2.3. Kohustuslikel õigus- või haldusnormidel põhinevate lepingutingimuste väljajätmine (ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 1 lõige 2) 14

1.2.4. Koosmõju muude ELi õigusaktidega 15

1.2.5. Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi kohaldamine kolmandates riikides asuvate ettevõtjate suhtes 17

2. SEOS SISERIIKLIKU ÕIGUSEGA, SEALHULGAS MINIMAALNE ÜHTLUSTAMINE 17

2.1. Minimaalne ühtlustamine ja kohaldamisala laiendamine (ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artiklid 8 ja 8a), sealhulgas riiklike kõrgeimate kohtute roll 18

2.2. Muud siseriikliku õiguse sätted 19

3. ÜLDINE EBAÕIGLUSE KONTROLL JA LÄBIPAISTVUSE NÕUDED 20

3.1. Ebaõiglus ja läbipaistvus üldiselt 20

3.2. Lepingu põhieseme ning hinna või tasuga seotud lepingutingimused (ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 4 lõige 2) 23

3.2.1. Lepingu põhieseme mõistega seotud lepingutingimused 23

3.2.2. Hinna ja tasuga seotud lepingutingimused 24

3.3. Läbipaistvusnõuded 25

3.3.1. Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi kohased läbipaistvusnõuded 25

3.3.2. Muudest ELi õigusaktidest tulenevad läbipaistvusnõuded 28

3.4. Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 3 ja artikli 4 lõike 1 kohane ebaõigluse hindamine 29

3.4.1. Artikli 3 lõike 1 ja artikli 4 lõike 1 kohase hindamise raamistik 29

3.4.2. Kohustuslike õigusnormide asjakohasus ja tasakaalustamatuse olulisus 31

3.4.3. Karistused või tagajärjed, kui tarbija on jätnud lepingulised kohustused täitmata 32

3.4.4. Võimalik hinna või tasu ebaõiglus 33

3.4.5. Lepingu sõlmimise ajal esinenud asjaolud 33

3.4.6. Läbipaistvuse puudumise tähtsus lepingutingimuste ebaõigluse seisukohast 34

3.4.7. Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 3 lõikes 3 osutatud lisa olulisus 35

4. EBAÕIGLASTE LEPINGUTINGIMUSTE MITTESIDUVUS (EBAÕIGLASTE LEPINGUTINGIMUSTE DIREKTIIVI ARTIKLI 6 LÕIGE 1) 37

4.1. Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 6 lõike 1 olemus ja roll ebaõiglaste lepingutingimuste eest kaitsmisel 37

4.2. Mõiste „ei ole tarbijale siduvad“ õiguslikud tagajärjed 38

4.3. Lepingutingimuste ebaõigluse tagajärjed poolte lepingust tulenevatele õigustele ja kohustustele 39

4.3.1. Aluspõhimõte: tühistada ebaõiglased lepingutingimused ja keeld neid muuta 39

4.3.2. Erand: Lünkade täitmine lepingus, et hoida ära lepingu tühisus 41

4.3.3. Dispositiivsete normide kohaldamine muudel juhtudel 43

4.3.4. Ebaõiglaste lepingutingimuste võimalik kohaldamine hoolimata nende ebaõiglusest? 43

4.4. Ebaõiglaste lepingutingimuste alusel saadud soodustuste tagastamine 43

5. EBAÕIGLASTE LEPINGUTINGIMUSTE DIREKTIIVI ARTIKLI 6 LÕIKES 1 JA ARTIKLI 7 LÕIKES 1 NÕUTUD ÕIGUSKAITSEVAHENDID JA MENETLUSLIKUD TAGATISED 44

5.1. Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 6 lõike 1 ja artikli 7 lõike 1 ning võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtete tähtsus üldiselt 44

5.2. Ebaõiglaste lepingutingimuste ex officio kontrollimise põhimõte 48

5.2.1. Seos artikli 6 lõikega 1 ja artikli 7 lõikega 1 48

5.2.2. Seos tsiviilkohtumenetluse põhimõtetega 48

5.2.3. Ex officio kontroll ja tarbija täielik passiivsus 49

5.3. Võrdväärsuse põhimõttest tulenevad kohustused 49

5.3.1. Ebaõiglaste lepingutingimuste ex officio kontrollimine 49

5.3.2. Võrdväärsuse põhimõttest tulenevad muud kohustused 50

5.4. Ex officio hindamine ja õiguskaitsevahendite tõhusus 50

5.4.1. Kohaldatavad kriteeriumid 50

5.4.2. Õiguskaitsevahendite tõhususe asjakohased tegurid 52

5.5. Mida tähendab ex officio kontroll? 58

5.5.1. Põhikohustused 58

5.5.2. Ex officio hindamise ulatus 58

5.5.3. Vajalike faktiliste ja õiguslike asjaolude olemasolu 59

5.5.4. Ebaõigluse hindamisest tehtavad järeldused 61

5.6. Ex officio kontrolli, tõhususe ja võrdväärsuse mõju siseriiklikele menetlusnormidele 61

5.7. Ebaõiglaste lepingutingimuste ex officio kontroll ja kohtuvälised menetlused 62

6. TARBIJATE KOLLEKTIIVSEID HUVE KAITSVAD ETTEKIRJUTUSED (EBAÕIGLASTE LEPINGUTINGIMUSTE DIREKTIIVI ARTIKLI 7 LÕIKED 2 JA 3) 63

I LISA – Teatises nimetatud kohtuasjade nimekiri 65

II LISA – Ülevaade ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 8a kohastest teadetest 90

SISSEJUHATUS

Nõukogu direktiiv 93/13/EMÜ (1) on printsiibipõhine direktiiv. See kaitseb tarbijaid ebaõiglaste tingimuste eest kõikides ettevõtja ja tarbija vahelistes lepingutes. Seetõttu on tegemist keskse vahendiga, mille eesmärk on õiglase kaubanduse tagamine siseturul.

Alates ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi vastuvõtmisest 26 aastat tagasi on seda tõlgendatud arvukate Euroopa Liidu Kohtu (edaspidi „Euroopa Kohus“) otsuste, eelkõige eelotsuste kaudu, kus on edasi arendatud paljusid direktiivis sätestatud üldpõhimõtteid. Euroopa Kohtu tõlgendus ei ole piirdunud lepingutingimuste sisulise kontrolli kriteeriumidega ega lepingutingimuste võimaliku ebaõigluse tagajärgedega, vaid on avaldanud mõju ka siseriiklikele menetlusnormidele, kui need käsitlevad tõhusat kaitset ebaõiglaste lepingutingimuste eest.

2017. aasta tarbijakaitse- ja turundusõiguse toimivuskontrolli (2) raames hinnati põhjalikult ka ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi. Hindamise tulemusena leiti, et direktiivi printsiibipõhine lähenemisviis on tõhus ja aitab kaasa tarbijakaitse kõrge taseme saavutamisele. Siiski ilmnes hindamise käigus ka teatav ebaselgus seoses direktiivi tõlgendamise ja kohaldamisega näiteks järgmistes küsimustes: i) hinnatingimuste ja lepingu põhieseme osas tehtavate erandite ulatus; ii) ebaõiglaste lepingutingimuste mittesiduva olemuse õiguslikud tagajärjed ja iii) liikmesriikide kohtute kohustus olla aktiivsed direktiivi kohaldamisel üksikjuhtumites. Seepärast soovitati toimivuskontrolli aruandes käsitleda neid küsimusi komisjoni konkreetsete suuniste kaudu.

Seda arvesse võttes piirduti komisjoni 11. aprilli 2018. aasta ettepanekus, (3) millega muudetakse mitut tarbijakaitset käsitlevat direktiivi, ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi puhul karistusi käsitleva sätte lisamisega. Samal ajal teatati komisjoni 11. aprilli 2018. aasta teatises „Uus kokkulepe tarbijatega“, (4) et komisjon võtab 2019. aastal vastu suunised ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi kohta, et selgitada direktiivi kohaldamisel tekkinud küsimusi.

Käesoleva suunisdokumendi (edaspidi „käesolev teatis“) peamine eesmärk on esitada struktureeritult tõlgendus, mida Euroopa Kohus on ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi põhimõistete ja sätete kohta liikmesriikide kohtutes käsitletud konkreetsete juhtumite põhjal andnud. Sel moel soovib komisjon suurendada teadlikkust kõnealusest kohtupraktikast kõigi huvitatud isikute seas, nagu tarbijad, ettevõtjad, liikmesriikide ametiasutused, sealhulgas liikmesriikide kohtud ja õiguspraktikud kogu ELis, ning hõlbustada seeläbi direktiivi praktilist kohaldamist.

Kuigi ebaõiglaste lepingutingimuste direktiiv on aidanud saavutada kõrgetasemelise tarbijakaitse ja ühtlustada põhimõisteid ebaõiglaste lepingutingimuste vastase kaitse valdkonnas siseturul, on liikmesriikides siiski eripärasid, mida turuosalised ja õiguspraktikud peavad samuti arvesse võtma. Need eripärad võivad olla seotud ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi ülevõtmist käsitlevate siseriiklike õigusnormide laiema kohaldamisalaga või seisneda üksikasjalikumates või rangemates nõuetes lepingutingimuste ebaõigluse kohta. Näidetena võib tuua selliste lepingutingimuste musta nimekirja, mida peetakse alati ebaõiglasteks, loetelu lepingutingimustest, mille puhul eeldatakse ebamõistlikku kahjustamist, eraldi kokku lepitud lepingutingimuste hindamise, lepingu põhieseme kindlaks määravate lepingutingimuste ebaõigluse hindamise või hinna või tasu vastavuse hindamise, isegi kui need tingimused on läbipaistvad. Samuti võib esineda vähem rangeid nõudeid selle hindamiseks, kas lepingutingimused on üldise ebaõigluse sätte kohaselt ebaõiglased, näiteks kui ülevõtvates siseriiklikes sätetes ei nõuta, et poolte õiguste ja kohustuste tasakaalustamatus peab olema oluline või et tasakaalustamatus peab olema vastuolus heausksuse nõudega. Sellised õigusnormid on põhimõtteliselt võimalikud ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artiklis 8 (5) sätestatud minimaalse ühtlustamise sätte alusel. Käesoleva teatise II lisas on ülevaade liikmesriikide poolt vastavalt ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artiklile 8a (6) esitatud teadetest, mis kajastavad kõrvalekaldeid direktiivist.

Käesolev teatis põhineb ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivis sätestatud miinimumstandardil ning ei saa anda terviklikku ülevaadet direktiivi rakendamisest üksikutes ELi liikmesriikides, sealhulgas liikmesriikide kohtute ja teiste pädevate asutuste antud hinnangutest konkreetsete lepingutingimuste kohta. Lisaks liikmesriikides kättesaadavatele erinevatele teabeallikatele võib teavet ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi ülevõtmiseks vastu võetud riigisiseste sätete, kohtupraktika ja õiguskirjanduse kohta leida tarbijaõiguse andmebaasist, mis on kättesaadav e-õiguskeskkonna portaali (7) kaudu.

Kui ei ole märgitud teisiti, on käesolevas teatises osutatud artiklid ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artiklid. Kui kasutatakse mõistet „lepingutingimus“ või „tingimus“, viitab see „lepingutingimusele, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud“ ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses. Kui ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi või Euroopa Kohtu otsuste tsitaadid sisaldavad visuaalset esiletõstmist, on selle lisanud komisjon.

Käesoleva teatise 1. jagu hõlmab ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi eesmärke ja kohaldamisala, samas kui 2. jagu käsitleb eelkõige minimaalse ühtlustamise põhimõtet ja suhet siseriikliku õigusega üldiselt. 3. jaos käsitletakse lepingutingimuste läbipaistvuse ning õiglase või ebaõiglase iseloomu hindamist vastavalt artiklitele 3, 4 ja 5. 4. jaos selgitatakse lepingutingimuste ebaõigluse mõju poolte õigustele ja kohustustele vastavalt artikli 6 lõikele 1. 5. jaos käsitletakse üksikasjalikult lepingutingimuste hindamise menetlusnõudeid, sealhulgas liikmesriikide kohtute kohustust osaleda aktiivselt lepingutingimuste hindamisel. Lõpuks käsitletakse 6. jaos ettekirjutuste taotlemise menetluste teatavaid eripärasid.

Menetluslikke tagatisi puudutavaid põhimõtteid, mille Euroopa Kohus on ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi alusel välja töötanud, sealhulgas ex officio hindamise põhimõtet, kohaldatakse mutatis mutandis ka ELi muude tarbijakaitsealaste õigusaktide suhtes (8). Samuti võetakse käesolevas teatises arvesse teatavaid muid tarbijakaitsedirektiive käsitlevaid kohtuotsuseid, niivõrd kui need on asjakohased ka ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi puhul.

Kuigi eelotsused on adresseeritud eelotsusetaotluse esitanud kohtule ja laiemalt siseriiklikele kohtutele, kes on kohustatud neid otse kohaldama, puudutavad need kõiki ebaõiglaste lepingutingimustega tegelevaid riiklikke asutusi, sealhulgas liikmesriikide haldusasutusi, kes kohaldavad ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi, ja ministeeriume, kes vastutavad õigusaktide eelnõude esitamise eest. Liikmesriikide ülesanne on uurida, mil määral on nende õigusnormid ja tavad kooskõlas Euroopa Kohtu tõlgendusega ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi kohta, ja kui see on asjakohane, kuidas saaks nõuete täitmist parandada, et kaitsta tarbijaid tõhusalt ebaõiglaste lepingutingimuste eest.

Käesolev teatis on adresseeritud ELi liikmesriikidele ning Islandile, Liechtensteinile ja Norrale kui Euroopa Majanduspiirkonna (9) (EMP) lepingule allakirjutanud riikidele. Viited ELile, liidule või ühtsele turule hõlmavad seetõttu ka EMPd ja EMP turgu. Käesolev teatis on üksnes juhenddokument – õiguslikult siduv on ainult liidu õigusaktide tekst. Õiguse siduv tõlgendamine peaks põhinema üksnes direktiivil 93/13/EMÜ ning praeguseks vastu võetud ja tulevikus vastu võetavatel Euroopa Kohtu otsustel (10). Käesolevas teatises võetakse arvesse Euroopa Kohtu otsuseid, mis on avaldatud kuni 31. maini 2019 ning see ei saa mõjutada kohtupraktika edasist arengut. Käesolevas teatises väljendatud vaated ei mõjuta seisukohti, mille Euroopa Komisjon võib võtta Euroopa Kohtus. Käesolevas teatises esitatud teave on üldist laadi ega käsitle konkreetselt ühtegi isikut ega üksust. Euroopa Komisjon ega ükski komisjoni nimel tegutsev isik ei vastuta selles teatises sisalduva teabe kasutamise eest.

1. EBAÕIGLASTE LEPINGUTINGIMUSTE DIREKTIIVI EESMÄRGID JA KOHALDAMISALA

Artikkel 1 1. Käesoleva direktiivi eesmärk on ühtlustada liikmesriikide õigus- ja haldusnormid, mis käsitlevad ebaõiglasi tingimusi müüja või teenuste osutaja ning tarbija vahel sõlmitud lepingutes. 2. Lepingutingimused, mis põhinevad kohustuslikel põhikirjasätetel või õigusnormidel ning nende rahvusvaheliste konventsioonide sätetel või põhimõtetel, millega liikmesriigid või ühendus on ühinenud, eelkõige transpordi valdkonnas, ei kuulu käesoleva direktiivi reguleerimisalasse. Artikkel 2 Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid: a) ebaõiglased tingimused – artiklis 3 kindlaksmääratud lepingutingimused; b) tarbija – füüsiline isik, kes käesoleva direktiiviga hõlmatavate lepingute raames toimib eesmärkidel, mis ei ole seotud tema kaubandus-, majandus- ega kutsetegevusega; c) müüja või teenuste osutaja – füüsiline isik, kes käesoleva direktiiviga hõlmatavate lepingute raames toimib eesmärkidel, mis on seotud tema kaubandus-, majandus- või kutsetegevusega, olenemata sellest, kas ettevõte on era- või riigiomanduses. Artikli 3 lõiked 1 ja 2 1. Lepingutingimus, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud, loetakse ebaõiglaseks, kui see on vastuolus heausksuse tingimusega ning kutsub esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat. 2. Tingimust ei loeta kunagi eraldi kokkulepituks, kui see on eelnevalt koostatud ning tarbija ei ole seetõttu saanud tingimust sisuliselt mõjutada, eriti eelnevalt koostatud tüüplepingute puhul. Asjaolu, et tingimuse teatavad aspektid või üks konkreetne tingimus on eraldi kokku lepitud, ei välista käesoleva artikli kohaldamist lepingu ülejäänud osa suhtes, kui lepingu üldhinnangu põhjal selgub, et leping on ikkagi eelnevalt koostatud tüüpleping. Kui müüja või teenuste osutaja väidab, et tüüptingimus on eraldi kokku lepitud, langeb selle tõendamiskohustus temale. Põhjendus 6 et hõlbustada siseturu väljakujundamist ning kaitsta kodanikku kui tarbijat, kes omandab kaupa ja teenuseid muu kui oma liikmesriigi õigusaktidega reguleeritavate lepingute alusel, on oluline kõnealustest lepingutest kõrvaldada ebaõiglased tingimused; Põhjendus 9 kõnealustes programmides pealkirja all „Tarbijate majandushuvide kaitse“ kindlaksmääratud põhimõtte kohaselt väidetakse järgmist: „kauba ja teenuste omandajad peaksid olema kaitstud müüja või teenuste osutaja volist tulenevate kuritarvituste eest, eelkõige ühepoolsete tüüplepingute ning oluliste õiguste ebaõiglase lepingutest väljajätmise eest“; Põhjendus 10 tarbijat saab tõhusamalt kaitsta, kui ebaõiglaste tingimuste suhtes võetakse vastu ühtsed õigusnormid; kõnealuseid õigusnorme tuleks kohaldada müüjate või teenuste osutajate ning tarbijate vahel sõlmitud kõigi lepingute suhtes; seetõttu tuleb käesoleva direktiivi reguleerimisalast muu hulgas välja jätta töölepingud, pärimisõigust ja perekonnaõigust käsitlevad lepingud ning lepingud, mis on seotud äri- või täisühingute asutamise ja töö korraldamisega; Põhjendus 11 tarbija peab olema samaväärselt kaitstud nii suusõnaliste kui ka kirjalike lepingute puhul, viimaste puhul olenemata sellest, kas lepingutingimused on kindlaks määratud ühe või mitme dokumendiga; Põhjendus 13 […] sõnastus „kohustuslikud põhikirjasätted või õigusnormid“ artikli 1 lõikes 2 hõlmab ka lepinguosaliste suhtes seadusega ettenähtud korras kohaldatavaid eeskirju, kui ei ole kokku lepitud teisiti;

1.1. Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi eesmärgid

Direktiivi eesmärk on ühtlustada siseriiklikke õigusakte, et tõsta tarbijate kaitse taset ebaõiglaste eraldi kokkuleppimata lepingutingimuste eest müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud lepingutes.

Seega on ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivil kaks eesmärki:

— tarbijate kui nõrgema osapoole tõhus kaitse ebaõiglaste lepingutingimuste eest, mida kasutavad müüjad või teenuste osutajad ja mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud, ja

— siseturu loomisele kaasa aitamine sellist kaitset käsitlevate siseriiklike õigusnormide minimaalse ühtlustamise kaudu.

Euroopa Kohus (11) on rõhutanud ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi rolli seoses ELi üldiste eesmärkidega, märkides:

„[…] [o]lgu lisatud, et Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt on see direktiiv tervikuna EÜ artikli 3 lõike 1 punkti t kohane meede, mis on hädavajalik Euroopa Ühendusele antud ülesannete täitmiseks, täpsemalt – elatustaseme ja elukvaliteedi tõstmiseks kogu ühenduse territooriumil […] (12).“

Seoses sellega on Euroopa Kohus korduvalt kvalifitseerinud ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi kohase kaitse „avalikku huvi“ pakkuvaks küsimuseks (13). Nagu on sätestatud Euroopa Liidu toimimise lepingu (ELi toimimise leping) (14) artiklis 114, mis on ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi õiguslik alus, ning ELi toimimise lepingu artiklis 169 ja Euroopa Liidu põhiõiguste harta (15) artiklis 38, näeb direktiiv ette tarbijakaitse kõrge taseme.

Vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikale (16) lähtub direktiiviga 93/13/EMÜ rakendatav kaitsesüsteem

„[…] eeldusest, et tarbija on suhetes müüja või teenuste osutajaga nõrgemal läbirääkimispositsioonil ja tal on vähem teavet, mis viib selleni, et tarbija nõustub müüja või teenuseosutaja eelnevalt koostatud tingimustega, ilma et tal oleks võimalik mõjutada nende sisu […].“

Seega on ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi eesmärk tegeleda lepingupoolte lepingutingimustega seotud ebavõrdsusega olukordades, mis võivad tuleneda lepingutingimustega seotud informeerituse ja tehnilise oskusteabe (17) või läbirääkimispositsioonide (18) asümmeetriast.

Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 6 lõike 1 kohase ebaõiglaste lepingutingimuste mittesiduva olemuse kaudu püütakse direktiiviga luua lepingupoolte õiguste ja kohustuste vahel tegelik tasakaal, (19) kaotades ebaõiglaste lepingutingimustega loodud ebavõrdsuse, (20) et kompenseerida tarbijate nõrgemat olukorda (21).

Lisaks on ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi eesmärk takistada müüjaid või teenuste osutajaid kasutamast ebaõiglasi tingimusi tulevikus (22). Komisjon tuletab meelde, et 2000. aasta aruandes (23) ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi rakendamise kohta rõhutas ta ebaõiglaste lepingutingimuste kahjulikku mõju kogu ELi õigus- ja majanduskorrale ning toonitas direktiivi olulisust, mis ulatub kaugemale ebaõiglaste lepingutingimuste kaudu otseselt mõjutatud üksiktarbijate kaitsest.

1.2. Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi kohaldamisala

1.2.1. Mõisted „müüja või teenuste osutaja“, „tarbija“ ning „müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud lepingud“

Nagu on sätestatud ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 1 lõikes 1, kohaldatakse direktiivi „müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud lepingute suhtes“.

Selleks, et leping oleks direktiiviga hõlmatud, on vaja tuvastada, et üks lepingupool on müüja või teenuste osutaja vastavalt artikli 2 punktile c ja teine lepingupool on tarbija (24) artikli 2 punkti b tähenduses. See ei mõjuta asjaolu, et liikmesriikidel ei ole a priori keelatud laiendada direktiivi ülevõtmist käsitlevate siseriiklike õigusnormide kohaldamisala ka muudele lepingutele, näiteks kohaldada seda ka selliste lepingute suhtes, mis on sõlmitud kahe müüja või teenuste osutaja või kahe tarbija vahel.

1.2.1.1. Mõistete „müüja või teenuste osutaja“ ja „tarbija“ määratlus

Kui artikli 2 punkti b kohaselt peavad tarbijad olema füüsilised isikud, siis vastavalt artikli 2 punktile c võib müüja või teenuste osutaja olla kas juriidiline või füüsiline isik.

Selleks et teha kindlaks, kas konkreetne isik on müüja või teenuste osutaja või tarbija, tuleb vaadelda asjaomase lepingu poolte vahelist jõudude vahekorda. Tüüpilised tegurid on teabe, teadmiste ja asjatundlikkuse või läbirääkimispositsioonide asümmeetria. Mõisted „müüja või teenuste osutaja“ ja „tarbija“ on funktsionaalsed mõisted , mis põhinevad asjaomase lepingu poolte rollil. Samal ajal on mõiste „tarbija“ objektiivne ning see peegeldab müüja või teenuste osutaja vastaspoole tavaliselt nõrgemat positsiooni, mis tähendab, et konkreetse tarbija suuremad teadmised ja kogemused ei välista sellise isiku kvalifitseerimist „tarbijana“ ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi tähenduses (25).

Euroopa Kohus on seda funktsionaalset lähenemisviisi selgitanud järgmiselt (26):

„53. Seega määratleb direktiiv oma kohaldamisalasse kuuluvad lepingud viitega lepingupartnerite omadustele – sellele, kas nad tegutsevad oma majandus- või kutsetegevuses või mitte […] ( 27 ) .“ „55. [Sellest tuleneb, et] mõiste „müüja või teenuste osutaja“ direktiivi 93/13 artikli 2 punkti c tähenduses on funktsionaalne mõiste, mis hõlmab selle hindamist, kas lepinguline suhe on sõlmitud tegevuse raames, mida isik teostab majandus- või kutsetegevuses […] ( 28 ) .“

Selleks et teha kindlaks, kas kaubandus-, majandus- või kutsetegevusega tegelev füüsiline isik on müüja või teenuste osutaja või tarbija, tuleb välja selgitada, kas asjaomane leping on seotud ühega kõnealustest tegevustest või mitte.

Hoolimata mõiste „müüja või teenuste osutaja“ teatavatest erinevustest ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 2 punkti c eri keeleversioonides, (29) tuleb seda mõistet tõlgendada ühetaoliselt, (30) pidades silmas direktiivi eesmärke (31). See tähendab, et ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi teatud keeleversioonides ja riigisisesesse õigusesse ülevõtmisel kasutatavad piiravamad mõisted ei saa piirata direktiivi alla kuuluvate lepingute liike ja seega ka direktiivi kaitse ulatust (32). Artikli 2 punkti c kohast „müüjat või teenuste osutajat“ tuleb tõlgendada samamoodi nagu mõistet „ettevõtja“ teistes tarbijakaitset käsitlevates direktiivides, ning muudes direktiivides mõistetega „ettevõtja“ ja „tarbija“ seotud kohtupraktika on põhimõtteliselt asjakohane ka ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi seisukohast (33).

Euroopa Kohus (34) on märkinud, et mõistet „müüja või teenuste osutaja“ artikli 2 punktis c tuleb tõlgendada laialt:

„47. Direktiivi artikli 2 punkti c kohaselt on „müüja või teenuste osutaja“ füüsiline isik, kes käesoleva direktiiviga hõlmatavate lepingute raames toimib eesmärkidel, mis on seotud tema kaubandus-, majandus- või kutsetegevusega, olenemata sellest, kas ettevõte on era- või riigiomanduses. 48. Selle sätte sõnastusest endast nähtub, et liidu seadusandja kavatsus oli anda mõistele „müüja või teenuste osutaja“ lai tähendus […] ( 35 ) .“

Seega on iga füüsiline või juriidiline isik müüja või teenuste osutaja, kui leping on seotud tema kutsetegevusega, sealhulgas juhul, kui tegevus on avaliku iseloomuga või avalikes huvides (36) või seda reguleerib avalik õigus (37). Üldhuviteenust osutavad või heategevuslike või eetiliste eesmärkidega organisatsioonid või asutused kvalifitseeruvad müüjate või teenuste osutajatena lepingutes, mis käsitlevad mis tahes toodete või teenuste müüki tarbijatele. Sellega seoses ei ole oluline, et tegevus toimub „mittetulunduslikul“ alusel. Euroopa Kohus on öelnud (38):

„[s]ellest tuleneb, et direktiivi 93/13 artikli 2 punkt c ei välista selle kohaldamisalast üldhuviteenust osutavaid üksusi ega avalik-õiguslikke juriidilisi isikuid […] (39). Lisaks, […], kuna avalikke- ja üldhuviteenuseid osutatakse sageli mittetulunduslikul eesmärgil, siis ei puutu organisatsiooni tulunduslik või mittetulunduslik olemus asjasse, kui määratlemisel on mõiste „müüja või teenuste osutaja“ selle sätte tähenduses.“

See tähendab, et direktiiv hõlmab põhimõtteliselt ka näiteks tervishoiu- ja hooldusteenuste lepinguid, sõltumata teenuseosutaja õiguslikust laadist.

Samuti on Euroopa Kohus täpsustanud, et selleks, et poolt saaks pidada „müüjaks või teenuste osutajaks“, ei pea leping olema seotud isiku põhitegevusega ja võib seega olla seotud täiendava või kõrvaltegevusega (40). Seega võib direktiiv hõlmata näiteks ettevõtte poolt oma töötajatele (41) või õppeasutuse poolt üliõpilastele (42) antud laenu.

Kokkuvõttes tuleb seda, kas isik kvalifitseerub „müüjaks või teenuste osutajaks“ või „tarbijaks“, hinnata iga juhtumi puhul eraldi konkreetse lepingu alusel, võttes arvesse kõnealuse lepingu laadi ja eesmärki ning asjaolu, et direktiivi eesmärk on kaitsta tarbijaid kui tavaliselt nõrgemat poolt.

See tähendab ka seda, et konkreetne füüsiline isik võib olla „müüja või teenuste osutaja“ teatavates lepingutes, nt jurist õigusteenuste osutamise lepingus, (43) ja „tarbija“ teistes lepingutes, nt seoses eraotstarbeks võetud laenuga (44). Sellega seoses on Euroopa Kohus (45) märkinud:

„Ehkki niisugusel juhtumil leitakse, et advokaatidel on kõrgema tasemega oskusteave [… (46).], ei võimalda see eeldada, et advokaat ei ole suhetes majandus- või kutsetegevuses tegutseva isikuga nõrgem pool. […] väljendub tarbija nõrgem seisund, mille kompenseerimiseks direktiiviga 93/13 rakendatud kaitsesüsteem on loodud, nii tarbija teabevaldamise tasemes kui ka läbirääkimispositsioonis seoses majandus- või kutsetegevuses tegutseva isiku poolt eelnevalt koostatud tingimustega, mille sisu tarbija ei saa mõjutada.“

Lisaks tuleb füüsilist isikut, kes tegutseb kõrvallepingu alusel kahe äriüksuse vahel sõlmitud lepingu tagatise andjana, käsitada tarbijana, kui kõnealune isik tegutses eesmärkidel, mis ei ole seotud tema kaubandus-, äri- või kutsetegevusega, ning tal ei ole mingit funktsionaalset seost laenusaaja äriühinguga. Funktsionaalne seos võib olla näiteks asjaomase äriühingu juhtimine või oluline osalus selle kapitalis (47).

1.2.1.2. Müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitud lepingud

Kui ühelt poolt on olemas müüja või teenuste osutaja ja teiselt poolt tarbija, loetakse leping ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi mõjualasse kuuluvaks, nagu on väljendatud põhjenduse 10 teises põhjenduses. Põhjenduses 10 on täpsustatud, et direktiiv on kohaldatav müüjate või teenuste osutajate ning tarbijate vahel sõlmitud kõigi lepingute suhtes.

See tähendab, et ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi kohaldatakse kõigi lepingute suhtes, mis käsitlevad kaupade ostmist ja teenuste osutamist, ning Euroopa Kohus on selgitanud, et direktiiv on tõepoolest mõeldud kohaldamiseks „kõigis majandustegevuse valdkondades (48)“.

Edasi on põhjenduses 10 selgitatud, et direktiivi kohaldamisalast tuleb muu hulgas välja jätta töölepingud, pärimisõigust ja perekonnaõigust käsitlevad lepingud ning lepingud, mis on seotud äri- või täisühingute asutamise ja töö korraldamisega (49); Direktiivi kohaldamisala piirangutena tuleb neid näiteid (50) tõlgendada kitsalt (51).

Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiiv ei nõua, et tarbija peab kauba või teenuse eest rahalist tasu maksma. Euroopa Kohus ei ole pidanud rahalist tasu vajalikuks. Näiteks on kohus leidnud, (52) et eraõiguslikud isikud, kes annavad tagatise teise osapoole võetud laenule, võivad olla kaitstud ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi alusel, isegi kui käenduslepingus ei ole ette nähtud mingit rahalist tasu konkreetse teenuse eest. Seetõttu tuleb ka tarbijate ja sotsiaalmeedia teenuste pakkujate vahelisi lepinguid pidada ebaõiglaste lepingutingimuste direktiiviga hõlmatuks, sõltumata sellest, kas tarbijad peavad maksma teatavaid rahasummasid või kas tasu teenuste eest on seotud tarbija loodud sisu ja profiilianalüüsiga (53).

Kui müüja või teenuste osutaja ja tarbija vahel sõlmitakse kõrvalleping, näiteks käendusleping, kuulub see leping ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi kohaldamisalasse, isegi kui põhileping, näiteks laenuleping, on sõlmitud kahe äriühingu vahel ja jääb seetõttu direktiivi kohaldamisalast välja (54).

Euroopa Kohus on teinud otsuse piiratud arvu juhtumite kohta, kus liikmesriikide kohtutel on kahtlusi konkreetse lepingu kvalifitseerimise osas, ja selgitanud, et järgmised lepingute liigid kuuluvad ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi kohaldamisalasse:

— eluruumi üürileping, mille on sõlminud isiklikel eesmärkidel tegutsev üksikisik ja majandus- või kutsetegevuses kinnisvara alal tegutsev isik (55),

— lepingud õigusteenuste osutamiseks (56),

— hüpoteeklaenuleping, mille on sõlminud advokaat isiklikel eesmärkidel (57),

— leping, mille on sõlminud sõltumatu haridusasutus, mis on võimaldanud ühele oma üliõpilasele lepingu alusel maksesoodustusi viimase poolt õppemaksu ja õppereisi tasuna võlgnetavate summade tasumiseks (58),

— kinnisvaratagatise leping või käendusleping, mis on sõlmitud füüsilise isiku ja krediidiasutuse vahel nende kohustuste tagamiseks, mis äriühingul on krediidilepingust tulenevalt selle krediidiasutuse ees, kui tagatise andja toimis eesmärkidel, mis ei ole seotud tema kaubandus-, äri- või kutsetegevusega, ja kui tal puudub selle äriühinguga funktsionaalne seos (59),

— hüpoteeklaen, mille tööandja andis töötajale ja tema abikaasale isiklikel eesmärkidel (60).

1.2.2. Lepingutingimused, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud (ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 3 lõiked 1 ja 2) (61)

Vastavalt artikli 2 punktile a koostoimes artikli 3 lõikega 1 kuuluvad ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi kohaldamisalasse üksnes lepingutingimused, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud. Artikli 3 lõige 2 sisaldab teatavaid eeldusi ja sätteid, mis käsitlevad tõendamiskoormist küsimuses, kas konkreetses lepingutingimuses ei ole eraldi kokku lepitud. Lisaks põhjendustele 9 ja 11 esitatakse ka artikli 3 lõikes 2 näiteid selle kohta, millised lepingutingimused on hõlmatud. Tavaliselt (kuid mitte ainult) on hõlmatud tüüpilised, (62) standardsed (63) või eelnevalt koostatud (64) lepingutingimused, mis on sageli esitatud lepingu „üldtingimustes“.

Otsustava tähtsusega ei ole see, millisel kujul tingimused on esitatud, nt trükitud, esitatud internetis või väljaspool seda, käsitsi kirjutatud või isegi suusõnalised, (65) mis moel leping sõlmiti (nt eraviisiliselt või notariaalakti kujul), millises lepingu osas tingimused esitatakse või kas need sisalduvad ühes või mitmes dokumendis. Oluline on see, et need aitavad kindlaks määrata lepingupoolte õigused ja kohustused ning et konkreetse(te)s lepingutingimus(te)s ei ole eraldi kokku lepitud.

Kas konkreetses lepingutingimuses on eraldi kokku lepitud, on faktiline asjaolu, mida peavad hindama liikmesriikide kohtud. Artikli 3 lõike 2 esimeses lõigus on sätestatud, et kui lepingutingimus on „eelnevalt“ koostatud, näiteks„eelnevalt koostatud tüüplepingute“ puhul, ei loeta tingimust „kunagi eraldi kokkulepituks“. Artikli 3 lõike 2 kolmandas lõigus on sätestatud, et kui müüja või teenuste osutaja väidab, et „tüüptingimus“ on eraldi kokku lepitud, langeb selle tõendamiskoormis temale. Artikli 3 lõike 2 teise lõigus on sätestatud, et kui tingimuse teatavad aspektid või üks konkreetne tingimus on eraldi kokku lepitud, ei tähenda see, et teised lepingutingimused oleksid eraldi kokku lepitud. Tarbija allkiri lepingu lõpus või üksikklauslite kinnitamiseks ei näita kindlasti, et lepingu tingimused olid eraldi kokku lepitud.

Euroopa Kohus võib anda selle kriteeriumi ja läbirääkimiste mõiste kohta täiendavaid juhiseid (66).

Kui käesolevas teatises viidatakse „ebaõiglastele lepingutingimustele“ või „lepingutingimustele“, viitab see „lepingutingimustele, milles ei ole eraldi kokku lepitud“, isegi kui sõnu „ei ole eraldi kokku lepitud“ ei ole korratud. See ei mõjuta asjaolu, et mõnes liikmesriigis kohaldatakse ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi kaitset ka eraldi kokku lepitud lepingutingimuste suhtes (67).

1.2.3. Kohustuslikel õigus- või haldusnormidel põhinevate lepingutingimuste väljajätmine (ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 1 lõige 2)

Artikli 1 lõikes 2 on ette nähtud, et direktiivi kohaldamisalasse ei kuulu lepingutingimused, mis põhinevad kohustuslikel õigus- või haldusnormidel või nende rahvusvaheliste konventsioonide sätetel või põhimõtetel, millega liikmesriigid või liit on ühinenud. Euroopa Kohus (68) on rõhutanud, et erandina tarbijate kavandatud kaitsest ebaõiglaste lepingutingimuste eest, tuleb artikli 1 lõiget 2 tõlgendada kitsalt:

„[…] peab liikmesriigi kohus võtma arvesse asjaolu, et arvestades eeskätt direktiivi eesmärki, milleks on tarbijate kaitse müüjate ja teenuseosutajate ning tarbijate vahelistesse lepingutesse lisatud ebaõiglaste tingimuste eest, tuleb direktiivi artikli 1 lõikes 2 ette nähtud erandit tõlgendada kitsalt […] (69).“

Selleks et välistada hindamine ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi alusel, tuleb kindlaks teha, et lepingutingimus kajastab kohustuslikku õigus või haldusnormi.

Artikli 1 lõike 2 kohaldamisel ja kooskõlas põhjendusega 13 käsitletakse sätet kohustuslikuna, kui

— seda kohaldatakse lepingupooltele olenemata nende valikust,

— kuid ka siis, kui see on dispositiivne ja kehtib seetõttu vaikimisi, see tähendab juhul, kui lepingupooled ei ole teisiti kokku leppinud (70).

Sellistel juhtudel õigustab ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi kohaldamisalast väljajätmist asjaolu, et

„[…] põhimõtteliselt võib eeldada, et liikmesriigi seadusandja on tasakaalustanud teatud lepingute poolte kõiki õigusi ja kohustusi (71).“

See kehtib põhimõtteliselt ka siis, kui kohustuslik säte võetakse vastu pärast lepingu sõlmimist ja sellega kehtestatakse kord, millega asendatakse ebaõiglane lepingutingimus (72).

Samal ajal tuleb artikli 1 lõikes 2 sätestatud erandit rangelt piirata selliste kohustuslike õigusnormidega reguleeritud küsimusega (73). Lisaks ei käsitata teatavatele kliendirühmadele kohaldatavaid siseriikliku õiguse kohustuslikke norme kohustusliku normina ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 1 lõike 2 tähenduses, kui lepingutingimus muudab need kohaldatavaks ka teiste tarbijate suhtes (74).

Euroopa Kohus (75) on selgitanud, et artikli 1 lõikes 2 ette nähtud erandit ei kohaldata, kui siseriiklikud õigusnormid annavad lepingupooltele erinevaid võimalusi, näiteks pädeva kohtu kindlaksmääramiseks.

Euroopa Kohus võib esitada artikli 1 lõike 2 kohta täiendavaid suuniseid kolme eelotsusetaotluse alusel, mille menetlemine on käesoleva teatise vastuvõtmise ajal pooleli (76).

Lisaks on ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 1 lõike 2 kohaselt direktiivi kohaldamisalast välja jäetud rahvusvaheliste konventsioonide sätted ja põhimõtted, millega liikmesriigid või liit on ühinenud, ning selles viidatakse eelkõige transpordivaldkonna rahvusvahelistele konventsioonidele (77).

1.2.4. Koosmõju muude ELi õigusaktidega

Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi kohaldatakse müüjate või teenuste osutajate ning tarbijate vahel sõlmitud lepingute suhtes kõigis majandustegevuse valdkondades (78). Seega võib konkreetse lepingu suhtes kohaldada ka muid ELi õiguse norme, sealhulgas muid tarbijakaitsenorme, sõltuvalt asjaomase lepingu liigist. Muud asjakohased õigusnormid, mida võidakse paralleelselt kohaldada, võivad olla tarbija õigusi käsitleva direktiivi 2011/83/EL (79) horisontaalsed õigusnormid lepingueelse teabe ja taganemisõiguse kohta või direktiivi 2005/29/EÜ (80) normid ebaausate kaubandustavade kohta. Samuti võidakse lisaks ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivile kohaldada teatavat liiki lepingutega seotud norme, näiteks direktiiv 2008/48/EÜ, (81) mis käsitleb tarbijakrediidilepinguid, direktiiv 2008/122/EÜ (82) tarbijate kaitse kohta seoses osaajalise kasutamise õiguse, pikaajalise puhkusetoote, edasimüügi ja vahetuslepingute teatavate aspektidega, direktiiv 2014/17/EL (83) elamukinnisvaraga seotud tarbijakrediidilepingute kohta, direktiiv (EL) 2015/2302, (84) mis käsitleb pakettreise ja seotud reisikorraldusteenuseid, ning direktiiv (EL) 2018/1972, (85) millega kehtestatakse Euroopa elektroonilise side seadustik, määrus (EÜ) nr 1008/2008 (86) lennuteenuste kohta, direktiiv 2009/72/EÜ, (87) mis käsitleb elektrienergia siseturu ühiseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2003/54/EÜ, ning direktiiv 2009/73/EÜ, (88) mis käsitleb maagaasi siseturu ühiseeskirju ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiiv 2003/55/EÜ (89). Lisaks võib juhtudel, kui tegemist on ebaõiglaste lepingutingimustega, kohaldada tsiviilasjades tehtava õigusalase koostöö valdkonnas norme, mis käsitlevad näiteks kohaldatavat õigust (90) ja kohtualluvust (91) ning menetlusnorme, näiteks väiksemate nõuete menetluse (92) või Euroopa maksekäsu (93) puhul.

Mõned valdkondlikud õigusaktid täpsustavad sõnaselgelt, et need ei piira ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi kohaldamist. Näiteks direktiiv 2009/72/EÜ, (94) direktiiv 2009/73/EÜ, (95) direktiiv 2014/17/EL (96) ja direktiiv (EL) 2018/1972 (97).

Seoses artikli 1 lõikega 2, mida on käsitletud jaos 1.2.3, on lepingutingimused, mis kajastavad kohustuslikke sätteid, sealhulgas valdkondlikes õigusaktides sätestatud sätted ja rahvusvaheliste konventsioonide sätted, ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi kohaldamisalast välja arvatud.

Muul juhul, kui valdkondlikud õigusaktid võeti vastu pärast ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi vastuvõtmist, tuleb arvesse võtta, et direktiiv võib olla mittekohaldatav üksnes tingimusel, et see on selles õigusaktis selgelt ette nähtud (98). Tavaliselt see nii ei ole, (99) nii et lisaks valdkondlikele õigusnormidele kohaldatakse tavaliselt ka ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi.

Kui lisaks ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivile kohaldatakse muid ELi sätteid, eelistatakse üldiselt sellist tõlgendust, milles säilitatakse nii palju kui võimalik direktiivi ja sellega potentsiaalselt vastuolus oleva sätte kasulikku mõju. Näiteks ei tohiks kodukord ohustada ebaõiglaste lepingutingimuste vastase kaitse tõhusust ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi raames.

Muid ELi sätteid võib olla vaja arvesse võtta, kui hinnatakse ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi alusel lepingutingimuste läbipaistvust ja ebaõiglust. Näiteks võib asjaolu, et müüja või teenuste osutaja kasutas ebaausaid kaubandustavasid direktiivi 2005/29/EÜ (100) tähenduses, olla oluline element üksikute lepingutingimuste ebaõigluse hindamisel (101). Samas ei ole sellisel järeldusel otsest mõju lepingu kehtivuse hindamisele ebaõiglaste lepingutavade direktiivi artikli 6 lõike 1 seisukohast (102).

Valdkondlike õigusnormide ja ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi suhet, eelkõige seoses läbipaistvuse/lepingueelse teabe andmise kohustusega (103) või lepingute kohustusliku sisuga, (104) on käsitletud jaos 3.3.2.

1.2.5. Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi kohaldamine kolmandates riikides asuvate ettevõtjate suhtes

See, kas ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi kohaldatakse ELi liikmesriigis elava tarbija ning ELi- ja EMP-välise kaupleja või kutseala esindaja (105) vahel sõlmitud lepingute suhtes, on põhimõtteliselt kindlaks määratud määrusega (EÜ) nr 593/2008 (106) („Rooma I“).

Rooma I määruse artikli 6 lõigetes 1 ja 2 on sätestatud:

1. Ilma et see piiraks artiklite 5 ja 7 kohaldamist, on leping, mille füüsiline isik on sõlminud oma tegevus- või kutsealast välja jääval eesmärgil („tarbija“) teise isikuga, kes tegutseb oma tegevus- või kutsealal („kutseala esindaja“), reguleeritud selle riigi õigusega, kus on tarbija harilik viibimiskoht, tingimusel et kutseala esindaja a) teostab oma majandus- või kutsetegevust riigis, kus on tarbija harilik viibimiskoht, või b) kutseala esindaja suunab mis tahes viisil sellised tegevused kõnealusesse riiki või mitmesse riiki, mille hulka kuulub ka kõnealune riik, ning et leping jääb nende tegevuste raamesse. 2. Olenemata lõikest 1 võivad pooled artikli 3 kohaselt valida lõikes 1 sätestatud nõuetele vastava lepingu suhtes kohaldatava õiguse. Selline valik ei või siiski põhjustada tarbija ilmajätmist kaitsest, mis on talle ette nähtud selliste sätetega, millest ei saa kokkuleppel kõrvale kalduda selle õiguse alusel, mis valiku puudumisel oleks olnud kohaldatav lõike 1 alusel.

Seega, kui kutseala esindaja (st kaupleja või müüja või teenuste osutaja), kes on pärit kolmandast riigist, teostab tegevust liikmesriigis või suunab oma tegevuse tarbijatele, kelle harilik viibimiskoht on liikmesriigis, on neile tarbijatele tagatud kaitse ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi ja nende liikmesriigi tarbijakaitsenormide alusel. See kehtib ka siis, kui lepinguosalised valivad kohaldatavaks õiguseks kolmanda riigi õiguse. Siiski on Rooma I määruse artiklis 5 sätestatud erinormid veolepingutele.

Pealegi on ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 6 lõikes 2 sätestatud:

Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et tarbija ei kaota käesoleva direktiiviga pakutavat kaitset põhjusel, et lepingu suhtes kohaldatavaks õiguseks valitakse kolmanda riigi õigus, kui leping on ühe või mitme liikmesriigi territooriumiga tihedalt seotud.

See säte võib pakkuda tarbijale täiendavat kaitset, kuna seda kohaldatakse iga juhtumi puhul, kus valitakse kolmanda riigi õigus, kuid kus on tihe seos liikmesriigiga. Selle kohaldamise tingimused on seega Rooma I määruse artiklis 6 sätestatust laiemad.

Lisaks on Euroopa Kohus otsustanud, (107) et ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 3 lõike 1 kohaselt on lepingutingimus, mille kohaselt tarbijaga sõlmitud lepingule kohaldatakse müüja või teenuste osutaja asukohaliikmesriigi õigust, ebaaus, kui ei ole ühemõtteliselt täpsustatud, et tarbija saab endiselt tugineda oma hariliku viibimiskoha riigi kohustuslikele tarbijakaitsenormidele vastavalt Rooma I määruse artikli 6 lõikele 2. Ilma selle täpsustuseta võib see tarbijat eksitada, jättes vale mulje, et lepingu suhtes kohaldatakse ainult valitud õigust. Sama loogikat tuleb kohaldada juhul, kui kolmanda riigi õigus valitakse lepingutingimuse alusel ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses (108).

2. SEOS SISERIIKLIKU ÕIGUSEGA, SEALHULGAS MINIMAALNE ÜHTLUSTAMINE

Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikkel 8 Liikmesriigid võivad käesoleva direktiivi reguleerimisalas vastu võtta või säilitada asutamislepingule vastavad rangemad sätted, et tagada tarbijate kaitstuse kõrgem tase. Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikkel 8a (109) 1. Kui liikmesriik võtab vastu sätted vastavalt artiklile 8, teavitab ta sellest ning kõikidest edasistest muudatustest komisjoni, eelkõige kui kõnealused sätted: — laiendavad tingimuste ebaõigluse kontrolli eraldi kokku lepitud lepingutingimustele, hinna ja tasu piisavusele, või — sisaldavad loetelu ebaõiglaseks peetavatest lepingutingimustest[.] 2. Komisjon tagab, et lõikes 1 osutatud teave on tarbijatele ja kauplejatele kergesti kättesaadav, muu hulgas spetsiaalsel veebilehel. 3. Komisjon edastab lõikes 1 osutatud teabe teistele liikmesriikidele ja Euroopa Parlamendile. Komisjon konsulteerib kõnealuse teabe asjus sidusrühmadega. Põhjendus 17 käesoleva direktiivi minimaalse laadi tõttu on sellele lisatud tingimuste loetelu üksnes soovituslik ning liikmesriigid võivad oma siseriiklike normidega kõnealuste tingimuste ulatust laiendada või piirata;

Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiiv ja siseriiklik õigus suhestuvad mitmel viisil. On

— sätteid, millega võetakse ebaõiglaste lepingutingimuste direktiiv üle siseriiklikku õigusesse, sealhulgas sätted, millega laiendatakse direktiivi kohaldamisala või kehtestatakse rangemad nõuded, ning

— siseriikliku õiguse materiaal- või menetlussätteid, mis hõlmavad muid aspekte, kuid mida tuleb arvesse võtta siis, kui kohtud peavad tegema otsuse juhtudel, mis puudutavad ebaõiglasi lepingutingimusi.

2.1. Minimaalne ühtlustamine ja kohaldamisala laiendamine (ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artiklid 8 ja 8a), sealhulgas riiklike kõrgeimate kohtute roll

Artikli 8 kohaselt võivad liikmesriigid tagada kõrgema kaitsetaseme kui see, mis on ette nähtud ebaõiglaste lepingutingimuste direktiiviga (110). Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 8a (111) kohaselt on liikmesriigid kohustatud teatama siseriiklikest õigusnormidest, mis sisaldavad rangemaid nõudeid või laiendavad direktiivi ülevõtmiseks vastu võetud siseriiklike õigusnormide kohaldamisala (112).

Näiteks võivad liikmesriigid kohaldada ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi ülevõtmiseks vastu võetud siseriiklikke õigusnorme ka eraldi kokku lepitud lepingutingimuste (113) või ettevõtetevaheliste suhete või tarbijatevaheliste tehingute (114) suhtes.

Samuti võivad nad norme karmistada, eelkõige kohaldades madalamat läve selle suhtes, millal lepingutingimust peetakse ebaõiglaseks. Nad võivad näiteks võtta vastu selliste lepingutingimuste musta nimekirja, mida peetakse alati ebaõiglasteks, ilma et nõutaks juhtumipõhist hindamist ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 3 lõike 1 üldise ebaõigluse kontrolli kohaselt, (115) ja/või eri liiki halli(d) nimekirja(d). Lisateavet ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi lisa kohta leiab jaost 3.4.7.

Näiteks võib siseriikliku õigusega ette näha ka seda, et läbipaistvuse puudumine võib otseselt kaasa tuua lepingutingimuste tühisuse, ilma et oleks vaja kohaldada artikli 3 lõike 1 kohast ebaõigluse kontrolli (116).

Euroopa Kohus (117) on selgitanud ka, et artikli 8 tõttu ei ole liikmesriikidel kohustust nõuda kooskõlas artikli 4 lõikega 2, (118) et lepingu põhieseme mõistet või hinna ja tasu vastavust võib kontrollida ainult siis, kui asjakohased tingimused ei ole koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles.

Euroopa Kohus (119) on kinnitanud, et liikmesriikide kõrgeimate kohtute kohtupraktika ei kuulu rangemate sätete alla, mida liikmesriigid võivad selle direktiivi artikli 8 alusel vastu võtta. Juhul kui liikmesriikide kõrgeimad kohtud töötavad lepingutingimuste ebaõigluse hindamiseks välja teatavad kriteeriumid, mida madalama astme kohtud peavad de facto järgima, kui nad ei soovi, et nende otsus tühistataks, või mis on isegi madalama astme kohtule ametlikult siduvad, on see aga põhimõtteliselt ebaõiglaste lepingutingimuste direktiiviga kooskõlas. Siiski peavad liikmesriikide kõrgeimate kohtute kasutatud kriteeriumid olema kooskõlas Euroopa Kohtu praktikaga ega tohi takistada pädevat kohut pakkumast tarbijatele nende õiguste kaitseks tõhusat õiguskaitsevahendit ega pöördumast eelotsusetaotlusega Euroopa Kohtu poole (120).

2.2. Muud siseriikliku õiguse sätted

Muude siseriiklike normide hulka, mida võidakse kohaldada ebaõiglaste lepingutingimuste suhtes, kuuluvad lepinguõiguse üldsätted, eelkõige seoses lepingute koostamise ja kehtivusega, aga ka siseriiklike kohtute menetlusnormid. Sellised küsimused ei ole ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivis eraldi reguleeritud, kuid võivad oluliselt mõjutada selle kohaldamist.

Näiteks kuigi ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi kohaldatakse ettevõtja ja tarbija vahelises lepingus sisalduvate konkreetsete lepingutingimuste hindamise suhtes, ei reguleeri see lepingu kui terviku kehtivust. On siiski võimalik, et ühe või mitme lepingutingimuse ebaõiglus toob siseriikliku lepinguõiguse kohaselt kaasa kogu lepingu tühisuse näiteks juhul, kui lepingut ei saa täita, ilma et lepingupoolte põhikohustused oleksid kindlaks määratud. See võimalus on ette nähtud ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 6 lõikega 1 ja seda käsitletakse 4. jaos.

Lisaks on siseriiklikus õiguses sätestatud normid, mille alusel võib leping olla tervikuna tühine, näiteks kui sellega rikutakse seadusest tulenevat keeldu, kui see on liigkasuvõtmisele suunatud või muul viisil vastuolus heade kommetega. Lisaks võib tarbijatel siseriikliku õiguse kohaselt olla võimalus vältida lepinguid, mille sõlmimine põhines müüja või teenuste osutaja pettusel või agressiivsel käitumisel, mis võib vastata eksitavatele, agressiivsetele või muul viisil ebaausatele kaubandustavadele direktiivi 2005/29/EÜ (121) tähenduses.

Kui sellised juhtumid langevad kokku ebaõiglaste lepingutingimuste olemasoluga, siis tavaliselt ei piira ebaõiglaste lepingutingimuste direktiiv selliste siseriiklike normide kohaldamist, kui sellised normid ei sea kahtluse alla direktiivi, eriti selle artikli 6 lõike 1 tõhusust (122). Euroopa Kohus (123) on märkinud, et põhimõtteliselt tuleb lepingute tühisust käsitlevaid õigusnorme käsitleda nende enda loogika kohaselt (124) ning et juhul, kui need langevad kokku ebaõiglaste lepingutingimustega, on sellised õigusnormid ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 8 kohaselt vastuvõetavad, kui need toovad tarbijatele soodsamad tulemused kui direktiivi kohaselt nõutud minimaalne kaitse (125).

Tuleks rõhutada, et oma kohaldamisala piires on Euroopa Liidu õigus oma olemuselt liikmesriigi õiguse ees ülimuslik ning et liikmesriikide ametiasutused, sealhulgas kohtud, peavad tõlgendama riigisisest õigust võimalikult suures ulatuses kooskõlas ELi õigusega, et tagada selle tõhusus. Euroopa Kohtu sõnul (126)

„[…] tuleb meenutada, et lahendades vaidlust, mille poolteks on ainult eraisikud, peab siseriiklik kohus siseriiklike õigusnormide kohaldamisel võtma arvesse siseriikliku õiguse norme tervikuna ning lähtuma nende tõlgendamisel võimalikult suures ulatuses selles valdkonnas kohaldatava direktiivi sõnastusest ja eesmärgist, et saavutada direktiivi eesmärgiga kooskõlas olev tulemus […] (127).“

Kui siseriiklikku õigust, sealhulgas menetlusnorme, ei ole võimalik tõlgendada kooskõlas ELi õigusega, peavad siseriiklikud kohtud need kõrvale jätma ja tuginema otse liidu õigusele (128). Euroopa Kohus (129) on kinnitanud, et liikmesriikide kohtutel on kohustus tagada ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi täielik toime, jättes vajaduse korral omal algatusel kohaldamata siseriikliku õigusakti sätte, mis on sellega vastuolus, isegi kui see säte on vastu võetud hiljem. Seega ei ole kohtutel vaja taotleda või oodata niisuguse sätte eelnevat kõrvaldamist seadusandlike või muude põhiseaduslike vahenditega. See hõlmab olukordi, kus siseriiklikus õiguses ei ole ebaõiglaste lepingutingimuste ex officio hindamist ette nähtud või seda isegi takistatakse, samas kui selline kontroll on ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi kohaselt nõutav, (130) või kui siseriiklikud õigusaktid on muul moel vastuolus ebaõiglaste lepingutingimuste direktiiviga või võrdväärsuse ja tõhususe põhimõtetega (131).

Samal ajal on liikmesriigid kohustatud muutma norme, mis ei ole ebaõiglaste lepingutingimuste direktiiviga kooskõlas, sealhulgas juhtudel, kus nende tõlgendamise osas valitseb ebakindlus (132).

3. ÜLDINE EBAÕIGLUSE KONTROLL JA LÄBIPAISTVUSE NÕUDED

3.1. Ebaõiglus ja läbipaistvus üldiselt

Artikli 3 lõiked 1 ja 3 1. Lepingutingimus, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud, loetakse ebaõiglaseks, kui see on vastuolus heausksuse tingimusega ning kutsub esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat. […] 3. Lisa sisaldab soovituslikku ja mittetäielikku loetelu tingimustest, mida võib pidada ebaõiglasteks. Artikkel 4 1. Ilma et see piiraks artikli 7 kohaldamist, võetakse lepingutingimuse hindamisel arvesse lepingu sõlmimise objektiks oleva kauba või teenuse laad ning viidatakse lepingu sõlmimisel kõigile sellega kaasnevatele asjaoludele ning kõigile teistele kõnealuse või muu lepingu tingimustele, millest see sõltub. 2. Tingimuste õiglase või ebaõiglase iseloomu hindamine ei ole seotud lepingu põhiobjekti mõiste, hinna ja tasu piisavuse ega vastutehinguna pakutavate teenuste või kaubaga, kui kõnealused tingimused on koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles. Artikkel 5 Lepingutes, mille kõik või teatavad tarbijale pakutavad tingimused esitatakse kirjalikult, peavad kõnealused tingimused olema koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles. Kui lepingutingimuse tähenduse suhtes on kahtlusi, kohaldatakse tarbijale kõige soodsamat tõlgendust. Seda tõlgendamiseeskirja ei kohaldata artikli 7 lõikega 2 ettenähtud menetluste puhul. Põhjendus 16 […] heausksuse hindamisel tuleb erilist tähelepanu pöörata lepinguosaliste positsiooni tugevusele läbirääkimistel ja sellele, kas tarbijat mõjutati tingimusega nõustuma, kas kaup müüdi või teenused osutati tarbija erikorralduse alusel; müüja või teenuste osutaja saab täita heausksuse nõude juhul, kui ta kohtleb ausalt ja õiglaselt teist lepinguosalist, kelle õigustatud huvi ta peab arvesse võtma; Põhjendus 20 lepingud peaksid olema koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles ning tarbijale tuleks anda tegelik võimalus kõigi tingimustega põhjalikult tutvuda, kusjuures kahtluse korral tuleks kohaldada tarbijale kõige soodsamat tõlgendust; Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 3 lõikes 3 osutatud lisa punkti 1 alapunkt i 1. Tingimused, mille eesmärk või tagajärg on: […] i) siduda tarbija pöördumatult tingimustega, millega tarbijal ei olnud tegelikke võimalusi tutvuda enne lepingu sõlmimist; j) anda müüjale või teenuste osutajale võimalus muuta lepingutingimusi ühepoolselt, ilma mõjuva, lepingus kindlaksmääratud põhjuseta;

Artikli 3 lõige 1 sisaldab üldist kontrolli, mille raames tuleb hinnata müüjate või teenuste osutajate kasutatud lepingutingimuste ebaõiglust. Kõnealune üldine kontroll peab kajastuma liikmesriikide õigusnormides ning seda peavad ametiasutused kohaldama üksikute lepingutingimuste hindamisel iga üksikjuhtumi korral eraldi.

Lisaks artikli 3 lõikes 1 nimetatud üldisele kontrollile viidatakse artikli 3 lõikes 3 lisale, mis sisaldab soovituslikku ja mittetäielikku loetelu lepingutingimustest, mida võib pidada ebaõiglaseks (133).

Lisaks sisaldab ebaõiglaste lepingutingimuste direktiiv läbipaistvusnõudeid müüjatele või teenuste osutajatele, kes kasutavad lepingutingimusi, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud. Need on väljendatud normides, mille kohaselt lepingutingimused peavad olema (koostatud) lihtsas ja arusaadavas keeles (ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 4 lõige 2 ja artikkel 5), ning nõudes, et tarbijatele tuleb anda reaalne võimalus tutvuda lepingutingimustega enne lepingu sõlmimist (lisa punkti 1 alapunkt i ja põhjendus 20).

Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi kohaselt on läbipaistvusnõuetel kolm funktsiooni.

— Vastavalt artikli 5 teisele lausele tuleb lepingutingimusi, mis ei ole koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles, tõlgendada tarbija kasuks (134). — Artikli 4 lõike 2 kohaselt hinnatakse lepingu põhieset või lepingus sätestatud hinna ja tasu vastavust artikli 3 lõike 1 alusel ainult siis, kui asjakohased tingimused ei ole lihtsas ja arusaadavas keeles (135). — Läbipaistvusnõuete täitmata jätmine võib olla üks tegur konkreetse lepingutingimuse ebaõigluse hindamisel (136) ja võib isegi viidata ebaõiglusele (137).

Kohus on andnud juhiseid nii läbipaistvusnõuete kohta, mida müüjad ja teenuste osutajad peavad täitma, kui ka üldise ebaõigluse kontrolli kriteeriumide kohta. Täpsem teave läbipaistvuse kohta on esitatud jaos 3.3, samas kui jaos 3.4 on esitatud rohkem teavet üldise ebaõigluse kontrolli kohta.

Samal ajal on Euroopa Kohus korduvalt rõhutanud, (138) et kuigi tema ülesanne on anda juhiseid läbipaistvuse ja ebaõigluse tõlgendamiseks, peavad riigi ametiasutused, eelkõige liikmesriikide kohtud, hindama konkreetsete lepingutingimuste läbipaistvust ja ebaõiglust, võttes arvesse iga juhtumi konkreetseid asjaolusid. Euroopa Kohus (139) on seda väljendanud järgmiselt:

„42. Ehkki vastab tõele, et Euroopa Kohus on talle EÜ artikliga 234 ( 140 ) antud pädevuse teostamisel tõlgendanud eespool viidatud kohtuotsuse Océano Grupo Editorial ja Salvat Editores punktis 22 üldisi kriteeriume, mida ühenduse seadusandja kasutab mõiste „ebaõiglane tingimus“ määratlemisel, ei saa ta siiski teha otsust nende üldiste kriteeriumide kohaldamise kohta konkreetse tingimuse suhtes, sest selleks on vaja analüüsida asjaomase kohtuasja asjaolusid (vt eespool viidatud kohtuotsus Freiburger Kommunalbauten, punkt 22). 43. Eelotsusetaotluse esitanud kohus peab eeltoodut arvesse võttes hindama, kas lepingutingimust saab kvalifitseerida ebaõiglasena direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses.“

Liikmesriigi kohtu ülesanne on teha kindlaks, kas konkreetse juhtumi asjaolusid arvestades vastab lepingutingimus heausksuse, tasakaalustatuse ja läbipaistvuse nõuetele.

Sama kehtib ka selle kontrollimise kohta, kas lepingutingimus kuulub mõiste „lepingu põhiese“ alla või kas selle kontrollimine on seotud „hinna või tasu vastavusega“ ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 4 lõike 2 tähenduses (141).

Eespool öeldut arvesse võttes on Euroopa Kohus (142) üldiselt hoidunud lõpliku hinnangu andmisest konkreetse lepingutingimuse ebaõigluse kohta, jättes selle hindamise eelotsusetaotluse esitanud kohtule. Teatud asjades on Euroopa Kohus aga andnud üsna selgeid suuniseid konkreetse lepingutingimuse ebaõigluse kohta (143).

Liikmesriigi kohtud võivad lepingutingimuste ebaõigluse hindamiseks välja töötada täpsemad kriteeriumid, tingimusel et need vastavad Euroopa Kohtu kehtestatud metoodikale (144). Kui liikmesriikide kõrgeimad kohtud on võtnud õiguse ühetaolise tõlgendamise tagamiseks vastu siduvaid otsuseid selle kohta, kuidas rakendada ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi, ei tohi need otsused takistada pädevat kohut tagamast direktiivi täielikku mõju ja pakkumast tarbijatele tõhusat õiguskaitsevahendit ega pöördumast eelotsusetaotlusega Euroopa Kohtu poole (145).

Käesolevas teatises ei ole võimalik käsitleda teatavat liiki lepingutingimuste hindamist puudutavat mahukat kohtupraktikat liikmesriikides.

3.2. Lepingu põhieseme ning hinna või tasuga seotud lepingutingimused (ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 4 lõige 2)

Lepingu põhieseme ning hinna või tasuga seotud lepingutingimused kuuluvad ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi kohaldamisalasse (146). Selliste lepingutingimuste eripära seisneb selles, et ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 4 lõike 2 kohase miinimumstandardi kohaselt (147) on nende ebaõigluse hindamine artikli 3 lõike 1 alusel välistatud (148) või piiratud, (149) kui need on koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles ehk teisisõnu, kui need tingimused vastavad direktiivi läbipaistvusnõuetele.

Kuna ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 4 lõikes 2 on sätestatud erand artikli 3 lõike 1 kohase ebaõigluse kontrolli läbiviimisest, tuleb seda sätet tõlgendada kitsalt (150). Artikli 4 lõiget 2 tuleb samuti tõlgendada ühetaoliselt kogu Euroopa Liidus, võttes arvesse ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi eesmärki (151). Liikmesriikide kohtute ülesanne on üksikjuhtudel otsustada, kas antud lepingutingimus a) on seotud lepingu põhieseme mõistega või kas selle ebaõigluse kontrollimine eeldab hinna ja tasu vastavuse hindamist, (152) ja b) kas sellised lepingutingimused on koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles (153).

3.2.1. Lepingu põhieseme mõistega seotud lepingutingimused

Euroopa Kohus on sedastanud, et lepingutingimusi, mis kuuluvad „lepingu põhieseme“ mõiste alla ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 4 lõike 2 tähenduses, tuleb mõista tingimustena, mis määravad kindlaks lepingu põhikohustused ja mis lepingut sellisena iseloomustavad (154). Seevastu tingimused, millel on üksnes täiendav iseloom, ei saa kuuluda „lepingu põhieseme“ mõiste alla (155). Et määrata kindlaks, kas tingimus kuulub „lepingu põhieseme mõiste“ alla, tuleb arvesse võtta lepingu laadi, ülesehitust ja sätteid ning nende õiguslikku ja faktilist konteksti (156).

Euroopa Kohus (157) on seoses välisvaluutas nomineeritud laenudega öelnud järgmist:

„37. Käesoleval juhul näivad Euroopa Kohtu käsutuses oleva toimiku mitu dokumenti viitavat sellele, et selline tingimus, […], mis on lisatud teenuseosutaja ja tarbija vahel välisvaluutas sõlmitud krediidilepingusse, mille suhtes ei ole eraldi kokku lepitud ja mille kohaselt tuleb krediit tagastada samas valuutas, kuulub mõiste „lepingu põhiobjekt“ alla direktiivi 93/13 artikli 4 lõike 2 tähenduses. 38. […] asjaolu, et krediit tuleb tagastada teatavas konkreetses vääringus, seega põhimõtteliselt seotud mitte mingi kõrvalise tagastamisviisi, vaid võlgniku kohustuse olemuse endaga, ning kujutab endast seega laenulepingu põhielementi.“

Sellega seoses on Euroopa Kohus (158) rõhutanud erinevust selliste lepingutingimuste vahel, mille kohaselt laen tuleb tagasi maksta samas välisvaluutas, milles see anti, ja selliste lepingutingimuste vahel, mille kohaselt välisvaluutas nomineeritud laen tuleb tagastada riigi valuutas panga kohaldatava välisvaluuta müügikursi alusel (159). Euroopa Kohus leidis, (160) et välisvaluutas sõlmitud laenulepingusse lisatud lepingutingimus, mille kohaselt tuleb laen tagasi maksta samas välisvaluutas, milles see anti, määrab kindlaks lepingukohase põhisoorituse, mis lepingut sellisena iseloomustab. Seega on see seotud „lepingu põhiesemega“ artikli 4 lõike 2 tähenduses. Sellega seoses ei ole oluline, kas laenusumma anti tarbija käsutusse kohalikus vääringus ja mitte lepingus sätestatud vääringus (161). Seevastu leidis Euroopa Kohus, et välisvaluuta vahetuskursi mehhanismi kirjeldav tingimus on täiendav kokkulepe (162).

3.2.2. Hinna ja tasuga seotud lepingutingimused

Hinna ja tasuga, st tarbija rahaliste kohustustega seotud lepingutingimuste suhtes tuleb põhimõtteliselt kohaldada artikli 3 lõike 1 kohast ebaõigluse kontrolli. Artikli 4 lõike 2 (163) kohaselt võib ebaõigluse kontroll hõlmata siiski hinna ja tasu vastavuse või, nagu on märgitud põhjenduses 19, „tarnitava kauba või osutatavate teenuste kvaliteedi ja hinna suhte“ hindamist üksnes juhul, kui asjaomased tingimused ei ole läbipaistvad. Seevastu tuleb hinnata muude hinna või tasuga seotud aspektide, näiteks hindade ühepoolse muutmise võimaluse või mehhanismi ebaõiglust, isegi kui asjaomased tingimused on täiesti läbipaistvad.

Euroopa Kohus (164) on kirjeldanud selliste lepingutingimuste hindamise piirangut seoses laenulepinguga järgmiselt:

„Seega ei kuulu lepingutingimused vastusoorituse kohta, mida tarbija võlgneb laenuandjale, või tingimused, mis mõjutavad tarbija poolt laenuandjale makstavat tegelikku hinda, põhimõtteliselt kõnealusesse teise tingimuste kategooriasse, välja arvatud need, mis käsitlevad küsimust, kas vastusoorituse summa või lepingus ette nähtud hind on sobiv vastusooritusena laenuandja poolt osutatud teenuse eest.“

Euroopa Kohus (165) on täiendavalt selgitanud, et hinnamuutusi käsitlevad lepingutingimused on täielikult allutatud artikli 3 lõike 1 kohasele ebaõigluse kontrollile:

„[…] Seda välistavat tingimust ei saa siiski kohaldada lepingutingimuse puhul, mis näeb ette tarbija poolt makstava teenustasu muutmise mehhanismi.“

See on kooskõlas asjaoluga, et ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi lisas sätestatakse tingimused, millele hinnamuutusi käsitlevad lepingutingimused tavaliselt peavad vastama, et neid ei saaks pidada ebaõiglasteks (166).

Lisaks on Euroopa Kohus seisukohal, et asjaolu, et tarbimislaenu kogukulu arvutamisel direktiivi 2008/48/EÜ tähenduses oleks tulnud arvesse võtta teatavat tasu, ei tähenda, et lepingutingimus, millega see tasu on sätestatud, kuuluks ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 4 lõike 2 kohaldamisalasse (167).

Lõpuks on Euroopa Kohus selgitanud, et hinna või tasu sobivus on ebaõigluse hindamisest välja arvatud üksnes siis, kui asjakohased tingimused näevad ette tegeliku tasu pakutava kauba või teenuse eest (168). Sellest lähtudes on Euroopa Kohus (169) otsustanud, et

„[…] ei saa seda välistamist kohaldada tingimustele, mis […] piirduvad tagasimaksete arvestamise puhul selle välisvaluuta vahetuskursi kindlaksmääramisega, mille alusel laenuleping on sõlmitud, ilma et laenuandja osutaks selle arvestamise käigus mis tahes valuutavahetusteenust, ja mis ei sisalda seetõttu mingit „tasu“, mille vastavust laenuandja osutatud teenuse vastusooritusena ei saa direktiivi 93/13 artikli 4 lõike 2 alusel selle ebaõiglase olemuse seisukohast hinnata.“

3.3. Läbipaistvusnõuded

3.3.1. Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi kohased läbipaistvusnõuded

Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi läbipaistvusnõudeid kohaldatakse iga liiki (eraldi kokku leppimata) (170) lepingutingimuste suhtes, mis kuuluvad direktiivi kohaldamisalasse (171).

Euroopa Kohus on tõlgendanud artikli 4 lõikes 2 ja artiklis 5 esitatud nõuet, mille kohaselt peavad lepingutingimused olema lihtsas ja arusaadavas keeles, laialt. Seoses sellega on Euroopa Kohus võtnud arvesse ka seda, et ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi lisa punkti 1 alapunkti e kohaselt näitab asjaolu, et tarbijatel ei olnud reaalset võimalust lepingutingimusega tutvuda, (172) nende ebaõiglust.

Kuigi Euroopa Kohus ei ole eraldi käsitlenud mitmeid allpool nimetatud tegureid, on järgmised tegurid komisjoni arvates asjakohased, et hinnata, kas teatav lepingutingimus on lihtne ja arusaadav ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi tähenduses:

— kas tarbijal oli reaalne võimalus tutvuda lepingutingimusega enne lepingu sõlmimist; see hõlmab küsimust, kas tarbijal oli juurdepääs lepingutingimus(t)ele ja kas tal oli võimalus seda/neid lugeda; kui lepingutingimus viitab lisale või muule dokumendile, peab tarbijal olema juurdepääs ka kõnealustele dokumentidele;

— üksikute lepingutingimuste arusaadavus: nende sõnastuse selgus ja kasutatud terminoloogia täpsus ning vajaduse korral ka koostoime muude lepingutingimustega (173). Sellega seoses tuleb arvesse võtta nende tarbijate positsiooni või vaatepunkti, kellele asjaomased tingimused suunatud on (174); see hõlmab ka küsimust, kas tarbijad, kellele asjaomased tingimused on suunatud, saavad keelekasutusest, milles tingimused on koostatud, piisavalt hästi aru;

— lepingutingimuste esitamise viis. See võib hõlmata näiteks järgmisi aspekte: — visuaalse esituse selgus, sealhulgas tähemärgi suurus; — asjaolu, kas lepingu ülesehitus on loogiline ja kas olulised sätted on toodud piisavalt hästi välja ja neid ei ole peidetud muude sätete hulka; — või kas tingimused sisalduvad lepingus või kontekstis, kus neid võib põhjendatult eeldada, sealhulgas koos muude seotud lepingutingimustega jne.

Näiteks lepingutingimused, mille mõju saab mõista ainult nende kooslugemisel, ei tohiks olla esitatud nii, et nende kombineeritud mõju oleks varjatud, näiteks paigutades nad lepingu erinevatesse osadesse (175).

Euroopa Kohus on tuletanud ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 4 lõike 2 ja artikli 5 põhjal, viidates mõnikord ka põhjendusele 20 ja direktiivi lisale, eriti punkti 1 alapunktidele i ja j, läbipaistvusstandardid, sealhulgas teabele esitatavad nõuded, mis lähevad kaugemale eespool nimetatud aspektidest. Sellega seoses kasutab Euroopa Kohus ka mõistet „sisulise läbipaistvuse nõue“ (176). Euroopa Kohus on seisukohal, et läbipaistvust „ei saa taandada nende tingimuste pelgale arusaadavusele vormilises ja grammatilises mõttes“ ning see „eeldab, et tarbijal oleks võimalik hinnata“ lepingutingimustest või lepingust tulenevaid majanduslikke tagajärgi (177):

„44. lepingutingimuste läbipaistvuse nõudega rõhutanud, et seda nõuet, mida on meenutatud ka kõnealuse direktiivi artiklis 5, ei saa taandada nende tingimuste pelgale arusaadavusele vormilises ja grammatilises mõttes , vaid vastupidi – kuivõrd direktiiviga 93/13 rakendatud kaitsesüsteem lähtub eeldusest, et tarbija on suhetes müüja või teenuseosutajaga nõrgemal positsioonil ja seda eeskätt teabe osas, siis tuleb kõnealust lepingutingimuste selges ja arusaadavas keeles koostamise nõuet ja seega läbipaistvuse nõuet mõista laialt […] Euroopa Kohus on seoses direktiivi 93/13 artikli 4 lõikest 2 tulenevarõhutanud, et seda nõuet, mida on meenutatud ka kõnealuse direktiivi artiklis 5,, vaid vastupidi – kuivõrd direktiiviga 93/13 rakendatud kaitsesüsteem lähtub eeldusest, et tarbija on suhetes müüja või teenuseosutajaga nõrgemal positsioonil ja seda eeskätt teabe osas, siis tuleb kõnealust ( 178 ) .“ „45. nii et asjaomasel tarbijal oleks täpsete ja arusaadavate kriteeriumide põhjal võimalik ette näha sellest tingimusest talle tulenevaid majanduslikke tagajärgi […] Seega tuleb nõuet, mille kohaselt lepingutingimus peab olema koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles, mõista nii, et leping peab lisaks kirjeldama läbipaistavalt selle mehhanismi konkreetset toimimist, millele kõnealune tingimus viitab, ning vajaduse korral selle mehhanismi ja teistes tingimustes kehtestatud mehhanismide vahelist suhet,täpsete ja arusaadavate kriteeriumide põhjal[…] ( 179 ) .“

See läbipaistvuse lai tõlgendus tähendab seda, et müüjad ja teenuste osutajad peavad esitama tarbijatele selge teabe lepingutingimuste ja nende mõju/tagajärgede kohta enne lepingu sõlmimist. Euroopa Kohus on korduvalt rõhutanud sellise teabe olulisust, et tarbijad mõistaksid oma lepingust tulenevaid õigusi ja kohustusi, enne kui nad ennast lepinguga seovad. Euroopa Kohus (180) on sedastanud, et

„[…] Euroopa Kohtu väljakujunenud praktika kohaselt [on] enne lepingu sõlmimist saadud teave lepingutingimuste ja lepingu sõlmimise tagajärgede kohta tarbija jaoks ülimalt oluline. Eeskätt just selle teabe alusel otsustab tarbija, kas ta soovib end müüja või teenuseosutaja poolt eelnevalt koostatud tingimustega siduda […] (181).“

Euroopa Kohus on nõudeid veelgi täpsustanud, eelkõige seoses lepingutingimustega, mis on olulised kohustuste ulatuse puhul, mida tarbijad on nõus võtma, näiteks seoses lepingutingimustega maksete kohta, mida tarbijad peavad laenulepingu alusel tegema. Mõned nendest otsustest puudutavad eelkõige hüpoteeklaenulepinguid, mis on (nomineeritud) välisvaluutas või indekseeritud välisvaluuta alusel. Euroopa Kohus on võtnud kokku standardi, mida müüjatelt ja teenuste pakkujatelt oodatakse, järgmiselt (182):

„[…] peab liikmesriigi kohus lepingu sõlmimisega seonduvaid kõiki asjaolusid arvesse võttes kontrollima, kas konkreetsel juhul tehti tarbijale teatavaks kõik asjaolud, mis võivad mõjutada tema kohustuse ulatust ning võimaldavad tal hinnata eeskätt oma laenu kogumaksumust. Selle kontrolli raames on otsustava tähtsusega esiteks see, kas tingimused on koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles, nii et keskmisel tarbijal – see tähendab piisavalt informeeritud ja mõistlikult tähelepanelikul ning arukal tarbijal – on võimalik hinnata viidatud maksumust, ning teiseks see, kas krediidilepingus on jäetud ära toomata teave, mida lepingu objektiks oleva kauba või teenuste laadist tulenevalt käsitatakse olulisena […] (183).“

Euroopa Kohus on kohaldanud neid standardeid näiteks välisvaluuta alusel indekseeritud hüpoteeklaenude suhtes kohaldatavate valuuta vahetuskursi mehhanismide toimimise suhtes (184) ning tarbijakrediidilepingu alusel tasumisele kuuluvate intresside ja tasude, sealhulgas nende kohandamise suhtes (185). Lisaks sellele on Euroopa Kohus kohaldanud kõnealuseid läbipaistvusstandardeid asjaolu suhtes, et välisvaluutas võetud laenude puhul jääb tarbijate kanda risk, et langeb selle vääringu kurss, milles nad oma tulu saavad (186). Selline kursi langus võib tõepoolest mõjutada nende suutlikkust laenu tagasi maksta. Sellistel juhtudel nõuab kohus, et müüja või teenuste osutaja selgitaks vahetuskursi võimalikke muutusi ning välisvaluutas laenulepingu sõlmimisega seonduvaid riske, ning palub liikmesriigi kohtutel kontrollida, kas müüja või teenuste osutaja on esitanud tarbijatele kogu asjaomase teabe, mis võimaldab neil hinnata sellise tingimuse majanduslikke tagajärgi oma finantskohustustele (187). Samuti on oluline, kas müüja või teenuste osutaja pööras sellisele olulisele teabele asjakohast tähelepanu.

Lisaks on Euroopa Kohus märkinud, et riikide kohtud peavad läbipaistvusnõuete täitmise hindamisel kontrollima, kas tarbijad on saanud nõutud teabe (188) ja peavad võtma arvesse ka reklaammaterjali ja teavet, mida laenuandja laenulepingu üle peetud läbirääkimistel andis (189).

Kui müüja või teenuste osutaja peab lepingutingimuste laadi tõttu esitama enne lepingu sõlmimist teatavat teavet või selgitusi, on neil ka tõendamiskoormis, et nad andsid tarbijatele üle kogu teabe, mis on vajalik selleks, et oleks võimalik väita, et asjaomased tingimused on lihtsad ja arusaadavad (190).

Kuigi kohtuotsused läbipaistvuse kohta on sageli seotud lepingutingimustega, mis määratlevad lepingu põhieseme või tasu, või lepingutingimustega, mis on nende lepingu põhiaspektidega tihedalt seotud, ei piirdu artiklis 5 sätestatud läbipaistvusnõuded artikli 4 lõikes 2 osutatud tingimustega. Läbipaistvus, sealhulgas prognoositavus on oluline aspekt ka seoses lepingu ühepoolsete muutmistega, eelkõige hinnamuutustega, näiteks laenulepingutes või pikaajalistes tarnelepingutes (191).

Kuigi kõik lepingutingimused peavad olema koostatud lihtsas ja arusaadavas keeles, on tõenäoline, et ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivist tuleneva müüjate või teenuste osutajate lepingueelse teabe esitamise kohustuse ulatus sõltub ka lepingutingimuse olulisusest tehingule ja selle majanduslikust mõjust.

Euroopa Kohtul (192) on palutud esitada juhiseid läbipaistvuse kriteeriumide kohta siseriikliku panga kehtestatud kohaldatava intressimäära indeksi lisamiseks hüpoteeklaenu lepingusse.

3.3.2. Muudest ELi õigusaktidest tulenevad läbipaistvusnõuded

Mitme ELi õigusaktiga reguleeritakse üksikasjalikult lepingueelset teavet, mida kauplejad peavad tarbijatele üldjuhul või teatavat liiki lepingute puhul pakkuma. Näiteks ebaausate kaubandustavade direktiiv, (193) tarbija õiguste direktiiv, (194) tarbijakrediidi direktiiv, (195) hüpoteekkrediidi direktiiv, (196) pakettreiside direktiiv, (197) Euroopa elektroonilise side seadustik, (198) määrus (EÜ) nr 1008/2008 lennuteenuste kohta (199) ning direktiivid 2009/72/EÜ (200) ja 2009/73/EÜ, (201) mis käsitlevad elektrienergia ja maagaasi siseturu ühiseeskirju. Selliste õigusaktidega võidakse reguleerida ka asjaomaste lepingute kohustuslikku sisu (202) ja need võivad sisaldada norme lepingumuudatuste ja nende läbipaistvuse kohta (203).

Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiiv ei piira selliste sätete kohaldamist ega tagajärgi, mis tulenevad nende täitmata jätmisest selliste eriõigusaktide alusel (204).

Kui kehtivad lepingueelsed ja lepingulised teabe esitamise erinõuded, tuleb neid ka iga juhtumi puhul eraldi arvesse võtta ebaõiglaste lepingutingimuste direktiiv läbipaistvusnõuete puhul ning arvestades kõnealuste õigusaktide eesmärki ja ulatust.

Näiteks seoses ELi tarbijakrediidialaste õigusaktidega (205) on Euroopa Kohus rõhutanud, kui oluline on, et laenuvõtjale oleksid teada kõik asjaolud, mis võivad tema kohustuse ulatust mõjutada, (206) ja et krediidi kogukulu esitatakse ühtse matemaatilise valemi kujul (207). Seega on ELi tarbijakrediidialastes õigusaktides (208) nõutud krediidi kulukuse aastamäära märkimata jätmine „otsustav asjaolu“ selle kohta, kas krediidi kulukuse aastamäära käsitlevat tingimust tuleb pidada selgelt ja arusaadavalt koostatuks. See kehtib ka siis, kui krediidi kulukuse aastamäära arvutamiseks vajalikku teavet ei ole esitatud (209). Sama kehtib juhul, kui märgitud krediidi kulukuse aastamäär on vale või eksitav. Kui ELi tarbijakrediidialastes õigusaktide kohaselt nõutavat teavet laenu kogukulu kohta ei esitata või kui tegemist on eksitava teabega, loetakse asjaomased lepingutingimused keerulisteks ja arusaamatuteks.

Tarbijatega sõlmitud hüpoteeklaenulepingute puhul on kõik seni tehtud Euroopa Kohtu otsused seotud lepingutega, mis sõlmiti enne direktiivi 2014/17/EL (210) (elamukinnisvaraga seotud tarbijakrediidilepingute kohta) kohaldamist. Seetõttu ei ole Euroopa Kohus veel lahendanud asju, mis puudutavad direktiivi 2014/17/EL kohaste teabealaste erinõuete ja ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi läbipaistvusnõuete vahelist seost. Direktiiviga 2014/17/EL kehtestatakse ranged läbipaistvusstandardid, nõudes selget ja arusaadavat üldist teavet krediidilepingute kohta, mis tuleb Euroopa standardinfo teabelehe (ESIS) kaudu tarbijatele kättesaadavaks teha, ja krediidi kulukuse aastamäära arvutamist. Seoses välisvaluutas antavate laenudega nõutakse direktiivi 2014/17/EL artikli 23 lõikes 6, et krediidiandjad ja -vahendajad teevad tarbijale teatavaks Euroopa standardinfo teabelehel ja krediidilepingus talle kättesaadavad võimalused vahetuskursiriski piiramiseks laenu kehtivuse ajal. Kui krediidilepingus ei ole sätet, mis piirab tarbijat mõjutava vahetuskursi kõikumist kuni 20 %-ni, lisatakse Euroopa standardinfo teabelehele illustratiivne näide selle kohta, milline on vahetuskursi 20 % suuruse kõikumise mõju.

Euroopa Kohus (211) on kohaldanud direktiivist 2003/55/EÜ (212) (maagaasi siseturu ühiseeskirjade kohta) ja ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivist tulenevaid läbipaistvusnõudeid täiendaval viisil.

Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi läbipaistvusnõuete täitmise hindamisel on oluline asjaolu, kas müüja või teenuste osutaja on järginud valdkondlikke nõudeid. Kuid arvestades, et ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi kohaldamine on paralleelselt reguleeritud valdkondlike õigusaktidega, ei tähenda nimetatud õigusaktide järgimine automaatselt, et järgitakse kõiki ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi läbipaistvusnõudeid. Peale selle ei välista asjaolu, et konkreetne õigusakt ei sisalda teabealaseid erinõudeid, müüjate või teenuste osutajate omal algatusel lisatud lepingutingimusi puudutavaid teabe esitamise kohustusi ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi alusel.

3.4. Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 3 ja artikli 4 lõike 1 kohane ebaõigluse hindamine

3.4.1. Artikli 3 lõike 1 ja artikli 4 lõike 1 kohase hindamise raamistik

Lepingutingimused loetakse artikli 3 lõike 1 kohaselt ebaõiglaseks juhul, kui:

— need on vastuolus heausksuse tingimusega,

— need kutsuvad esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat.

Kuigi Euroopa Kohtul ei ole siiani palutud selgitada nende kahe kriteeriumi vahelist seost, osutavad artikli 3 lõike 1 ja põhjenduse 16 sõnastus sellele, et heausksuse puudumine on seotud lepingujärgsete õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatusega. Põhjenduses 16 viidatakse lepingupoolte läbirääkimispositsioonile ja selgitatakse, et „heausksuse“ nõue on seotud küsimusega, kas müüja või teenuste osutaja kohtleb tarbijat ausalt ja õiglaselt ning võtab arvesse tema õigustatud huve. Seoses sellega peab Euroopa Kohus (213) eriti oluliseks kaaluda, kas müüja või teenuste osutaja võis mõistlikult oodata, et tarbija nõustunuks eraldi kokku leppides sellise tingimusega:

„Seoses küsimusega, millistel asjaoludel tuleneb tasakaalustamatus „vastuolust heausksuse tingimusega“, tuleb tõdeda, et vastavalt direktiivi 93/13 põhjendusele 16 peab siseriiklik kohus kontrollima, kas kaupleja, kes kohtleb tarbijat ausalt ja õiglaselt, võis mõistlikult oodata, et tarbija nõustub sellise tingimusega eraldi kokku leppides […] (214).“

See kinnitab, et artikli 3 lõike 1 kohaldamisel on heausksuse mõiste objektiivne mõiste, mis on seotud küsimusega, kas kõnealune lepingutingimus on selle sisu arvestades kooskõlas õiglaste ja võrdsete turutavadega, milles võetakse piisavalt arvesse tarbija õigustatud huve. Seega on see tihedalt seotud (215) lepingupoolte õiguste ja kohustuste tasakaalu/tasakaalustamatusega.

Olulise tasakaalustamatuse hindamiseks on vaja uurida, kuidas lepingutingimus mõjutab lepingupoolte õigusi ja kohustusi. Kui on olemas dispositiivsed õigusnormid, millest lepingutingimus kõrvale kaldub, on need lepingupoolte õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse hindamisel peamiseks mõõdupuuks (216). Kui asjakohaseid kohustuslikke õigusnorme ei ole, tuleb olulise tasakaalustamatuse hindamisel arvestada muid pidepunkte, näiteks õiglased ja võrdsed turutavad või lepingupoolte õiguste ja kohustuste võrdlus teatud lepingutingimuse alusel, võttes arvesse lepingu olemust ja muid seonduvaid lepingutingimusi.

Artikli 4 lõike 1 (217) kohaselt tuleb lepingutingimuse ebaõigluse hindamisel arvesse võtta

— lepingu sõlmimise esemeks oleva kauba või teenuse laadi,

— kõiki teisi kõnealuse või muu lepingu tingimusi, millest see sõltub, ning

— kõiki lepingu sõlmimisega kaasnevaid asjaolusid.

Liikmesriigid võivad sellest üldisest ebaõigluse kontrollist kõrvale kalduda üksnes tarbijate huvides, st ainult siis, kui ülevõtvate siseriiklike sätete kohaselt on lihtsam otsustada, et lepingutingimus on ebaõiglane (218).

Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi lisas (219) esitatud lepingutingimuste soovituslik loetelu on oluline element, millele võib tugineda hinnangu andmisel selle kohta, kas teatav tingimus on artikli 3 lõike 1 kohaselt ebaõiglane (220). Seevastu juhul, kui asjaomane lepingutingimus on kantud riiklikku „musta nimekirja“, ei ole artikli 3 lõike 1 kriteeriumide alusel vaja üksikjuhtumipõhist hindamist läbi viia. Samasugust loogikat kohaldatakse juhul, kui liikmesriik on vastu võtnud selliste lepingutingimuste nimekirja, mida peetakse ebaõiglaseks.

3.4.2. Kohustuslike õigusnormide asjakohasus ja tasakaalustamatuse olulisus

Hinnates, kas lepingutingimus „kutsub esile lepingupoolte õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse, mis kahjustab tarbijat“, peavad siseriiklikud kohtud kõigepealt võrdlema asjaomast lepingutingimust siseriiklike õigusnormidega, mida kohaldataks lepingutingimuse puudumise korral, (221) st dispositiivsete õigusnormidega. Selliseid regulatiivseid mudeleid võib leida eelkõige riigisisesest lepinguõigusest, näiteks õigusnormides, milles on sätestatud tagajärjed juhuks, kui üks lepingupool pole suutnud täita teatavaid lepingulisi kohustusi. See võib hõlmata tingimusi, mille kohaselt võidakse nõuda karistusi, näiteks viivise maksmist, või seadusjärgset intressimäära käsitlevaid sätteid (222).

Sellise võrdleva analüüsi abil saab siseriiklik kohus hinnata, kas ning millises ulatuses seab lepingutingimus tarbija ebasoodsamasse õiguslikku olukorda võrreldes sellega, mis on ette nähtud kehtivas siseriiklikus õiguses. Lepingutingimus võib muuta õigusliku olukorra tarbijate jaoks ebasoodsamaks näiteks juhul, kui sellega piiratakse õigusi, mis tarbijatel muidu oleks, või lisada nende õiguste kasutamisele piiranguid. Samuti võib see kehtestada tarbijale täiendava kohustuse, mida ei ole asjakohastes siseriiklikes sätetes ette nähtud (223).

Õiguste ja kohustuste tasakaalustamatus tarbija kahjuks on oluline, kui „õiguslikku olukorda, millesse kohaldatavad siseriikliku õiguse sätted tarbija […] asetavad, on piisavalt rängalt riivatud (224)“. See ei eelda tingimata seda, et lepingutingimusel oleks oluline majanduslik mõju tehingu suurusele (225). Seega näiteks lepingutingimus, mis kehtestab tarbijale maksu juhul, kui kohaldatava siseriikliku õiguse kohaselt peaks selle maksu tasuma müüja või teenuste osutaja, võib tekitada lepingupoolte õigustes ja kohustustes olulise tasakaalustamatuse, olenemata summadest, mida tarbija peab lõpuks sellise lepingutingimuse kohaselt maksma (226).

Lepingutingimuse mõju sõltub ka lepingu suhtes kohaldatavast riigi õigussüsteemist tulenevatest tagajärgedest, mis tähendab, et arvesse tuleb võtta ka teisi õigussätteid, sealhulgas menetlusnorme (227). Sellega seoses võib olla asjakohane ka see, kui keeruline on tarbijal lõpetada seda liiki lepingutingimuse jätkuv kasutamine (228).

Euroopa Kohus on kirjeldanud lepingupoolte õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse hindamist järgmiselt (229):

„21. Sellega seoses on Euroopa Kohus otsustanud, et selleks, et teada saada, kas tingimus kutsub esile lepinguosaliste lepingust tulenevate õiguste ja kohustuste „olulise tasakaalustamatuse“, mis kahjustab tarbijat, tuleb pooltevahelise vastava kokkuleppe puudumisel eelkõige arvesse võtta siseriikliku õiguse kohaldamisele kuuluvaid sätteid. Sellise võrdleva analüüsi abil saab siseriiklik kohus hinnata, kas ning – vajaduse korral – millises ulatuses seab leping tarbija ebasoodsamasse olukorda võrreldes sellega, mis on ette nähtud kehtivas siseriiklikus õiguses […] ( 230 ) 22. Seega ilmneb, et küsimus olulise tasakaalustamatuse olemasolust ei saa piirduda laadilt kvantitatiivse majandusliku analüüsiga, mis tugineb ühelt poolt lepingu esemeks olnud tehingu kogusumma ja teiselt poolt kõnealuse tingimusega tarbijale pandud kulude võrdlusele. 23. Vastupidi, oluline tasakaalustamatus võib tuleneda ka üksnes asjaolust, et õiguslikku olukorda, millesse kohaldatavad siseriikliku õiguse sätted tarbija kui lepingu poole asetavad, on piisavalt rängalt riivatud kas sellega, et on piiratud tarbijale nende sätete alusel nimetatud lepingust tulenevate õiguste sisu või siis nende õiguste kasutamise piiramisega või siis sellega, et tarbija kanda on pandud täiendav kohustus, mis ei ole ette nähtud siseriiklikes sätetes. 24. Sellega seoses tuletas Euroopa Kohus meelde, et direktiivi artikli 4 lõike 1 kohaselt tuleb lepingutingimuse ebaõigluse hindamisel arvesse võtta kõnealuse lepingu esemeks oleva kauba või teenuse laadi ning viidata kõigile lepingu sõlmimisega kaasnevatele asjaoludele ja kõigile teistele selle lepingu tingimustele […] ( 231 ) . Niisugusest vaatenurgast lähtudes tuleb järelikult hinnata ka tagajärgi, mis sellel tingimusel võivad lepingu suhtes kohaldatava õiguse raames olla – see nõuab siseriikliku õiguskorra analüüsimist […] ( 232 ) .“

Kui lepingulise kokkuleppega rikutakse riikliku või ELi lepinguõiguse kohustuslikku sätet, millest lepingupooled lepingu alusel kõrvale kalduda ei tohi, on sellised lepingutingimused üldjuhul juba nende sätete tõttu kehtetud. Eraldi kokku leppimata lepingutingimused, mis kalduvad sellistest sätetest kõrvale, on tõenäoliselt ka vastuolus ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 3 lõikega 1.

3.4.3. Karistused või tagajärjed, kui tarbija on jätnud lepingulised kohustused täitmata

Selleks et mitte põhjustada olulist tasakaalustamatust tarbija kahjuks, tuleb lepinguliste kohustuste täitmatajätmisega kaasnevaid karistusi või tagajärgi põhjendada, arvestades tarbija kohustuste olulisust ja nende täitmata jätmise tõsidust (233). Teisisõnu peavad need olema proportsionaalsed (234). See hindamine peab hõlmama küsimust, kas lepingutingimus kaldub kõrvale kohustuslikest õigusnormidest, mida kohaldataks selle küsimuse puhul lepingutingimuse puudumise korral, ja juhul kui lepingutingimus toob kaasa teatava menetluse, siis kas menetlusvahendid on tarbijale kättesaadavad (235).

Euroopa Kohus (236) on esitanud asjakohased kriteeriumid ennetähtaegse tagasimaksmise klauslite kohta hüpoteeklaenulepingutes, mis võimaldavad võlausaldajal alustada hüpoteegiga tagatud nõude täitemenetlust, järgmiselt:

„[…] Direktiivi 93/13 […] artikli 3 lõikeid 1 ja 3 ning direktiivi lisa punkti 1 alapunkte e ja g ning punkti 2 alapunkti a tuleb hindamaks, kas selline hüpoteeklaenu lepingu ennetähtaegse lõpetamise tingimus on ebaõiglane või mitte, tõlgendada nii, […], et olulise tähtsusega on eelkõige: — küsimus, kas kaupleja õigus lõpetada ühepoolselt leping, sõltub tarbija poolt mingi sellise kohustuse täitmata jätmisest, mis on oluline lepinguline kohustus, — küsimus, kas selline võimalus on ette nähtud juhtudel, mil täitmata jätmine on piisavalt tõsine võrreldes laenulepingu kestuse ja summaga, — küsimus, kas selline võimalus kehtib erandina eeskirjadest, mida tuleb kohaldada poolte vahel vastava kokkuleppe puudumisel ja mis muudavad tarbija käsutuses olevaid menetlusvahendeid arvestades tarbijale raskemaks kohtusse pöördumise ja kaitseõiguste kasutamise, ja — küsimus, kas siseriiklik õigus näeb ette piisavad ja tõhusad vahendid, mis võimaldavad tarbijal, kelle vastu sellist tingimust kohaldatakse, korvata laenulepingu ühepoolse lõpetamise mõju. Eelotsusetaotluse esitanud kohtu ülesanne on selle hindamise läbiviimine kõiki asjaomase juhtumi asjaolusid arvestades.“

Seoses viivistega on Euroopa Kohus (237) selgitanud seda kontrolli järgmiselt:

„[…] seoses viivitusintressi kindlaksmääramist puudutava tingimusega [tuleb] meenutada, et vastavalt direktiivi lisa punkti 1 alapunktile e koostoimes direktiivi artikli 3 lõikega 1 ja artikli 4 lõikega 1 peab eelotsusetaotluse esitanud kohus eelkõige kontrollima […] esiteks siseriiklikke eeskirju, mida tuleb pooltevahelisele suhtele kohaldada, kui vaidlusaluses lepingus või erinevates seda tüüpi tarbijalepingutes ei ole kokku lepitud teisiti, ja teiseks kindlaksmääratud viivitusintressi suurust võrreldes seaduses ette nähtud viivitusintressiga, kontrollimaks, kas see on sobiv nimetatud liikmesriigis sellega järgitavate eesmärkide saavutamiseks ning ega see ei ole kõrgem, kui on eesmärgi saavutamiseks vajalik.“

Proportsionaalsuse (238) ja seega ka lepingutingimustes sätestatud ebaõiglaste karistuste osas täpsustas Euroopa Kohus lisaks, (239) et on vaja hinnata kõigi kõnealuses lepingus sisalduvate karistusklauslite kumulatiivset mõju, olenemata sellest, kas võlausaldaja tegelikult nõuab, et need kõik oleksid täielikult täidetud.

Isegi kui üksnes sanktsioonide kumulatiivne mõju muudab need ebaproportsionaalseks, tuleb kõiki asjakohaseid lepingutingimusi pidada ebaõiglaseks, (240) sõltumata sellest, kas neid on kohaldatud (241).

3.4.4. Võimalik hinna või tasu ebaõiglus

Nagu eespool märgitud, (242) hinnatakse ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi miinimumstandardi kohaselt hinna või tasu vastavust artikli 3 lõike 1 alusel ainult siis, kui lepingutingimused, millega määratakse kindlaks kohaldatav hind või tasu, ei ole lihtsas ja arusaadavas keeles. Artikli 3 lõike 1 kohasel hindamisel tuleb juhul, kui asjaomane siseriiklik õigus ei sisalda dispositiivseid õigusnorme, võtta tarbija makstava tasu ja konkreetse kauba või teenuse väärtuse võrdlemisel arvesse näiteks lepingu sõlmimise ajal kehtinud turutavasid (243). Näiteks seoses laenulepingus sätestatud tavaintressi määra võimaliku ebaõiglusega on Euroopa Kohus (244) märkinud:

„kui eelotsusetaotluse esitanud kohus leiab, et selline tavaintressi arvutamise valemit puudutav lepingutingimus, […], ei ole koostatud lihtsalt ja arusaadavalt direktiivi artikli 4 lõike 2 tähenduses, peab ta hindama, kas see tingimus on direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses ebaõiglane. Seda hinnates peab eelotsusetaotluse esitanud kohus nimelt võrdlema selles tingimuses ette nähtud tavaintressi määra arvutusvalemit ning sellest tuleneva määra tegelikku summat tavaliselt kasutatava arvutusvalemi ja seadusjärgse intressimääraga ning ka intressimääraga, mida turul kohaldati põhikohtuasjas arutusel oleva lepingu sõlmimise kuupäeval nende laenude puhul, mis summa ja kestuse poolest sarnanesid vaatlusaluse laenulepingu summa ja kestusega;“

Võttes arvesse ka „heausksuse nõuet“ artikli 3 lõikes 1, leiab komisjon, et hindamisel võib arvesse võtta ainult õiglaseid ja võrdseid turutavasid.

3.4.5. Lepingu sõlmimise ajal esinenud asjaolud

Artikli 4 lõike 1 kohaselt tuleb lepingutingimuse ebaõigluse hindamisel, st selle hindamisel, kas see on vastuolus heausksuse nõuetega, võtta arvesse lepingu olemust, muid lepingutingimusi ja muid seonduvaid lepinguid ning „kõiki lepingu sõlmimisega kaasnevaid asjaolusid“. Viimane aspekt ei hõlma asjaolusid, mis ilmnevad lepingu täitmise ajal. Siiski peavad lepingu sõlmimisega kaasnevad asjaolud hõlmama kõiki asjaolusid, mis olid või oleksid mõistlikult eeldades võinud müüjale või teenuste osutajale teada olla ja mis võiksid mõjutada lepingu täitmist tulevikus (245).

Üks näide selliste asjaolude kohta on välisvaluutas laenulepingu sõlmimisega kaasnev vahetuskursi muutuste risk, mis võib realiseeruda üksnes lepingu täitmise ajal. Sellisel juhul peavad liikmesriigi kohtud hindama laenuandja teadmiste ja asjatundlikkuse valguses, kas vahetuskursiriski panemine tarbijale on kooskõlas heausksuse nõuetega, st kas see kujutab endast õiglast ja võrdset tava ning kas see toob kaasa olulise tasakaalustamatuse artikli 3 lõike 1 tähenduses (246).

Lepingutingimuste muutmise või asendamise korral on uute lepingutingimuste hindamisel mõistlik arvesse võtta muudatuse või asendamise ajal valitsenud asjaolusid (247).

Olulise tasakaalustamatuse puhul tuleb arvestada lepingutingimuse sisu, olenemata sellest, kuidas seda on praktikas kohaldatud (248). Näiteks kui lepingutingimus võimaldab müüjal või teenuste osutajal nõuda laenu viivitamatut täielikku tagasimaksmist, kui tarbija jätab tasumata teatud arvu kuumakseid, tuleb ebaõiglust hinnata lepingus sätestatud tasumata kuumaksete arvu alusel. Hindamine ei saa põhineda kuumaksete arvul, mille tarbija tegelikult tasumata jättis, enne kui müüja või teenuse osutaja asjaomasele lepingutingimusele tugines (249).

3.4.6. Läbipaistvuse puudumise tähtsus lepingutingimuste ebaõigluse seisukohast

Läbipaistvuse puudumine ei too automaatselt kaasa asjaomase lepingutingimuse ebaõiglust ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 3 lõike 1 tähenduses (250). See tähendab, et kui artikli 4 lõikega 2 hõlmatud lepingutingimus (251)„ei ole koostatud lihtsalt ja arusaadavalt“, tuleb siiski tavaliselt hinnata selle ebaõiglust artikli 3 lõike 1 (252) kriteeriumide alusel. Seevastu läbipaistvuse puudumine ei ole artikli 3 lõike 1 (253) kohase ebaõigluse hindamise vältimatu osa, nii et ka lepingutingimused, mis on täiesti läbipaistvad, võivad nende tasakaalustamata sisu tõttu olla ebaõiglased artikli 3 lõike 1 tähenduses (254).

Kuid kui lepingutingimused ei ole lihtsad ja arusaadavad, st kui müüjad või teenuste osutajad ei täida läbipaistvuse nõuet, võib see asjaolu aidata kaasa lepingutingimuse pidamisele ebaõiglaseks artikli 3 lõike 1 alusel või isegi viidata ebaõiglusele. Lisa punkti 1 alapunkt i üldiselt ja lisa punkti 1 alapunkt j, mis puudutab eelkõige lepingutingimuste ühepoolseid muutmisi, kinnitavad, et lepingutingimuste ebaõigluse juures võib olla otsustav läbipaistvuse puudumine.

Mitmes kohtuotsuses viidatakse läbipaistvuse puudumisele kui (olulisele) elemendile vähemalt teatud tüüpi lepingutingimuste ebaõigluse hindamisel (255) või viidatakse koos läbipaistvuse puudumisele ja lepingutingimuste ebaõiglusele (256).

Euroopa Kohus on rõhutanud läbipaistvuse olulisust lepingutingimuste õigluse seisukohast, näiteks seoses selliste klauslitega, mis võimaldavad müüjal või teenuste osutajal muuta hindu, mida tarbijad peavad pikaajaliste lepingute puhul maksma, (257) tingimustega, millega määratakse kindlaks tarbija põhikohustused laenulepingute puhul (258) või seoses kohaldatava õiguse valiku klausliga (259).

Euroopa Kohus on sõnaselgelt märkinud, et kui kohaldatava õiguse valikut käsitlevas klauslis jäetakse nimetamata, et Rooma I määruse kohaselt võivad tarbijad alati tugineda oma elukohaliikmesriigi soodsamatele õigusnormidele, (260) võib sellise teabe puudumine või lepingutingimuse eksitav iseloom viidata selle ebaõiglusele. Olles juhtinud tähelepanu lepingupoolte õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse kriteeriumile, märkis Euroopa Kohus (261):

„[n]iisugune tingimus võib olla ebaõiglane eelkõige sõnastuse tõttu, mis ei vasta direktiivi 93/13 artiklis 5 sätestatud lihtsa ja arusaadava keele nõudele. […]“

Seega võib järeldada, et vaidlusaluse lepingutingimuse sisu ja läbipaistvuse puudumise mõju alusel võib lepingutingimuse võimalik ebaõiglus olla tihedalt seotud läbipaistvuse puudumisega või lepingutingimuse läbipaistmatus võib isegi viidata selle ebaõiglusele. Nii võib see olla näiteks juhul, kui tarbijad ei saa aru lepingutingimuse tagajärgedest või neid eksitatakse.

Kui tarbija pannakse ebasoodsasse olukorda, sest lepingutingimused on ebaselged, varjatud või eksitavad või nende tagajärgede mõistmiseks vajalikud selgitused jäetakse andmata, on ebatõenäoline, et müüja või teenuste osutaja kohtles tarbijaid ausalt ja õiglaselt ning võttis arvesse nende õigustatud huve.

3.4.7. Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 3 lõikes 3 osutatud lisa olulisus

Nagu on sätestatud ebaõiglaste lepingutingimuste artikli 3 lõikes 3, sisaldab ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi lisas toodud loetelu „ainult“ soovituslikku ja mittetäielikku loetelu tingimustest, mida võib pidada ebaõiglasteks. Euroopa Kohus on seda mitmel korral rõhutanud (262). Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi lisas toodud loetelu mitteammendavus ja artikli 8 kohane minimaalse ühtlustamise põhimõte tähendavad, et liikmesriigi õiguses võib seda loetelu laiendada või kasutada sõnastust, millega nähakse ette rangemad normid (263).

Kuna loetelu on vaid soovituslik, ei tuleks selles sisalduvaid tingimusi automaatselt ebaõiglastena käsitada. Mis tähendab, et seda, kui ebaõiglased tingimused on, tuleb hinnata veel ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi artikli 3 lõikes 1 ja artiklis 4 määratletud üldtingimuste alusel (264). Euroopa Kohus on täpsustanud, et lisas loetletud tingimusi ei tule tingimata käsitada ebaõiglasena ja vastupidi – tingimusi, mida loetelus ei ole, võib sellegi poolest ebaõiglaseks pidada (265). Siiski on see lisa lepingutingimuste ebaõigluse hindamisel oluline vahend. Euroopa Kohus on asunud seisukohale, et

„[k]uigi asjaomases lisas sätestatu ei ole iseenesest piisav selleks, et määrata automaatselt kindlaks vaidlusaluse tingimuse ebaõiglane laad, kujutab see endast siiski peamist elementi, millele pädev kohus võib tugineda selle tingimuse ebaõiglase laadi hindamisel (266).“

Kui liikmesriik (267) on kehtestanud „musta nimekirja“ tingimustest, mida peetakse alati ebaõiglaseks, (268) ei tule sellistes nimekirjades sisalduvaid tingimusi hinnata artikli 3 lõiget 1 ülevõtvate siseriiklike sätete alusel.

Muul juhul tuleb riiklikel ametiasutustel tingimust artikli 3 lõike 1 alusel analüüsida, kasutades lisa alusena, et määrata kindlaks, mis kutsub üldjuhul esile lepingupoolte õiguste ja kohustuste olulise tasakaalustamatuse vastuolus heausksuse tingimusega.

Euroopa Kohus on oma praktikas viidanud lisa järgmistele punktidele:

— punkti 1 alapunkt e (269): kohtuasi C-76/10: Pohotovost'; kohtuasi C-415/11: Aziz (270); liidetud kohtuasjad C-94/17 ja C-96/16: Banco Santander Escobedo Cortés (viivitusintressi kohta);

— punkti 1 alapunkt e: kohtuasi C-377/14: Radlinger Radlingerová (leppetrahviklauslite kumulatiivse mõju kohta);

— alapunktid i, j ja l koostoimes punkti 2 alapunktidega b ja d: kohtuasjad C-92/11: RWE Vertrieb, C-472/10: Invitel (271), C-348/14: Bucura (272) (hinnaindekseerimisklauslite kohta);

— punkti 1 alapunktid j ja l koostoimes punkti 2 alapunktidega b ja d: — kohtuasi C-26/13: Kásler ja Káslerné Rábai (273) (vahetuskursi ümberarvutamise mehhanismi kohta välisvaluutapõhise hüpoteeklaenulepingu puhul); — kohtuasi C-143/13: Matei ja Matei (274) (intressimäära ühepoolse muutmise kohta);

— punkti 1 alapunkt q (275): — kohtuasi C-240/98: Océano Grupo Editorial, kohtuasi C-137/08: VB Pénzügyi Lízing, kohtuasi C-243/08: Pannon GSM, kus täpsustati, et kohtualluvuse tingimus, mis sunnib tarbijat tunnustama vaidluse allumist üksnes kohtule, mis võib asuda tema enda elukohast kaugel ja mis raskendab tarbija ilmumist kohtusse, kuulub põhimõtteliselt punkti 1 alapunktis q nimetatud tingimuste kategooriasse (276); kohtuasjas C-266/18: Aqua Med puudutati kohtualluvust käsitlevaid õigusnorme; — kohtuasi C-240/08: Asturcom Telecomunicaciones, kohtuasi C-342/13 Katalin Sebestyén (vahekohtuklauslite kohta); — kohtuasi C-415/11: Aziz, punkt 75, milles käsitletakse sundtäitmise sätteid hüpoteeklaenu lepingutes ja nende hindamist olemasolevate õiguskaitsevahenditega seoses.

Lisa üks eeliseid on, et see võib aidata liikmesriikidel leida ühise aluse, kui nad kooskõlastavad siseriiklikke täitemeetmeid ebaõiglaste lepingutingimustega seoses. Ebaõiglaste lepingutingimuste direktiivi lisa ja erinevad seda direktiivi liikmesriigi õigusesse ülevõtvate õigusaktide lisad muudavad ka müüjate või teenuste osutajate jaok