[pic] | EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON |

Brüssel 14.10.2009

KOM(2009) 545 lõplik

KOMISJONI TEATIS EUROOPA PARLAMENDILE JA NÕUKOGULE

Riikide rahanduse pikaajaline jätkusuutlikkus majanduse elavnemise kontekstis

{SEK(2009) 1354}

KOMISJONI TEATIS EUROOPA PARLAMENDILE JA NÕUKOGULE

Riikide rahanduse pikaajaline jätkusuutlikkus majanduse elavnemise kontekstis

1. Sissejuhatus

1. Käesolevas teatises ja sellele lisatud aruandes (2009. aasta aruanne jätkusuutlikkuse kohta) hinnatakse ELi liikmesriikide rahanduse jätkusuutlikkust. Käesoleva dokumendiga ajakohastatakse 2006. aasta teatist ja aruannet[1] vastavalt majandus- ja rahandusküsimuste nõukogu 2006. aasta novembri kohtumisel esitatud taotlusele,[2] milles paluti komisjonil koostada uus jätkusuutlikkust käsitlev aruanne, kui uus ühine elanikkonna vananemisega seotud kulude prognoos 2009. aastal kättesaadavaks muutub. Käesolev teatis esitatakse, et käsitleda majandus- ja finantskriisist väljumise strateegiaid ning Euroopa majanduste reformi ühtset ja koordineeritud raamistikku Euroopa strateegia 2020 raames.

2. Aruandes võetakse arvesse finants- ja majanduskriisi konteksti ning kriisi mõju riikide rahandusele ajal, mil on näha esimesi stabiliseerumise märke. Kriisi mõju riikide rahandusele ei saa täielikult hinnata seni, kuni majanduse elavnemine ei ole kindel ja valitsuste omal äranägemisel võetud meetmete kohaldamine lõpetatud. Võttes arvesse kriisi tugevat mõju riikide võlatasemele, esitatakse käesolevas teatises ajakohast teavet etapis, mil kooskõlas Euroopa Ülemkogu seisukohaga „tuleb eelarvepoliitika järk-järgult ümber orienteerida jätkusuutlikkusele” ja „kriisist väljumise strateegiad tuleb kavandada kohe ja neid tuleb koordineeritult rakendada kuni majanduse elavnemiseni, võttes arvesse konkreetset olukorda igas riigis”[3].

3. Eelarve jätkusuutlikkuse korrapärane hindamine on kooskõlas ajakohastatud stabiilsuse ja kasvu paktiga, mille kohaselt tuleb järelevalve teostamisel keskenduda pikaajalistele küsimustele. Selleks et liikmesriikide eelarvestrateegiad kajastaksid tegelikke keskpika perioodi vajadusi, leppisid liikmesriigid hiljuti kokku keskpika perioodi eelarve-eesmärkide läbivaatamise üksikasjalikud põhimõtted, võttes arvesse mitte ainult võlataset, vaid ka kaudseid kohustusi, eelkõige elanikkonna vananemisega seotud kulusid, sealhulgas eriti prognoositavaid tervishoiu- ja pensionikulusid.

2. Keeruline väljakutse pärast kriisi

4. Pärast sügavat kriisi on Euroopa majanduses elavnemise märgid. Tänu alates 2008. aasta sügisest võetud tõhusatele ja olulistele majanduspoliitilistele meetmetele, mida koordineeritakse Euroopa majanduse elavdamise kava raames,[4] on suudetud vältida finantskrahhi ja üldist usalduse kaotust. Olukord on siiski ebakindel ning püsib finantssektori ja reaalmajanduse negatiivse vastastikmõju oht. Võttes arvesse SKP vähenemist eelmistes kvartalites, peaks majandusaktiivsus käesoleval aastal vähenema 4 %, kusjuures kasv 2010. aastal saab olema aeglane.

5. Eelarvepoliitika kujundamisel on edukalt keskendutud vajadusele tuua majandus kiiresti kriisist välja. Omal äranägemisel võetud stimuleerivad meetmed ja piiranguteta automaatsed stabilisaatorid on toetanud majandustegevust ja aidanud kaasa olukorra hiljutisele paranemisele, kuid samas oluliselt halvendanud valitsemissektori eelarveseisundit. Valitsemissektori eelarvepuudujääk ELis peaks suurenema 0,8 %-lt SKPst 2007. aastal (parim tulemus kolmekümne aasta jooksul) keskmiselt 6 %-le SKPst 2009. aastal ja ligikaudu 7 %-le 2010. aastal. Kolme aasta jooksul, st aastaks 2010, suureneb ELi võlasuhe enam kui 20 punkti võrra. Väga suured tingimuslikud kohustised võivad järgmistel aastatel realiseeruda tegelikeks kuludeks, samas kui mõned pangandussektori toetuseks tehtud kulutused võib tagasi saada.

6. Riikide rahanduse pikaajalise jätkusuutlikkusega seotud probleeme ei tohi ignoreerida. Kuigi võla ja eelarvepuudujäägi suurenemine on juba praegu küllaltki märkimisväärne, peaks elanikkonna vananemise prognoositav mõju riikide rahanduse jätkusuutlikkusele ületama kriisi mõju mitmekordselt. Kriisiga seotud eelarvekulud ja prognoositud demograafiline muutus täiendavad teineteist ning muudavad eelarve jätkusuutlikkuse parandamise keeruliseks ülesandeks. Olemasolev prognoos osutab, et struktuurireformide rakendamiseta ja valitsemissektori eelarveseisundi tugevdamiseta suurenevad järgmistel kümnenditel järsult võlaintresside ja riiklike pensionidega seotud kulud, samuti tervishoiu- ja pikaajalise hoolduse kulud.

3. Kuidas hinnata riikide rahanduse pikaajalist jätkusuut LIKKUST

7. Jätkusuutlikkus on seotud riigi suutlikkusega täita valitsemissektori võlast tingitud finantskohustusi tulevikus. Jätkusuutliku võlataseme ülempiiri ei ole kindlaks määratud. Jätkusuutlikkuse piirid on eri riikides ja eri perioodidel erinevad. Kõrge võlataseme haldamise võime sõltub muu hulgas finantsturgude küpsusastmest, võimalikest riskidest ning kindlustundest valitsuse suutlikkuse suhtes rakendada struktuurireforme ja vähendada eelarvepuudujääki. Samuti sõltub see üldisest riskikartlikkusest ja alternatiivsetest investeerimisvõimalustest valitsuse võlakirjadele. Suure võlasuhtega riigid, nagu ka suure välise tasakaalustamatuse või märkimisväärsete tingimuslike kohustistega riigid, on eriti haavatavad turuvapustustest, nagu intressimäära ja -vahe muutused majandusväljavaadete muutuste korral.

8. Valitsemissektori võla ühekordne suurenemine ei pruugi jätkusuutlikkust ohustada. Eelarvepoliitika lõdvendamine kriisi tingimustes ei kahjusta jätkusuutlikkust, kui valitsuse võetud meetmed on ajutised ja nende kohaldamine majanduse elavnemise korral lõpetatakse. Muret tekitab suure puudujäägi struktuurne olemus ning oht, et nõuetekohase struktuurireformi strateegiata võib kriis püsivalt mõjutada toodangut ja potentsiaalset majanduskasvu, pidades lisaks silmas SKP kasvu aeglustumist ja demograafilise suundumusega seotud kulude suurenemist.

9. Eelarvepoliitika ei ole jätkusuutlik, kui sellega kaasneb valitsemissektori võla ülemäärane suurenemine – praegu või lähemas tulevikus – ning võla teenindamisega seotud kulude jätkuv kasv. Jätkusuutlikkuse tagamiseks tuleb vältida valitsemissektori kohustuste ülemäärast suurenemist (koorem tulevastele põlvkondadele), säilitades samas riigi suutlikkuse osutada vajalikke avalikke teenuseid, sealhulgas võtta turvaabinõusid rasketel aegadel ja kohandada poliitikat vastavalt uutele väljakutsetele.

10. Selleks et praeguse poliitika alusel hinnata riikide rahanduse jätkusuutlikkust, tuleb seda teha pikas perspektiivis. Hindamisel tuginetakse valitsemissektori kulude, tulude ja eelarvepuudujäägi pikaajalistele prognoosidele,[5] milles võetakse arvesse kulusuundumisi mõjutavaid tegureid nagu demograafia ja võlataseme suurenemine. Liikmesriikide rahanduse jätkusuutlikkuse riskide mõõtmiseks kasutatakse jätkusuutlikkuse mahajäämuse kontseptsiooni. Selle näitajaga mõõdetakse seda, kui palju tuleb maksusid ja kulutusi praegu ja püsival viisil kohandada, et valitsemissektori võlg jääks prognoositaval perioodil vastuvõetavasse vahemikku. Täielikuks hindamiseks tuleb arvesse võtta ka muid näitajaid, nagu praegune võlatase, tingimuslikud kohustised, riigi omanduses olev vara, maksukoormus, keskmise pensioni prognoositav muutus, erapensioniskeemide toimimise tulemuslikkus, jätkusuutlikkuse mahajäämus meetmete võtmata jätmise korral ja sotsiaalkaitse võimalik tõhustamine teatavates riikides.

11. Võlasuhte suurenemine järgmistel kümnenditel on välditav ning võla suurenemise peatamiseks saab ja tuleb võtta poliitikameetmeid. Aruandes koostatud pikaajaliste stsenaariumide kohaselt (eeldatud on, et majanduspoliitikat ei muudeta, ja seega ei ole arvesse võetud meetmeid, mida valitsused kaaluvad, kuid ei ole veel vastu võtnud) peaks võlasuhe järgmistel kümnenditel pidevalt suurenema. Kõnealused stsenaariumid võimaldavad hinnata riske liikmesriikide rahanduse jätkusuutlikkusele, pidades samas silmas, et need riskid on välditavad. Stsenaariumid, mis põhinevad eeldusel, et poliitikat ei muudeta, sobivad pikaajalise jätkusuutlikkuse hindamiseks, kuid neid ei käsitata üheski riigis realistliku prognoosina. Kõnealused stsenaariumid on kasulikud selleks, et teha kindlaks selliste majanduspoliitiliste meetmete ulatus, mida tuleb võtta riigi rahanduse jätkusuutlikkuse tagamiseks, ning osutada meetmete võtmata jätmisega kaasnevatele tagajärgedele. Selline lähenemisviis, mida juba kasutati jätkusuutlikkust käsitleva 2006. aasta aruande koostamisel, kiideti heaks majandus- ja rahandusküsimuste nõukogu 2006. aasta novembri kohtumisel, kus leiti, et selline aruanne peaks olema aluseks pikaajalise jätkusuutlikkuse hindamisel iga-aastaste stabiilsus- ja lähenemisprogrammide raames.

12. Eelarvepoliitika pikaajalise jätkusuutlikkuse hindamine on praegu ELi eelarvealase järelevalve väljakujunenud osa. Kriisitingimustes ja majanduse elavnemise kontekstis on jätkusuutlikkuse hindamine tavapärasest ebakindlam . Ühest küljest on keeruline õigesti hinnata algset struktuurset eelarveseisundit 2009. aastal. See on seotud sellega, et keeruline on prognoosida potentsiaalset SKPd ja SKP lõhet, samuti kriisi mõju maksutuludele ning valitsuste võetud toetusmeetmete püsivat või ajutist olemust. Kuivõrd kriisitingimustes võetud ajutiste meetmete mõju ei ole eelarvepuudujäägi prognoosimisel täielikult välja jäetud, võib jätkusuutlikkuse risk olla ülehinnatud. Teisest küljest, juhul kui majanduskasvu soodustavaid reforme vastu ei võeta, võib kriisi pikaajaline mõju pärssida liikmesriikide majanduskasvu järgmistel kümnenditel. Sel juhul alahindavad käesolevale teatisele lisatud aruandes esitatud algsed jätkusuutlikkusnäitajad riske.

4. Jätkusuutlikkuse hindamine riikide lõikes

13. Riigi rahanduse pikaajaline jätkusuutlikkus ja elanikkonna vananemise mõju eelarvele on probleem kõigis ELi liikmesriikides. Samas on liikmesriikide pikaajalise riski aste ja riski allikad väga erinevad. Erinevus tuleneb: i) erinevast 2009. aasta algsest valitsemissektori eelarveseisundist, sealhulgas erinevast võlatasemest ja struktuursest eelarvepuudujäägist; ii) sotsiaalkaitsesüsteemi erinevast rahastamisest ja ulatusest; iii) potentsiaalse majanduskasvu erinevusest, mis on tingitud erinevast arengutasemest ja prognoositavatest demograafilistest muutustest.

14. Tuginedes kvantitatiivsetele jätkusuutlikkusnäitajatele,[6] baaseeldustele ja lisateguritele (nagu võlatase, riigi vara ja pensionikulude prognoosid), viidi läbi eri liikmesriikide rahanduse jätkusuutlikkusega seotud pikaajaliste riskide üldine hindamine[7]. Kõnealuse meetodi kohaselt ja vastavalt 2006. aasta teatises väljatöötatud ja esitatud lähenemisviisile, mis kiideti heaks majandus- ja rahandusküsimuste nõukogu 2006. aasta novembri kohtumise järeldustes, on liikmesriigid vastavalt pikaajaliste riskide astmele ja riski peamistele allikatele jagatud kolme rühma. Nõukogu järeldustes leiti, et jätkusuutlikkust käsitlevas aruandes kasutatud liigitus on oluline vahend liikmesriikide eelarveseisundi jätkusuutlikkuse hindamiseks.

15. Bulgaaria, Taani, Eesti, Soome ja Rootsi eelarveseisund on suhteliselt tugev ja kõnealused liikmesriigid on viimastel aastatel läbi viinud laiaulatuslikud pensionireformid. Kuigi kriisi tagajärjel on kõnealuste riikide rahanduse seisund halvenenud ja valitsemissektori võlasuhe oluliselt suurenenud, on nende struktuurne eelarveseisund kindlam kui enamikus teistes ELi liikmesriikides ning pikaajalised riskid seega väiksemad. Prognooside kohaselt peaks elanikkonna vananemisega seotud kulude suurenemine Bulgaarias, Taanis, Eestis ja Rootsis olema järgmistel kümnenditel ELi keskmisest oluliselt aeglasem. Prognoosi kohaselt peaksid kulud Soomes oluliselt suurenema, kusjuures kriisist tingitud eelarvekulud on olnud suured. Sotsiaalkindlustusportfelli kogutud suured finantsvarad moodustavad siiski kaitsekihi, mis aitab leevendada riigi rahanduse seisundi halvenemist.

16. Belgia, Saksamaa, Prantsusmaa, Itaalia, Ungari, Luksemburgi, Austria, Poola ja Portugali algsed eelarveseisundid ja elanikkonna vananemisega seotud kuud on väga erinevad. Prognooside kohaselt peaks elanikkonna vananemisega seotud kulud olema Belgias, Saksamaal ja Austrias ligikaudu ELi keskmised või üle selle, kuid kõnealuste riikide algne eelarveseisund on suhteliselt kindel, eeldusel et kriisist tulenev riigi rahanduse seisundi halvenemine ei muutu struktuurseks. Kuigi eelarve konsolideerimine keskpikas perspektiivis parandab jätkusuutlikkusnäitajaid, on hädavajalik viia läbi reform, et piirata elanikkonna vananemisega seotud kulude liigset suurenemist. Belgia puhul tuleb kõrget võlataset, mis on taas ületamas 100 % SKPst, käsitada liigse koormuse ja eririskina. Prognooside kohaselt suurenevad elanikkonna vananemisega seotud kulud ELis kõige rohkem Luksemburgis, kuid kõnealust riski aitab maandada praegune madal võlatase ja valitsuse suured finantsvarad.

17. Prantsusmaa, Itaalia, Ungari, Poola ja Portugali puhul ei tohiks elanikkonna vananemisega seotud pikaajalised kulud väga kiiresti kasvada. Samas osutab kõnealuste riikide algne eelarveseisund, et nende eelarvepoliitika ei ole jätkusuutlik isegi ilma elanikkonna vananemisega seotud kulude suurenemist arvesse võtmata. Kõigis nendes riikides suureneb kriisi ja toetusmeetmete tõttu järsult võlasuhe, muutes kiiresti olematuks viimastel aastatel eelarve konsolideerimise käigus saavutatud tulemused. Poola puhul prognoositakse elanikkonna vananemisega seotud kulude vähenemist pikas perspektiivis seoses üleminekuga kogumispensioniskeemidele, samas kui kulude prognoositav vähenemine on siiski seotud ka pensionimaksete olulise vähenemisega. See võib tõstatada küsimusi seoses pensioni piisavusega ja suurendada eakate vaesust. Prantsusmaal tuleb pärast majanduse kindlat elavnemist eelarvet märkimisväärselt konsolideerida, mis on oluline eeldus jätkusuutlikkuse parandamiseks. Portugalis hiljuti läbi viidud pensionireform on oluliselt parandanud jätkusuutlikkust, kuid struktuurne eelarveseisund on siiski oluliselt tasakaalust väljas. Itaalias tuleb pärast majanduse elavnemist eelarvet kiiresti konsolideerida, et tagada väga kõrge võlataseme püsiv vähenemine[8]. Ungari rahanduse jätkusuutlikkuse suhteliselt väike mahajäämus tuleneb pensionireformist ja eelarve hiljutisest konsolideerimisest, kuid võlataseme vähendamiseks tuleb jätkata mõned aastad tagasi alustatud struktuurse tasakaalustamatuse vähendamist. Üldiselt on sellesse rühma kuuluvate riikide rahanduse pikaajalise jätkusuutlikkusega seotud riskid keskmised.

18. Tšehhi Vabariigi, Küprose, Iirimaa, Kreeka, Hispaania, Läti, Leedu, Malta, Madalmaade, Rumeenia, Sloveenia, Slovakkia ja Ühendkuningriigi rahanduse seisundi jätkusuutlikkuse mahajäämus on üle 6 % SKPst, kusjuures Iirimaal, Kreekas, Hispaanias, Sloveenias ja Ühendkuningriigis on see veel kaks korda suurem. Peaaegu kõigis kõnealustes riikides on jätkusuutlikkuse mahajäämus tingitud elanikkonna vananemisega seotud kulude prognoositavast väga järsust suurenemisest, mida enamikul juhtudel veelgi võimendab märkimisväärne algne tasakaalustamatus, mistõttu on rahanduse jätkusuutlikkusega seotud pikaajalised riskid suured. Seega tuleb mahajäämuse kõrvaldamiseks kõnealustes riikides näha ette ambitsioonikad konsolideerimiskavad, et vähendada võlga ja eelarvepuudujääki, ning viia läbi laiaulatuslikud sotsiaalkaitsereformid. See kehtib eelkõige Kreeka puhul, mis on prognoosi kohaselt elanikkonna vananemisega seotud kulude suurenemise poolest ELis teisel kohal, samas kui väga kõrge võlasuhe pärsib jätkusuutlikkuse väljavaateid veelgi. Kriisi võimalik jätkuv mõju eelarveseisundile ja keskpika perioodi majanduskasvule on oluline probleem enamikus kõrge riskiga riikides, eelkõige Iirimaal, Kreekas, Lätis, Hispaanias ja Ühendkuningriigis, kelle jaoks on võlasuhte väga kiire suurenemise pidurdamine poliitiline väljakutse juba keskpikas perspektiivis.

19. Paljudes riikides on jätkusuutlikkus võrreldes varasemate hinnangutega halvenenud. Võrreldes 2006. aastaga on jätkusuutlikkuse mahajäämus suurenenud enamikus riikides ning kümme riiki (Iirimaa, Hispaania, Läti, Leedu, Malta, Madalmaad, Austria, Poola, Slovakkia ja Ühendkuningriik) kuuluvad nüüdsest kõrgema riskiga riikide gruppi. Kriisitingimustes väga tugevasti kannatada saanud riikide rahanduse jätkusuutlikkuse mahajäämus on eriti kiiresti suurenenud. Tänu eelarve konsolideerimisele ja pensionireformi läbiviimisele on Ungari ja Portugal liikunud kõrge riskitasemega riikide grupist keskmise riskitasemega riikide gruppi.

5. Riikide rahanduse jätkusuutlikkus majanduse elavnemise kontekstis: majanduspoliitilised väljakutsed

20. Nii kriisist tulenev riikide rahanduse seisundi halvenemine kui ka elanikkonna vananemisega seotud kulude prognoositav suurenemine on olulised majanduspoliitilised väljakutsed. Võttes arvesse praegust eelarveseisundit, prognoositavaid demograafilisi muutusi ja majanduskasvu pikaajalisi stsenaariumeid, suureneb oluliselt valitsemissektori võlg paljudes riikides. Kuigi intressimäärad on praegu madalad, võib valitsuse võlakirjade suuremahuline emiteerimine majanduse elavnedes suurendada intressimäärasid ning pärssida investeeringuid. Riikide rahandus, sealhulgas sotsiaalkaitsesüsteemid, on toiminud kaitsekihina kriisi majandusliku ja sotsiaalse mõju vastu. Olenemata vajadusest toetada majandust ja vältida elavneva majanduse pidurdumist, tuleb sobivate tingimuste korral viivitamatult kindlalt rakendada liikmesriikide stabiilsus- ja lähenemisprogrammide kohaseid meetmeid eelarveseisundi jätkusuutlikkuse parandamiseks, et vältida järsemat korrektsiooni hilisemas etapis.

21. Kõrget võlasuhet on varem tihti korrigeerinud kiire majanduskasv. Kuna demograafilised muutused pärsivad potentsiaalse majanduskasvu väljavaateid, tuleb tulevikus keskenduda tootlikkust suurendavatele reformidele. Võlasuhet tuleb vähendada eelarve konsolideerimise ja potentsiaalset majanduskasvu toetavate struktuurireformide koosmõjul.

22. Valitsemissektori võla kiiret ja mittejätkusuutlikku suurenemist järgmistel kümnenditel on võimalik vältida. Strateegia demograafiliste muutuste majandusliku mõju arvessevõtmiseks kehtestati 2001. aastal Stockholmis kokkutulnud Euroopa Ülemkogul. Kõnealune strateegia hõlmab i) eelarvepuudujäägi ja võla vähendamist, ii) tööhõivemäära suurendamist ja iii) sotsiaalkaitsesüsteemi reformi. See on osutunud kasulikuks ja seda kohaldatakse jätkuvalt. Kriisist tingitud makromajanduslik olukord on aga muutnud asjaolusid, sellise strateegia kohaldamise võimalusi, strateegia osade suhtelist kaalu ja strateegia rakendamise kiireloomulisust. Kui enne kriisi võis strateegia telgesid käsitada liikmesriikide valikuvõimalustena, siis praegu on kõigi kõnealuste sammaste kohaldamine enamiku ELi liikmesriikide puhul hädavajalik.

23. Jätkusuutlikkusele suunatud strateegia esimene element osutab vajadusele vähendada võlataset, saavutades selleks kindla ja püsiva eelarvetasakaalu. Kriisile eelnenud kümnendil konsolideeriti eelarvet edukalt mitmes liikmesriigis. Liikmesriigid, kes saavutasid keskpika perioodi eesmärgid kooskõlas stabiilsuse ja kasvu paktiga, suutsid oluliselt vähendada oma võlataset ja parandada jätkusuutlikkusnäitajaid. See võimaldas neile manööverdamisruumi antitsüklilise ekspansiivse eelarvepoliitika rakendamisel 2008. aasta teisel poolel, mil kriis hoogu kogus.

24. Praegusest majandus- ja finantskriisist ülesaamine ilma eelarve otsustava konsolideerimiseta ei ole piisav valitsemissektori võla jätkusuutlikkuse parandamiseks. Prognoosid, mis põhinevad stsenaariumil, et majanduskasv taastub kriisieelsele pikaajalisele arenguteele, osutavad, et ilma konsolideerimiseta jõuab ELi koguvõla suhe SKPsse 100 %ni juba 2014. aastaks ning suureneb seejärel jätkuvalt. Eelarve konsolideerimine 0,5 % SKPst aastas kuni liikmesriikide keskpika perioodi eesmärkide saavutamiseni[9] ainult stabiliseeriks võlasuhte tasemele 100 % SKPst, kui majanduskasvu taastumine kriisieelsele tasemele võtab aega. Kuigi eelarvepõhiste toetusmeetmete kohaldamist tuleb jätkata kuni majanduse kindla elavnemiseni, tuleb eelarvepoliitika järk-järgult ümber suunata jätkusuutlikkuse suurendamisele.

25. Võlasuhte kiire vähendamine sõltub samuti finantssektori toetuseks akumuleeritud varade korrapärasest vähendamisest ja tingimuslike kohustiste tõhusast haldamisest[10]. Valitsemissektori poolt finantssektori toetuseks võetud meetmete kohaldamise asjakohase lõpetamise puhul tuleb ühelt poolt järgida vajadust tagada finantsstabiilsus ning teiselt poolt taastada sektori jätkusuutlikkus ja turu konkurentsivõimeline toimimine keskpikas perspektiivis ning kaitsta maksumaksjate huvisid kooskõlas riigiabipoliitikaga.

26. Strateegia teine suund on seotud tööhõivemäära suurendamisega. Struktuurireformid, mille eesmärk on eelkõige parandada tööturu toimimist, on aidanud tõsta tööhõivemäära vanemate töötajate ja naiste puhul ning suurendada kasvupotentsiaali. Tööhõivemäära suurendamine enne kriisi oli oluline samm jätkusuutlikkuse suunas, kuna sellega vähendatakse tööealise elanikkonna vähenemise mõju majanduskasvule. Praegusel ajal, mil tööhõive väheneb ja töötus suureneb, tuleb vältida tsüklilise töötuse muutumist püsivaks, pikaajalise töötuse suurenemist ja osalusmäära vähenemist. Valitseb laialdane üksmeel Euroopa põhimõtete osas,[11] mille eesmärk on leevendada kriisi mõju, tagada majanduse püsiv elavnemine ja edendada potentsiaalset majanduskasvu pikas perspektiivis. Oluline on seda esikohale meetmed, mille eesmärk on vähendada kohanemiskulusid ja kiirendada üleminekut tööturul. Poliitika peaks olema kooskõlas sotsiaalse eesmärgiga toetada ebasoodsas olukorras kodanike sissetulekuid ja seeläbi soodustama kogunõudlust. Kriisi leevendamiseks kohaldatavad lühiajalised poliitikad ei tohiks olla vastuolus pikaajaliste reformistrateegiatega, sealhulgas Lissaboni strateegia kohaste turvalise paindlikkuse põhimõtetega. Eelkõige peaksid liikmesriigid hoiduma ennetähtaegselt pensionile jäämise skeemide kohaldamisest, et leevendada kõrge töötusemäära ja tööstuse ümberstruktureerimise mõju. Euroalasse kuuluvates liikmesriikides peaks tööturupoliitika soodustama struktuurset kohandumist, keskendudes eelkõige välise konkurentsivõime oluliste erinevuste vähendamisele ühiku tööjõukulude kohandamise kaudu.

27. Varasemate kriiside põhjal tehtud järeldused osutavad, et kriis mõjutab negatiivselt potentsiaalset majanduskasvu ning et selle tasakaalustamiseks tuleb teha struktuurseid muudatusi, jaotada ümber vahendeid ja edendada innovatsiooni. Seega on struktuurireformidel esmatähtis osa jätkusuutliku majanduskasvu ja eelarveseisundi taastamise üldises strateegias. Kuigi potentsiaalset majanduskasvu toetav reformikava töötatakse välja vastavalt iga riigi erioludele, peaks see lisaks eespool osutatud meetmetele, mille eesmärk on parandada olukorda tööturul ja suurendada osalusmäära, hõlmama ka ühtse turu eeliste täielikku ärakasutamist, reforme ELi teadmistekolmnurga (haridus, teadus- ja arendustegevus ning innovatsioon) toimimise parandamiseks, mis aitab kaasa tehnoloogia arengule ja tootlikkuse kasvule, ning keskkonnasõbralike tehnoloogiatega seotud jõupingutusi.

28. Tuleb läbi viia sotsiaalkaitsesüsteemi reform – strateegia kolmas element. Paljudes liikmesriikides on esmane eelarveülejääk, mida on vaja võlataseme vähendamiseks ja elanikkonna vananemisega seotud kulude täielikuks eelrahastamiseks, ebarealistlikult suur. Kõnealune esmane eelarveülejääk on ELis suurem kui kunagi varem ning see tuleb säilitada väga pikaks ajaks.

29. Pensioni- ja tervishoiureform on peamine poliitikavahend jätkusuutlikkuse tagamiseks. Seoses pensionireformiga on eri riigid rakendanud või kavandanud erinevaid võimalusi. Kõnealused võimalused on seotud pensioniõiguste akumuleerimise eeskirjade muutmisega, tööeas tehtud maksete ja hilisemate pensionide seotuse tugevdamisega, pensioniea nõutava alampiiri tõstmisega, pensionisaamise tingimuste karmistamisega ja ennetähtaegselt pensionile jäämise stiimulite kaotamisega. Mitmes liikmesriigis on tulevasi pensionäre julgustatud koguma säästusid ja kasutama kogumispensioniskeeme, et täiendada riiklikku pensionit. Kriisist tingitud arengud finantsturgudel on aga osutanud riskidele, mis on seotud olulise hulga pensionivahendite suunamisega erasektori hallatavatesse kogumispensioniskeemidesse, ning vähendanud poliitilist ja sotsiaalset toetust reformidele, mille kohaselt suur osa pensionitest sõltub turumuutustest. Komisjon jätkab koostööd nõukogu ja liikmesriikidega, et teha kindlaks kogumispensioniskeemidega seotud probleemid ja kasu saajate sihtrühmad, et tagada erapensioniskeemide nõuetekohane ja jätkusuutlik toimimine. Iga liikmesriik määrab kindlaks reformid, mis paremini vastavad riigi erioludele ja sotsiaalsetele eelistustele, kusjuures reformide rakendamiseks oleks soovitav saavutada konsensus. Tegeliku pensionile jäämise ea tõstmist, mis kajastab üldise eluea pikenemist, kaalutakse mitmes liikmesriigis ning kõnealust võimalust tuleks kaaluda laiemalt. Lisaks valitsemissektori kulude kärpimisele keskpikas ja pikas perspektiivis, aitab pensioniea nõutava alampiiri ja tegeliku pensionile jäämise ea tõstmine suurendada töötavat elanikkonda ja piirata potentsiaalse SKP aeglustumist. Lisaks on tööelu pikendamisel ja pensioniõiguste vastaval akumuleerumisel positiivne mõju pensionäride sissetulekule.

30. Prognoositakse tervishoiukulutuste pikaajalist olulist suurenemist, mis iseenesest ohustab jätkusuutlikkust. Võttes arvesse, et meditsiinitehnoloogia arengut on keeruline hinnata ja ennustada ning kõnealune valdkond hõlmab olulise osa kulude kasvust, võivad senised prognoosid tuleviku kulutusi isegi alahinnata. Mõnes riigis võib riigi rahanduse seisundit täiendavalt mõjutada vajadus parandada tervishoiuteenuste kvaliteeti ja kvantiteeti ning laiendada eakatele ettenähtud ametliku pikaajalise hoolduse ulatust. Pidades silmas selle mitmemõõtmelist olemust, tuleb tervishoiureformi läbiviimisel võtta arvesse mitmeid keerulisi küsimusi, mis on seotud näiteks tervishoiu tõhustamise võimalustega, ennetavale meditsiinile ja ravimeditsiinile eraldatavate vahenditega, asjakohase hulga tervishoiutöötajate tagamisega seotud väljakutsetega, patsiendi, riikliku ja erakindlustuse poolse rahastamise osakaaluga, konkurentsiga hooldusteenuse pakkujate vahel, tehnoloogia tõhusa hindamise ja juhtimisega, et suurendada tõhusust ja tagada kvaliteetne teenus, hoides samas kokku kulusid, ning eetiliste küsimustega nagu kuluka ravi võimaldamine.

31. Kuna riikide vahendid ei ole piisavad, on hädavajalik tõsta riikide rahanduse kvaliteeti. Avalike teenuste ajakohastamine ja vähetootlike kulutuste vähendamine aitab piirata võla suurenemist, vabastab vahendeid investeeringuteks kasvu toetavatesse valdkondadesse, nagu haridus, teadus- ja arendustegevus ning innovatsioon, ja muude poliitikaeesmärkide (sotsiaalsed, keskkonna- ja tervishoiualased) saavutamiseks ning suurendab stiimuleid majanduse tootmisvõime tõstmiseks. Eelarve konsolideerimisel täiendava tulu suurendamise teel tuleks arvesse võtta stiimulite mõju, tõhusust ja konkurentsivõimet ning keskenduda kõige vähem turgu moonutavatele meetmetele, eelkõige tööturul osalemisele ja kapitali akumuleerimisele, aidates samas saavutada ka muid eesmärke (nt nn rohelised maksud). .

6. Kokkuvõte

32. Olemasolev pikaajaline prognoos osutab, et struktuurireformide rakendamiseta ja valitsemissektori eelarveseisundi ambitsioonika tugevdamiseta suurenevad järgmistel kümnenditel järsult vastuvõetamatule tasemele võlaintresside ja pensionidega seotud kulud, samuti tervishoiu- ja pikaajalise hoolduse kulud. Valitsemissektori suurenevad kulud ja järjest kasvava võla väljavaade takistaks majanduse püsivat ja kestvat elavnemist ning tasakaalus majanduskasvu.

33. Majandussurutise leevendamiseks kohaldatav edukas ekspansiivne eelarvepoliitika ja eelarve pikaajaline jätkusuutlikkus ei ole vastuolus. Usalduse suurendamiseks ja nõudluse toetamiseks võetavad eelarvepõhised meetmed on tõhusad ainult juhul, kui turud ja avalik arvamus käsitavad neid ajutistena ja pikaajalise jätkusuutlikkusega kooskõlas olevatena. Vastasel korral, kui majandussubjektid eeldavad võlataseme püsivat suurenemist, muutuvad toetusmeetmed ebatõhusaks ja võivad hakata takistama, eelkõige juhul, kui kriisi haripunkt on möödas ja majandus elavnemas.

34. Varasemad kogemused näitavad, et osutades struktuurireformide kiireloomulisele vajadusele, annab kriis valitsustele soodsa võimaluse otsustava läbimurde tegemiseks struktuurireformide läbiviimisel. Ambitsioonikate ja realistlike keskpika perioodi eesmärkide saavutamisele suunatud eelarvepõhised väljumisstrateegiad tuleb välja töötada praegu ning rakendada kohe, kui majanduse elavnemine on kindel, võttes arvesse eri riikide erinevat olukorda. Võib juhtuda, et vajalike reformide toetamiseks ja eelarve kohandamise (mis paratamatult kestab mitu aastat) usaldusväärsuse suurendamiseks peaksid liikmesriigid täiendavalt tugevdama stabiilsuse tagamise institutsioonilist korda. Stabiilsuse ja kasvu pakti kontekstis peaks võla jätkusuutlikkuse küsimus järelevalvemenetlustes väga selget ja olulist rolli mängima.

35. Pidades silmas jätkusuutlikkust ja vajadust toetada elavnevat majandust, on komisjon soovitanud kõrvaldada tasakaalustamatuse riikides, kus praegu on ülemäärane eelarvepuudujääk. Sellega seoses peaksid ka liikmesriigid oma stabiilsus- ja lähenemisprogrammides seadma ambitsioonikad ja realistlikud eesmärgid. Kõnealustes programmides tuleb erilist tähelepanu pöörata jätkusuutlikkusele suunatud strateegiatele.

[1] „Riigi rahanduse pikaajaline jätkusuutlikkus Euroopa Liidus”, European Economy , 4/2006, ja komisjoni teatis, KOM(2006) 574 (lõplik), 12.10.2006.

[2] Nõukogu järeldused teatise „Riigi rahanduse jätkusuutlikkus” kohta, 7 november 2006.

[3] ELi riigipeade ja valitsusjuhtide mitteametlik kohtumine, „Kokkulepitud tekst D20 tippkohtumiseks Pittsburghis”, Brüssel, 17. september 2009.

[4] Komisjoni teatis Euroopa Ülemkogule „Euroopa majanduse taastamise kava”, KOM(2008) 800 (lõplik), 26.11.2008.

[5] Komisjoni ja majanduspoliitika komitee ühisaruanne „2009. aasta aruanne rahvastiku vananemise kohta”, European Economy , 2, ning komisjoni teatis „Toimetulek rahvastiku vananemise mõjuga ELis”, KOM(2009) 180 (lõplik), 21.4.2009.

[6] Jätkusuutlikkusnäitajate puhul eeldatakse, et elanikkonna vananemisega seotud kulud (pensionid, tervishoid, pikaajaline hooldus, töötus, haridus) muutuvad kooskõlas demograafiliste prognoosidega, ning et tulude ja muude esmaste kulude suhe SKPsse jääb samaks.

[7] Teatisele lisatud aruandes on esitatud kasutatud metoodika üksikasjalik kirjeldus ja muud alternatiivsed stsenaariumid.

[8] Prognoosi kohaselt peaks valitsemissektori võlg ulatuma 2010. aasta lõpuks 116 %ni SKPst, mis on suurim näitaja alates euro kasutuselevõtust.

[9] Stabiilsuse ja kasvu paktis kindlaks määratud konsolideerimiskiirus.

[10] Pankade, eriotstarbelised äriühingute („rämpspangad”) ja muud üksuste väljaantud võlakirjade või laenude garantiid.

[11] Komisjoni teatis kevadisele Euroopa Ülemkogule „Euroopa majanduse elavdamine”, KOM(2009) 114, 4.3.2009.