Selles kategoorias on kaks võimalust: i) liikmesriigid, kus tasemed on halvemad kui ELi keskmine ning olukord halveneb või ei parane piisavalt kiiresti; ii) liikmesriigid, kus tasemed on ELi keskmised, kuid olukord halveneb palju kiiremini kui ELi keskmine.

Riigi tulemus on vahemikus –0,5 kuni –1,0 tasemete ja vähem kui 1,0 muutuste puhul või tulemus on vahemikus –0,5 kuni 0,5 tasemete ja vähem kui –1,0 muutuste puhul (ning muutused on väiksemad kui null).

Selles kategoorias on kaks võimalust: i) liikmesriigid, kus tasemed on halvemad kui ELi keskmine ning olukord halveneb või ei parane piisavalt kiiresti; ii) liikmesriigid, kus tasemed on ELi keskmised, kuid olukord halveneb palju kiiremini kui ELi keskmine.

Riigi tulemus on vahemikus 0,5 kuni 1,0 tasemete ja rohkem kui –1,0 muutuste puhul või tulemus on vahemikus –0,5 kuni 0,5 tasemete ja rohkem kui 1,0 muutuste puhul (ning muutused on suuremad kui null).

Kõige olulisem küsimus on selle lähenemisviisi puhul künniste määramine. Arvestades, et näitajate puhul ei saa saadud toorandmete jaotuse kohta parameetrilisi oletusi teha, kasutatakse künniste määramisel üldiselt rusikareeglit. Tulemustabelis kasutatud põhinäitajate analüüsi põhjal lepiti kokku, et arvesse võetakse järgmist.

Seejärel analüüsitakse skooride jaotust (tasemete ja muutuste puhul eraldi). See lähenemisviis võimaldab väljendada iga liikmesriigi puhul näitaja toorväärtust, pidades silmas, kui mitme standardhälbe võrra see erineb (kaalumata) keskmisest. Iga liikmesriigi tulemusi hinnatakse ja need liigitatakse, võrreldes saadud z-skoore eelnevalt kindlaks määratud künnistega, mis on kehtestatud standardhälbe kordajatena.

Märkus: mõne piirkonna andmed on väheusaldusväärsed (neid on välja toomiseks liiga palju). Kõigis Poola piirkondades on esinenud aegrea katkemine.

EUROOPA KOMISJON Brüssel,17.12.2019 COM(2019) 653 final ETTEPANEK: KOMISJONI JA NÕUKOGU

ÜHINE TÖÖHÕIVEARUANNE,

mis on lisatud komisjoni teatisele







2020. aasta kestliku majanduskasvu strateegia kohta







































































SISUKORD EESSÕNA PÕHISÕNUMID 1. EUROOPA LIIDU TÖÖTURU JA SOTSIAALVALDKONNA SUUNDUMUSTE NING PROBLEEMIDE ÜLEVAADE 1.1 Tööturu suundumused 1.2 Sotsiaalsed suundumused 2. SOTSIAALVALDKONNA TULEMUSTABELI LÜHIÜLEVAADE 2.1. Sotsiaalvaldkonna tulemustabeli selgitus 2.2. Sotsiaalvaldkonna tulemustabelist saadud tõendusmaterjal 3. TÖÖHÕIVE- JA SOTSIAALREFORMID – LIIKMESRIIKIDE TULEMUSED JA MEETMED 3.1. Suunis 5. Tööjõunõudluse suurendamine 3.1.1 Põhinäitajad 3.1.2 Poliitikameetmed 3.2. Suunis 6. Tööjõupakkumise edendamine ning tööhõivele, oskustele ja pädevustele juurdepääsu parandamine 3.2.1 Põhinäitajad 3.2.2 Poliitikameetmed 3.3. Suunis 7. Tööturgude toimimise ja sotsiaaldialoogi tõhususe parandamine 3.3.1 Põhinäitajad

3.3.2 Poliitikameetmed 3.4. Suunis 8. Kõigi jaoks võrdsete võimaluste edendamine, sotsiaalse kaasatuse toetamine ja vaesuse vastu võitlemine 3.4.1 Põhinäitajad 3.4.2 Poliitikameetmed



EESSÕNA Euroopa Liidu toimimise lepingu artikliga 148 on Euroopa Komisjonile ja nõukogule antud ülesanne koostada ühine tööhõivearuanne. Euroopa Komisjoni koostatud käesoleva aruande esialgne ettepanek on osa sügispaketist, mille juurde kuulub iga-aastane kestliku majanduskasvu strateegia, millega avatakse Euroopa poolaasta tsükkel. Ühises tööhõivearuandes esitatakse aastakokkuvõte Euroopa tööhõive ja sotsiaalarengu peamistest suundumustest ning liikmesriikides kooskõlas tööhõivepoliitika suunistega ellu viidud reformidest. Aruandes on nende reformide kajastamise aluseks suuniste struktuur: tööjõunõudluse suurendamine (suunis 5), tööjõupakkumise edendamine ning tööhõivele, oskustele ja pädevustele juurdepääsu parandamine (suunis 6), tööjõuturgude toimimise ja sotsiaaldialoogi tõhususe parandamine (suunis 7) ning kõigi võrdsete võimaluste edendamine, sotsiaalse kaasatuse toetamine ja vaesuse vastu võitlemine (suunis 8). Lisaks jälgitakse ühises tööhõivearuandes liikmesriikide tulemusi, võrreldes neid Euroopa sotsiaalõiguste samba raames loodud sotsiaalvaldkonna tulemustabeli näitajatega. Euroopa sotsiaalõiguste samba kuulutasid ühiselt välja Euroopa Parlament, nõukogu ja komisjon 17. novembril 2017. Selles on kindlaks määratud põhimõtted ja õigused kolmes valdkonnas: i) võrdsed võimalused ja juurdepääs tööturule, ii) õiglased töötingimused ning iii) sotsiaalkaitse ja sotsiaalne kaasatus. Neis valdkondades toimuva arengu jälgimiseks on vaja teha samba juurde kuuluva sotsiaalvaldkonna tulemustabeli põhjalik analüüs. Ühise tööhõivearuande struktuur on järgmine: sissejuhatuses (punkt 1) kirjeldatakse Euroopa Liidu peamisi tööturu ja sotsiaalvaldkonna suundumusi, et anda olukorrast ülevaade; punktis 2 tutvustatakse Euroopa sotsiaalõiguste samba juurde kuuluva sotsiaalvaldkonna tulemustabeli analüüsi peamisi järeldusi; punktis 3 esitatakse kõiki riike võrdlev põhinäitajate (sh sotsiaalvaldkonna tulemustabeli näitajate) üksikasjalik kirjeldus ning antakse ülevaade sellest, kuidas liikmesriikide võetud meetmed aitavad järgida tööhõivepoliitika suuniseid.



PÕHISÕNUMID Euroopas tehakse Euroopa sotsiaalõiguste samba rakendamisel edusamme. Sambale lisatud sotsiaalvaldkonna tulemustabeli kohaselt on tööturu ja sotsiaalvaldkonna suundumused ELis 14 põhinäitajast üheksa puhul jätkuvalt positiivsed. Ülejäänud viie põhinäitaja (st madala haridustasemega noorte osakaal, sooline tööhõivelõhe, sotsiaalsiirete mõju vaesuse vähendamisele, sissetulekukvintiilide suhte kordaja ja rahuldamata vajadus arstiabi järele inimeste endi hinnangul) suundumused jäid samaks või täheldati nende puhul võrreldes eelmise aastaga ELis keskmiselt pisut negatiivset arengut. Enam kui poolte põhinäitajate puhul oli erineval määral näha liikmesriikidevahelist lähenemist. Kõikides liikmesriikides, välja arvatud Madalmaad, on vähemalt üks näitaja märkimisväärselt alla keskmise (või olulise negatiivse suundumusega). Sotsiaalvaldkonna tulemustabel osutab positiivsetele tööturu- ja sotsiaalsetele suundumustele ELis, kuid lahendamist vajavaid probleeme veel on Keskmiselt paranes eelmisel aastal 14 põhinäitajast üheksa 14 liikmesriiki

on vähemalt ühe näitaja puhul saanud hinnangu „kriitilises olukorras“, see on sama palju kui 2019. aasta ühises tööhõivearuandes Netosissetulek täiskohaga, keskmist palka saava töötaja kohta

on kõige probleemsem näitaja Sotsiaalvaldkonna tulemustabeli põhinäitajate hindamine, november 2019 Allikas: komisjoni talitused Eurostati ja OECD andmete põhjal. Tööhõive kasvab jätkuvalt, kuigi aeglasemas tempos kui varasematel aastatel. 2019. aasta kolmandas kvartalis töötas ELis 241,5 miljonit inimest, mis on kõigi aegade kõrgeim tase. Tööhõive on jätkuvalt kasvanud eelkõige tänu eakamatele ja kõrge kvalifikatsiooniga töötajatele. Majanduskasvu aeglustumise tõttu on 2019. aasta viimases kvartalis ja 2020. aastal oodata tööhõive kasvu aeglustumist. Seetõttu prognoositakse, et 20–64aastaste tööhõive määr jõuab 2020. aastal strateegias „Euroopa 2020“ püstitatud 75 % eesmärgi lähedale, kuid jääb sellest veidi allapoole. Tööturu näitajad on kõigi aegade parimad 241,5 miljonit

inimest töötas 2019. aasta kolmandas kvartalis 17 miljonit

töötavat inimest rohkem kui 2013. aasta keskpaiga madalseisu ajal 73,9%

tööhõive määr 2019. aasta teises kvartalis Tööhõive ja töötuse määrad ELis ja euroalal * Esimese ja teise kvartali keskmine, hooajaliselt kohandatud. Allikas: Eurostat, tööjõu-uuring. Allikas: Eurostat, tööjõu-uuring Töötus langes 2019. aasta kolmandas kvartalis rekordiliselt madalale tasemele (6,3 %). Liikmesriikide lähenemine madalama töötuse taseme suunas jätkub. Väheneb ka noorte töötus ja pikaajaline töötus, kuigi mõnes liikmesriigis on need näitajad endiselt suured. Tööjõupuudus on märgatav eelkõige väikese tööpuudusega liikmesriikides, kuid nende ettevõtete osakaal, kus valitseb tööjõupuudus, hakkab majanduskasvu aeglustumise tõttu vähenema.

Tööjõupuudust esineb seal, kus töötus on väike 15,6 miljonit töötut 2019. aasta kolmandas kvartalis (–11 miljonit alates 2013. aasta haripunktist) 6,3 % töötuse määr 2019. aasta kolmandas kvartalis 2,5 % pikaajalise töötuse määr (töötus üle 12 kuu); 14,4 % noorte töötuse määr 2019. aasta kolmandas kvartalis Tööjõupuuduse näitaja (vasakul) ja töötuse määr (paremal) – 2018 Allikas: Eurostat, tööjõu-uuring ning ettevõtlus- ja tarbijauuring. Koondnäitaja hõlmab kõiki sektoreid (vt tööturu- ja palgasuundumuste aruanne 2019). Vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse riskiga inimeste arv vähenes 2018. aastal jätkuvalt kuuendat aastat järjest. Ainuüksi kõnealusel aastal oli vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse riskiga ligikaudu 2,7 miljonit inimest vähem kui aasta varem. Eelkõige vähenes tänu tööturu kindlale toimimisele hoogsalt suur materiaalne puudus ja vähemal määral ka väga madala tööhõivega leibkondades elavate inimeste osakaal. Vaesusriskiga inimeste osakaal (suhtelise vaesuse näitaja) jäi võrreldes 2017. aastaga üldjoontes siiski muutumatuks. Kui üldine suundumus jätkub praeguses tempos, on ELil võimalus vähendada vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse riskiga inimeste arvu 2020. aastaks ligikaudu 13 miljoni võrra 2008. aasta seisuga võrreldes (strateegia „Euroopa 2020“ eesmärk on 20 miljonit). Mõne rühma, eelkõige laste ja puuetega inimeste vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse risk on oluliselt suurem. Suhtelise vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse riski määr väheneb tänu suure materiaalse puuduse vähenemisele ja parematele tööturutingimustele 110 miljonit vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse riskiga inimest, st 7 miljonit vähem kui 2008. aastal 24,3% lastest on vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse riskiga; see osakaal on keskmisest suurem 21 % on 40 % kõige väiksema sissetulekuga elanikkonnaosa kogutulu osakaal Vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse riski määr

ning selle alakomponendid ELis Allikas: Eurostat, sissetulekuid ja elamistingimusi käsitlev statistika. Sissetulekute ebavõrdsus kokkuvõttes veidi kasvas ja on võrreldes kriisieelse ajaga endiselt suur, kuid rahvusvahelises võrdluses on see näitaja siiski suhteliselt hea. ELis keskmiselt on kõige jõukamate leibkondade viiendiku sissetulek vaeseimate leibkondade viiendiku sissetulekust ligikaudu viis korda suurem. 2018. aastal see suhtarv veidi kasvas, aasta varem oli see pisut vähenenud. Kui mõned erandid välja arvata, suurenes 2018. aastal sissetulekute ebavõrdsus veelgi liikmesriikides, kus see on suurim. Väiksema sissetulekuga 40 % elanike sissetulekute osakaal jäi pärast 2017. aastal toimunud kasvu 2018. aastal üldjoontes muutumatuks. Sissetulekute ebavõrdsuse vähendamiseks tuleb liikmesriikidel võtta meetmeid eri valdkondades, sealhulgas maksu- ja toetussüsteemide ning (miinimum)palga kujundamise valdkonnas, edendada võrdseid võimalusi hariduses ja koolituses alates varasest east, tagada juurdepääs taskukohastele ja kvaliteetsetele teenustele, edendada soolist võrdõiguslikkust ja tegeleda piirkondlike erinevustega. Jätkuvalt on probleemiks sooline võrdõiguslikkus. Sooline lõhe tööhõives (2018. aastal 11,6 protsendipunkti (pp)) ja palgamäärades (2017. aastal 16,2 %) on märkimisväärne ning alates 2013. aastast peaaegu muutumatu. Liikmesriikide vahel püsivad suured erinevused. Peamised tegurid, mis tingivad naiste madalama tööhõive määra, on lapsevanemaks olemine ja hoolduskohustused ning lapsehoiu ja muude (hooldus)teenuste piiratud kättesaadavus, samuti rahalised tegurid, mis pärsivad tööturul osalemist. Enamikus liikmesriikides on lapsevanemaks olemisel naiste tööhõive määrale negatiivne mõju, samas kui meeste puhul on see vastupidi. Palgalõhe esineb hoolimata sellest, et naistel on keskmiselt kõrgem kvalifikatsioonitase kui meestel. Palgalõhe toob hilisemas elus sageli kaasa pensionilõhe. Mitmed liikmesriigid võtavad meetmeid, et parandada juurdepääsu taskukohastele ja kvaliteetsetele hooldusteenustele, kuid probleemid püsivad. Konkreetsed meetmed soolise palgalõhe vähendamiseks, eelkõige palkade läbipaistvuse vallas, on olemas vaid mõnes riigis. Sooline ebavõrdsus tööhõives ja palgas on endiselt märkimisväärne 11,6 pp

sooline tööhõivelõhe 2018. aastal, peaaegu muutumatu alates 2013. aastast

9,2 pp

vanemaks olemise mõju tööhõivele (väikelastega naiste madalam tööhõivemäär võrreldes lasteta naistega)

16,2%

sooline palgalõhe (naistel väiksem palk kui meestel) 2017. aastal

35,2 %

sooline pensionilõhe (naistel väiksem pension kui meestel) 2017. aastal Sooline tööhõivelõhe 2003–2018, ELi tasandil

ja riikide kaupa (2018)

(protsendipunktid, 20–64aastased inimesed)



Allikas: Eurostat, tööjõu-uuring Palgakasv kiirenes 2018. aastal, kuid jäi üldiselt mõõdukaks. 2018. (ja 2019.) aastal jõudsid reaalpalgad järele tootlikkuse arengule. Nelja varasema aasta jooksul kasvasid need enamikus euroala liikmesriikides veidi vähem kui tootlikkus. Palgakasv on üldiselt olnud kiirem (ja suurem kui tootlikkuse kasv) Kesk- ja Ida-Euroopa riikides ning see on aidanud kaasa ülespoole suunatud lähenemisele. Praegu on keskmist palka teeniva töötaja netosissetulek (korrigeerituna ostujõuerinevuste alusel) enamikus Kesk- ja Ida-Euroopa liikmesriikides sotsiaalvaldkonna tulemustabeli põhjal siiski veel palju alla ELi keskmise. Tasakaalus ja jätkusuutlik palgakasv peaks vastama tööturu tingimustele ja tootlikkuse arengule keskpika perioodi jooksul ning arvesse tuleks võtta selle võimalikku mõju kulupõhisele konkurentsivõimele. Samuti tuleks austada sotsiaalpartnerite sõltumatust. Mõnes liikmesriigis on reaalpalkadel veel kasvuruumi +1,1 % reaalpalkade kasv ELis 2018. aastal (euroalal +0,7 %) 9,5 % vaesusriskiga töötajad ELis 16,2 % ajutise lepinguga töötajate vaesusrisk Erinevus reaalpalga kasvu ja tootlikkuse kasvu vahel

(2013–2018, vasakul) ning vallalise, keskmist palka teeniva töötaja netosissetulek (2018, paremal) * Riigid on järjestatud reaalse töötasu kasvu ja reaalse tootlikkuse kasvu vahelise erinevuse alusel. Iirimaa andmed hõlmavad ajavahemikku 2015–2018. Allikas: Eurostat, Euroopa Komisjoni AMECO andmebaas (reaalne töötasu töötaja kohta, SKP deflaator; reaalne tööjõu tootlikkus inimese kohta). Palgavaesus on üldarvestuses ja ka paljudes liikmesriikides endiselt kõrgel tasemel. See on oluliselt suurem leibkondade puhul, kus inimesed töötavad osalise tööajaga või tähtajalise lepinguga. Palgavaesust võib aidata ära hoida kas seadusega ette nähtud või kollektiivläbirääkimiste käigus kokku lepitud piisav miinimumpalk, mis vähendab samal ajal ka palkade ebavõrdsust ja toetab kogunõudlust. 2019. aastal tõsteti miinimumpalku peaaegu kõigis 22 liikmesriigis, kus on kehtestatud ametlik miinimumpalk. Inimeste tööväljavaateid mõjutavad oluliselt haridus, koolitus ja oskused. ELis on keskmine tööhõive määr keskhariduseta inimeste puhul 56,1 %, keskmise taseme kvalifikatsiooniga isikute puhul 73,4 % ja kolmanda taseme haridusega isikute puhul 84,5 %. Majanduses ja tööturul toimuvate muutustega ning keskkonnaalase üleminekuga kohanemine nõuab pidevat oskuste täiendamist ja ümberõpet. Hoolimata sellest, et liikmesriigid tunnistavad seda probleemi järjest rohkem ja on käivitanud mitmesuguseid algatusi, on täiskasvanute osalemine õppetegevuses viimase kümne aasta jooksul suurenenud vaid vähesel määral ning olukorda on märkimisväärselt parandada õnnestunud üksnes mõnel liikmesriigil. Eriti vähe (alla 5 %) osalevad täiskasvanuõppes väheste oskustega täiskasvanud. Kuigi oskused on tööalase konkurentsivõime jaoks kriitilise tähtsusega kõigis ELi liikmesriikides, osaletakse täiskasvanuõppes endiselt vähe



Tööhõivemäär haridustaseme järgi (2018) (protsendipunktid, 20–64aastased inimesed) 28,4 pp madala ja kõrge kvalifikatsiooniga töötajate tööhõive määra erinevus





40,7 % 30–34aastastest inimestest on edukalt omandanud kolmanda taseme hariduse (üle strateegia „Euroopa 2020“ eesmärgi)

11,1 % 25–64aastastest osales 2018. aastal täiskasvanuhariduses



Ainult 4,3 % madala kvalifikatsiooniga täiskasvanutest osales ELis 2018. aastal täiskasvanuhariduses

Õppivate täiskasvanute osakaal, kõik õppivad täiskasvanud ja madala kvalifikatsiooniga isikud 2018. aastal

(protsendipunktid, 20–64aastased inimesed) Allikas: Eurostat. Ajutise töö osakaal on liikmesriigiti väga erinev, kuigi viimastel aastatel on see olnud suhteliselt muutumatu (keskmiselt umbes 14 %). Endiselt on keeruline tagada, et mittevabatahtliku ajutise töö lepingud oleksid hüppelauaks tähtajatute töölepingute suunas, mis hoiaksid ära nn pöördukse efekti töötuse ja ebakindlate töökohtade vahel. Mõnes liikmesriigis on käimas reformid, mille eesmärk on tagada tasakaal paindlikkuse ja kindluse vahel. Mõnel juhul hõlmavad need reformid rangemaid tingimusi ajutiste lepingute kasutamisel ning suuremat selgust töötingimuste osas. Ajutised lepingud ei ole sageli hüppelauaks 14,2 % ajutise lepinguga töötajate osakaal 2018. aastal 53 % kõikidest ajutistest töötajatest ei ole seda vabatahtlikult 25,6 % kõigist ajutistest töötajatest siirdub aasta jooksul alalisele töökohale Mittevabatahtlike ajutiste töötajate osakaal kõigist töötajatest (vasakul) ja alalistele töökohtadele ülemineku määr (paremal) Allikas: Eurostat, tööjõu-uuring. Euroopa tööturgudel on uue tööhõivevormina esile kerkimas platvormitöö. COLLEEM II uuringul põhinev Euroopa Komisjoni Teadusuuringute Ühiskeskuse analüüs, mis hõlmas rohkem kui pooli liikmesriike, näitas, et 2018. aastal osutas veebiplatvormide kaudu oma põhitööna teenuseid 1,4 % töötajatest. Hinnanguliselt kolmandik ELis tehtavast platvormitööst on piiriülene. Platvormitöötajate töötingimused erinevad märkimisväärselt, sõltudes näiteks nende õiguslikust seisundist (töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja), nende täidetavate ülesannete liigist ja nende emaettevõtja ärimudelist. Kuigi platvormitöö avab uusi töövõimalusi ja võimaldab arendada uudseid ärimudeleid, paneb see proovile kehtivad tööturutavad ja õigusraamistikud (nt seoses töötingimuste kaitsega, juurdepääsuga kollektiivläbirääkimistele ja sotsiaalkaitsesüsteemidele, mis ei ole sageli uute arengusuundadega täielikult kohandatud). Lisaks tekitab see uusi küsimusi isikuandmete kasutamise ja algoritmide haldamise kohta. Avalikel tööturuasutustel on keskne roll tööhõivepoliitika rakendamisel ning nende peamine ülesanne on nõustamise ja aktiivse toetuse kaudu viia tööturul kokku tööotsijad ja tööandjad. Liikmesriigid on astunud samme, et edendada individuaalsete teenuste osutamist, ning nad teevad jõupingutusi, et lihtsustada ja suurendada teenuste koordineerimist. Avalike tööturuasutuste roll vahendajana on liikmesriigiti aga endiselt ebaühtlane. Jätkuvalt on probleeme tööturult kõige kaugemale jäänud inimesteni jõudmisega. Euroopa riiklike tööturuasutuste võrgustikus jätkatakse samal ajal jõupingutusi, et tõhustada koostööd ning teabe ja parimate tavade vahetamist. Mitmel liikmesriigil on veel arenguruumi, et parandada tööotsijate ja tööandjate kokkuviimist avalike tööturuasutuste kaudu 44,3 % töötutest kasutab tööotsingutel avalike tööturuasutuste teenuseid 21,6 % töötutest kasutab eraõiguslikke tööhõivetalitusi Nende töötute osakaal, kes kasutavad tööotsingutel avalike tööturuasutuste teenuseid Allikas: Eurostat, tööjõu-uuring Eluasemekulud on suure (ehkki väheneva) osa leibkondade jaoks liiga kõrged. Iga kümnenda eurooplase jaoks on eluasemekulud liiga suured. Ei ole üllatav, et see mõjutab rohkem väikseima sissetulekuga leibkondi ja linnades elavaid inimesi. Väga halbades tingimustes elavate inimeste osakaal on püsinud stabiilsena, kuid on siiski vähenenud mõnes Kesk- ja Ida-Euroopa liikmesriigis, kus eluaseme kvaliteediga seotud probleemid on olnud märgatavamad. Vaatamata olukorra paranemisele on märkimisväärse osa neis riikides elavate leibkondade elamistingimused halvad. Enamikus liikmesriikides on viimase kümne aasta jooksul suurenenud kodutus, mis on kõige äärmuslikum eluasemeturult tõrjutuse vorm. Kodutuse ja eluasemeturult tõrjutuse probleemiga võitlemiseks on paljud liikmesriigid võtnud vastu strateegiad, et leida integreeritud lahendusi. Üha enam tunnistatakse ennetusteenuste ja suurema koostöö tähtsust nii poliitika kui ka teenuste osutamise tasandil. Mitmes liikmesriigis on probleemiks liiga suured eluasemekulud Üks kümnest eurooplasest kannab liiga suuri eluasemekulusid 3,9 % elanikest elab väga halbades tingimustes 1,9 % elanikest ei ole eluruumis vanni ega duširuumi Selliste elanike osakaal, kes elavad leibkonnas, kus eluasemekulud moodustavad üle 40 % leibkonna netotulust, 2018 Allikas: Eurostat, sissetulekuid ja elamistingimusi käsitlev statistika.





Ajakohastatakse sotsiaalkaitsesüsteeme ning mitu liikmesriiki laiendavad nende katvust ja parandavad nende piisavust. Siiski on mitmel rühmal (eelkõige füüsilisest isikust ettevõtjad ja ebatüüpilises töösuhtes olevad töötajad) endiselt raskusi suurema majandusliku ebakindluse ja piiratud juurdepääsu tõttu sotsiaalkaitsele. 2018. aastal kahanes ELi keskmises arvestuses sotsiaalsiirete (v.a pensionid) mõju vaesuse vähendamisele. Lisaks on jätkuvalt suurenenud (peaaegu) tööta leibkondades elavate inimeste vaesuse risk ja sügavus. Lühiajalistest töötutest on töötushüvitistega hõlmatud keskmiselt vaid umbes üks kolmandik. Kuigi praegu on kõigis liikmesriikides olemas miinimumsissetuleku tagamise kavad, on nende piisavus siiski väga erinev. Sotsiaalkindlustussüsteemide ajakohastamisel on väga oluline katvuse ja piisavuse parandamine Keskmiselt vähendavad sotsiaalsiirded (v.a pensionid) vaesust 33,2 % 32,9 % lühiajalistest töötutest (alla 12 kuu) on töötushüvitistega kaetud Kaheksas liikmesriigis puudub füüsilisest isikust ettevõtjatel juurdepääs töötuskaitsele Kahes liikmesriigis on miinimumsissetuleku saajate netosissetulek ülalpool riiklikku vaesuspiiri Lühiajaliste töötute (<12 kuud) töötushüvitistega kaetus Miinimumsissetuleku saajate netosissetulek (tuluaasta 2017) Märkus: alates 2018. aastast kehtib ka Itaalias miinimumsissetuleku süsteem. Madalapalgaliseks loetakse täisajaga töötajat, kes teenib 50 % keskmisest palgast. Allikas: Euroopa Komisjoni analüüs Eurostati andmete põhjal. Demograafiliste muutuste tingimustes on selge, et kohandada on vaja pensioni-, tervishoiu- ja pikaajalise hoolduse süsteeme. Tööealine elanikkond on ELis keskmiselt juba vähenemas ja väheneb eelduste kohaselt veelgi. 11 liikmesriigis väheneb see järgmise viie aasta jooksul rohkem kui 3 %. Samal ajal prognoositakse vanadussõltuvusmäära tuntavat suurenemist, mis sunnib liikmesriike võtma meetmeid oma pensioni-, tervishoiu- ja pikaajalise hoolduse süsteemide ajakohastamiseks ning nende piisavuse ja jätkusuutlikkuse säilitamiseks, tagades samas kvaliteetsete teenuste kättesaadavuse. Ehkki pensionide suutlikkus asendada sissetulekuid ja hoida ära vaesust erineb liikmesriigiti märkimisväärselt, muutub poliitilises mõttevahetuses järjest olulisemaks pensionide piisavuse tagamine. Samal ajal on eriti keeruline see, kuidas parandada juurdepääsu pikaajalise hoolduse süsteemidele ja edendada nende jätkusuutlikkust, sest paljudes liikmesriikides toetutakse praegu suurel määral mitteametlikule hooldusele. Seetõttu alustasid mõned liikmesriigid reforme, mille eesmärk on suurendada hooldajate arvu ja parandada mitteametlike hooldajate (kellest enamik on naised) olukorda. Elanikkonna vananemise tõttu tuleb ajakohastada pensioni-, tervishoiu- ja pikaajalise hoolduse süsteeme 1,7 % elanikest teatas rahuldamata vajadusest arstiabi järele 10,2 tervena elatud aastat 65-aastastele naistele ja 9,8 aastat meestele 2018. aastal kolm, 2050. aastal kaks töötavat täiskasvanut ühe pensionäri kohta Vanadussõltuvusmäär (üle 65aastaste isikute arvu ja 15–64aastaste isikute arvu suhe) ELis Märkus: väljendatakse 100 tööealise (vanuses 15–64) inimese kohta. Helesinine ala tähistab prognoositavaid miinimum- ja maksimumväärtusi aasta kohta. Allikas: Eurostat, lähteprognoosid. Sotsiaalse turumajanduse tugevdamine on tihedalt seotud sotsiaaldialoogi kvaliteedi parandamisega. Tööhõivepoliitika suunistes tunnistatakse, et sotsiaalpartnerid tuleb kaasata tööhõive- ja sotsiaalpoliitika ja -reformide kavandamisse ja elluviimisse. Üldiselt on nende kaasamise kvaliteet riigi ja piirkondade tasandil püsinud enamikus liikmesriikides samana, kuigi riikide vahel on endiselt erinevusi Kuna sotsiaalpartnerite üldine kaasamine Euroopa poolaasta protsessi on edenenud aeglaselt, on veel arenguruumi. Selleks on mõnes liikmesriigis eelkõige vaja prognoositavamat ja sisulisemat mõttevahetust riikliku reformikava koostamise teemal, sealhulgas selleks ette nähtud aja üle.



1.EUROOPA LIIDU TÖÖTURU JA SOTSIAALVALDKONNA SUUNDUMUSTE NING PROBLEEMIDE ÜLEVAADE Selles punktis antakse ülevaade tööturu ja sotsiaalvaldkonna suundumustest ja probleemidest Euroopa Liidus ning esitatakse peamiste tööhõive- ja sotsiaalpoliitika valdkondade üksikasjalik analüüs. Neid suundumusi kirjeldatakse liikmesriikide kaupa üksikasjalikult aruande järgmistes punktides. 1.1Tööturu suundumused Töötavate inimeste arv suurenes 2018. aastal viiendat aastat järjest, kuigi aeglasemalt kui 2017. aastal (kasv vastavalt 1,3 % ja 1,6 %). Kogutööhõive kasvas mõõdukalt ka 2019. aasta kolmes esimeses kvartalis ja jõudis 2019. aasta kolmandas kvartalis 241,5 miljoni inimeseni. See on umbes 2,1 miljon töötavat inimest rohkem kui aasta varem ja läbi aegade kõrgeim tööhõive tase ELis. Aastate lõikes suureneb kogutööhõive 2019. aastal prognooside kohaselt 1 % ja 2020. aastal 0,5 %. ELis töö leidnud inimesi oli üle 17 miljoni (sealhulgas euroalal 11 miljonit inimest) rohkem kui 2013. aasta esimeses kvartalis, mil tööhõive tase oli madalaim. 20–64aastaste tööhõive määr kasvas jätkuvalt ja on jõudnud lähemale strateegia „Euroopa 2020“ eesmärgile. 2018. aastal suurenes see määr ühe protsendipunkti võrra, jõudes 73,2 %-ni (aasta keskmine), ja 2019. aasta teises kvartalis 73,9 %-ni, mis on 0,8 pp rohkem kui eelmise aasta samas kvartalis. Euroalal kasvas tööhõive määr samas tempos, st 0,8 pp aastas, jõudes 2019. aasta teises kvartalis 72,7 %-ni. Nii ELis kui ka euroalal on see kõigi aegade kõrgeim tase. Kui positiivne areng jätkub samas tempos, on ELil hea võimalus jõuda oma eesmärgini, st 75 % tööhõivemäärani. Praegune majandustegevuse aeglustumine koos tööturu pingestumisega mõnes liikmesriigis viitab siiski sellele, et tööhõive määr võib 2019. aasta järgmistes kvartalites ja 2020. aastal kasvada aeglasemalt, nii et lõpuks võib see jõuda vaid 2020. aasta eesmärgi lähedale, ilma et seda saavutataks. Tööhõivemäära kasvusuundumusega kaasnes tööturul osalemise kasv. Tööjõus osalemise määr vanuserühmas 20–64 oli ELis 2019. aasta teises kvartalis 78,7 % ja euroalal 78,5 % (aasta varem vastavalt 78,4 % ja 78,3 %). Nagu varasematelgi aastatel, sõltus tööturul osalemise kasv suures osas eakamatest töötajatest (55–64aastased) ja vähemal määral naistest. Joonis 1. Tööhõive määra ja töötuse määra näitajad ELis olid kõigi aegade parimad. Tööhõive ja töötuse määrad ELis ja euroalal * Esimese ja teise kvartali keskmine, hooajaliselt kohandatud. Allikas: Eurostat, tööjõu-uuring. Töötundide koguarv kasvab aeglasemalt, kuid kindlalt, ja on nüüd lõpuks ületanud 2008. aasta kõrgtaseme. Alates 2013. aastast, kui algas majanduse elavnemine, on töötavate inimeste arv kasvanud oluliselt kiiremini kui töötundide arv (2013. aasta teisest kvartalist kuni 2019. aasta teise kvartalini kasvas esimene 7,7 %, teine aga 7,1 %). Osaliselt kajastab see pikaaegset struktuurset langust, mida süvendas (mittevabatahtliku) osaajaga töö osakaalu suurenemine kriisi järel ja tööhõive nihkumine vähemate töötundidega sektoritesse. Sellele vaatamata töötundide arv 2018. aastal kasvas, ületades esimest korda 2008. aasta tipptaset 0,3 % võrra. Töötuse määr vähenes 2018. aastal ja 2019. aasta kolmes esimeses kvartalis jätkuvalt. Töötuse jätkuva vähenemise tõi kaasa hoogne töökohtade loomine tööturul osalemise mõõduka kasvu kontekstis. 2019. aasta kolmandas kvartalis langes töötuse määr (vanuserühmas 15–74) ELis 6,3 %-le ja euroalal 7,5 %-le (aasta varem vastavalt 6,7 % ja 8 %). Absoluutarvudes vastab see 15,6 miljonile töötule ELis, mis on ligikaudu üks miljon vähem kui eelmise aasta samas kvartalis ning peaaegu 11 miljonit vähem kui 2013. aasta teises kvartalis registreeritud suurim näitaja. Hoolimata töötuse määra vähenemisest möödunud aastal kõigis liikmesriikides, on olukord jätkuvalt väga erinev (nagu on näidatud punktis 3.1.1) – mõnes riigis on see määr väga madal (ja arenemisruumi on vähe), teised aga on veel kaugel kriisieelsetest miinimumnäitajatest.

Joonis 2. Kuigi ettevõtted on teatanud suurest tööjõupuudusest, on märke sellest, et tööturul vajatavate ja seal pakutavate oskuste vastavusse viimine on paranenud. Beveridge’i kõver ELis Allikas: Eurostat, tööjõu-uuring ning ettevõtlus- ja tarbijauuring. Märkus: hooajaliselt kohandatud näitajad. Kuigi võrreldes aastataguse ajaga on tööjõupuudus veidi vähenenud, on see suur. Alates majanduse elavnemise algusest on ELis pidevalt kasvanud nende ettevõtete osakaal, kes nimetavad tööjõu vähest kättesaadavust tootmist piirava tegurina. See osakaal kasvas umbes 5 %-lt 2012. aasta lõpus ligikaudu 20 %-le 2018. aastal. Beveridge’i kõver (joonis 2) näitab, et see kasv käis käsikäes töötuse jätkuva vähenemisega, kuigi kõvera väljapoole nihkumine ajavahemikul 2010–2013 osutab sellele, et võrreldes kriisieelse perioodiga oli sobitamine kriisijärgsel perioodil vähem tõhus. Tulenevalt hiljutisest majanduskasvu aeglustumisest on tööjõupuudusest teatanud ettevõtete arv 2019. aastal veidi vähenenud ning samal ajal on jätkuvalt vähenenud töötus, nagu eespool mainitud. Kuigi on vara hinnata, kas Beveridge’i kõver osutab suundumuse muutusele, näitab viimaste kvartalite areng, et kõver on sissepoole nihkunud, mis on kooskõlas nõudluse ja pakkumise vastavusse viimise üldise paranemisega (kuigi olukord on liikmesriigiti väga erinev). Ka pikaajaline töötus ja noorte töötus vähenevad jätkuvalt. Tööturu tingimuste jätkuv paranemine tõi kaasa pikaajaliste töötute (st üle ühe aasta töötute) arvu vähenemise. Sellises olukorras olevate inimeste arv oli 2019. aasta teises kvartalis 6,2 miljonit, mis on 1,1 miljonit (ehk 15 %) vähem kui 2018. aasta samas kvartalis. Pikaajaline töötus, mis hõlmab 2,5 % töötavast elanikkonnast, on jõudnud 2008. aasta kolmandas kvartalis registreeritud kriisieelse miinimumtasemeni (euroalal on see ikka veel üle selle, st 3,3 %, miinimumtase oli 2,8 %). Samuti on märgata noorte tööotsijate olukorra nähtavat paranemist. Noorte töötuse määr vähenes ELis ühe protsendipunkti võrra, langedes 2019. aasta kolmandas kvartalis 14,4 %-le, ja euroalal 0,9 protsendipunkti, tasemele 15,8 % (Hispaanias, Itaalias ja Kreekas on see määr aga endiselt üle 30 %). Kokku on ELis 15–24aastaste seas 3,2 miljonit töötut ning kui võtta arvesse kõiki mittetöötavaid ja mitteõppivaid noori (NEET-noored), tõuseb see arv 5,5 miljonini. NEET-noorte osakaal eelmisel aastal siiski vähenes – 2019. aasta esimeses kvartalis ELis 10,2 %-le ja euroalal 10,3 %-le (aasta varem vastavalt 10,6 % ja 10,8 %). Need määrad on kõigi aegade madalaimad. Hoolimata NEET-noorte osakaalu vähenemisest on madala haridustasemega noorte osakaal jäänud samaks. Pärast pidevat langust viimasel kümnendil püsis madala haridustasemega (18–24aastaste) noorte osakaal 2017. ja 2018. aastal 10,6 % juures. See on küll väga lähedal strateegias „Euroopa 2020“ eesmärgiks seatud 10 %-le, kuid arenguruumi veel on. Seevastu saavutati 2018. aastal strateegia „Euroopa 2020“ kolmanda taseme hariduse omandamise eesmärk (40 % vanuserühmas 30–34) määraga 40,7 % (see on 0,8 pp rohkem kui 2017. aastal). Joonis 3. Tööhõive on kasvanud peamiselt tänu eakamatele ja kõrge kvalifikatsiooniga töötajatele Tööhõive määrad ja tööhõive kasv ELis eri rühmade lõikes Allikas: Eurostat, tööjõu-uuring. Tööhõive kasvu taga on jätkuvalt eelkõige eakamad töötajad. Nagu varasematel aastatel, täheldati ka 2018. aastal võrreldes teiste vanuseklassidega kõige suuremat tööhõive kasvu eakamate töötajate (55–64aastased) seas (joonis 3): selles rühmas kasvas töötajate arv 2018. aastal 4,1 % (sarnane kasvumäär kui 2017. aastal, mil see jõudis 4,3 %-ni). Eakamate töötajate tööhõive määr tõusis 2018. aastal 1,6 pp võrra 58,7 %-ni, mis on kõigi aegade kõrgeim tase (üle 13 pp rohkem kui 2008. aastal). Tööhõive kasvas ka teiste vanuserühmade hulgas, kuigi aeglasemas tempos. Eelkõige suurenes töötavate noorte (vanuses 15–24) arv 2017. aastaga võrreldaval määral (1,5 % vs. 1,6 %), mis tõi kaasa noorte tööhõive määra suurenemise 0,8 pp võrra 35,4 %-ni (see määr on siiski veel 1,9 pp allpool 2008. aasta taset). Parimas tööeas täiskasvanute (vanuses 25–54) tööhõive kasvas 0,4 % ja seega oli nende tööhõive määr 2018. aastal 80,4 %. Jätkuvalt kasvas väljaspool ELi sündinute tööhõive määr. Vanuserühmas 20–64 tõusis see 2018. aastal 64,5 %-ni (1,5 pp rohkem kui 2017. aastal), mis absoluutarvudes tähendab kasvu 17,4 miljonilt inimeselt 18,3 miljonile. Selle rühma tööhõive määraga võrreldes on ELis sündinute tööhõive määr keskmiselt 73,9 % (0,9 pp rohkem kui 2017. aastal). Seega on nende määrade erinevus, mis kriisi ajal suurenes, vaatamata väiksele vähenemisele jätkuvalt märkimisväärne (2018. aastal üle 9 pp, 2008. aastal aga alla 5 pp). Naiste tööhõive suureneb jätkuvalt veidi kiiremini kui meeste tööhõive, kuid sooline tööhõivelõhe on endiselt suur. 2018. aastal kasvas naiste tööhõive 0,2 pp kiiremini kui meestel (sama mis 2017. aastal). Nii väike kasvuerinevus ei olnud siiski piisav, et vähendada soolist tööhõivelõhet (st tööhõive määra erinevus sugupoolte lõikes), mis püsis stabiilselt 11,5 pp juures. Pärast märkimisväärset langust kriisi ajal (2008. aastal oli tööhõivelõhe 15 pp), mis näitab majanduslanguse suuremat mõju meeste tööhõivele, on see näitaja püsinud alates 2014. aastast peaaegu muutumatuna. Sooline tööhõivelõhe on eriti suur 30–34aastaste naiste puhul (14,5 pp, seotud peamiselt raseduse ja sünnitusega), 55–64aastaste naiste puhul (13,7 pp) ning madala kvalifikatsiooniga naiste puhul (21,1 pp) (keskmise ja kõrge kvalifikatsiooniga naiste puhul aga vastavalt 10,9 ja 6,8 pp). Kõrge kvalifikatsiooniga inimesed moodustavad tööjõust üha suurema osa. See on osa pikaajalisest suundumusest – kõrget kvalifikatsiooni nõudvate töökohtade arv suureneb ja liikmesriikide tööjõud on kvalifitseeritum ning see kajastab majanduse kasvavat nõudlust kõrge kvalifikatsiooniga töötajate järele ja nende kasvavat pakkumist. Kõrgharidusega töötajate (25–64aastased) arv suurenes 2018. aastal 3,1 %, mille tulemusel oli tööhõive määr selles rühmas 85,8 %. Keskmise kvalifikatsiooniga (st teise taseme hariduse ülemise astme läbinud) töötajate tööhõive määras täheldati vaid väikest kasvu (0,2 %) ja see jõudis tasemele 76,4 %. Madala kvalifikatsiooniga (st põhiharidusega või sellest madalama haridustasemega) töötajate arv vähenes aga jätkuvalt (0,8 % võrra, 2017. aastal 0,3 % võrra). Kuna 25–64aastaste madala kvalifikatsiooniga töötajate hulk pidevalt väheneb (ainuüksi 2018. aastal 1,7 miljoni inimese võrra ehk 2,7 %) – mis peegeldab rahvastiku vananemist ja nooremate põlvkondade kõrgemat haridustaset –, tõusis kõnealuse rühma tööhõive määr 2017. aasta 55,6 %-lt 2018. aastal 56,8 %-le. Madala ja kõrge kvalifikatsiooniga töötajate tööhõive määrade erinevus väheneb jätkuvalt (võrreldes 2013. aasta kõrgtasemega 31,4 pp), kuid on endiselt väga suur (29 pp) ning osutab sellele, et madala haridustasemega inimeste tööalast konkurentsivõimet tuleks suurendada, eelkõige täiendus- ja ümberõppe kaudu. Enamik 2018. aastal loodud töökohtadest on alalised ja täistööajaga, kuid ajutiste töötajate osakaal on endiselt suur. 2018. aastal registreeritud 2,7 miljonist täiendavast töötajast (vanuses 15–64) olid peaaegu kõik tähtajatu lepinguga töötajad; ajutiste töötajate arv suurenes samal perioodil kõigest 55 000 võrra (võrreldes 0,8 miljoniga aasta varem). Tähtajatute töölepingute arvu suurenemine ei olnud siiski piisav, et vähendada ajutiste töötajate üldist osakaalu võrreldes töötajate koguarvuga – see osakaal vähenes 2018. aastal vaid 0,1 pp 14,2 %-ni. Füüsilisest isikust ettevõtjate (15–64aastased) arv vähenes 160 000 võrra, jätkates eelmistel aastatel registreeritud aeglast langust, mille tulemusel oli FIEde osakaal kogu tööhõivest 13,5 % (vähenemine 13,7 %-lt 2017. aastal ja 14,4 %-lt 2013. aastal). Enamik uusi töökohti oli täistööajaga (+2,4 miljonit), kuid osalise tööajaga töötajate arv jäi enam-vähem samaks. Sellest tulenevalt vähenes osaajaga töötajate (15–64aastased) osakaal pisut kolmandat aastat järjest (2018. aastal 0,2 pp võrra 19,2 %-le), jäädes siiski peaaegu 2 pp kõrgemale 2008. aasta tasemest. Positiivse suundumusena vähenes jätkuvalt mittevabatahtlike osaajaga töötajate osakaal osaajaga töötajate seas (kõrgtasemelt 29,6 % 2014. aastal 24,6 %-le 2018. aastal), ehkki see on endiselt suur. Sektorite lõikes jätkub tööhõive kasv teenuste valdkonnas. Kooskõlas viimaste aastate suundumusega loodi 2018. aastal kõige rohkem töökohti teenustesektoris (2018. aastal töötas seal 2017. aastaga võrreldes 2,6 miljonit inimest rohkem (+1,5 %); andmed põhinevad rahvamajanduse arvepidamisel). Selline kasv suurendas jätkuvalt teenustesektori osakaalu kogutööhõives ja see osakaal on viimasel kümnendil pidevalt kasvanud (70,1 %-lt 2008. aastal 74 %-le 2018. aastal). Absoluutarvudes oli 2018. aastal suuruselt teine tööstussektori tööhõive kasv (470 000 inimese võrra), mis vastab 1,3 % suurusele kasvule võrreldes eelmise aastaga (sarnane 2017. ja 2016. aasta tulemustega). Teist aastat järjest suurenes ehitussektoris töötavate inimeste arv rohkem kui 2 % (ehk 337 000 inimest), mis toetas 2015. aastal alanud majanduse elavnemist. Töötajate arv selles sektoris on aga ikka veel peaaegu 13 % väiksem kui 2008. aastal. Põllumajandussektori tööhõive hakkas 2018. aastal pärast 2017. aastal toimunud stabiliseerumist taas vähenema (2,5 %); see on kooskõlas pikaajalise suundumusega. Põllumajanduse osakaal kogutööhõives langes 2008. aasta tasemelt 5,4 % 2018. aastal 4,3 %-le. 1.2Sotsiaalsed suundumused Järjekindlalt vähenes vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse riskiga , inimeste arv. See langustrend jätkus 2018. aastal kuuendat aastat järjest (joonis 4) ning kõnealuste inimeste arv vähenes 110 miljonini (ehk 21,9 %-ni kogu elanikkonnast). Seda on peaaegu 2,7 miljonit vähem kui 2017. aastal (ligikaudu 2 pp vähem kui 2008. aastal). Üldise suundumusena oli näha suure materiaalse puuduse vähenemist ja vähemal määral väga madala tööhõivega leibkondade osakaalu vähenemist. Vaesusriski määr aga püsis üldjoontes muutumatuna. See on suures plaanis kooskõlas tööhõive taastumise ja netotulu suurenemisega. Kui positiivne suundumus jätkub praeguses tempos, on ELil head võimalused vähendada vaesuse või tõrjutuse riskiga inimeste arvu 2020. aastaks ligikaudu 13 miljoni inimese võrra alates 2008. aastast (strateegia „Euroopa 2020“ eesmärk on 20 miljonit). Praegune majandustegevuse aeglustumine viitab siiski sellele, et tegelik vähenemine võib olla väiksem.

Jätkuvalt kiiresti väheneb suure materiaalse puuduse all kannatavate inimeste arv. Suurest materiaalsest puudusest väljus 2018. aastal enam kui kolm miljonit inimest, mille tulemusena vähenes selliste inimeste koguarv 29,7 miljonini ehk 5,9 %-ni ELi elanikkonnast. See vähenemine tähendab, et näitaja on kuuendat aastat järjest oluliselt paranenud ja et leibkondade materiaalne olukord on parem. Kuna näitaja paranemine tuleneb nende liikmesriikide headest tulemustest, kus suur materiaalne puudus on kõige suurem (vt punkt 3.4), osutab üldine paranemine pidevale ülespoole suunatud sotsiaalsele lähenemisele. Tugev tööturg on aidanud kaasa peaaegu tööta leibkondades elavate inimeste arvu jätkuvale vähenemisele. Väga madala tööhõivega leibkondades elavate inimeste arv vähenes veel ligikaudu kolme miljoni inimese võrra. Need inimesed moodustavad elanikkonnast 8,8 %, mis on palju vähem kui enne kriisi. Joonis 4. Vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse riskiga inimeste osakaal on vähenemas, kuid vaesusriskiga inimeste osakaal on üldjoontes jäänud samaks Vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse riskiga (AROPE) inimeste protsent elanikkonnast ja selle näitaja alakomponendid (2005–2017) Allikas: Eurostat, sissetulekuid ja elamistingimusi käsitlev statistika. Vaatamata majanduse jõulisele taastumisele on endiselt suur vaesusriskiga elanike protsent. Suhtelise vaesuse näitaja püsis üldiselt muutumatuna, kasvades vaid veidi, st 17,1 %-ni (aasta varem 16,9 %). Nende inimeste arv, kes elavad leibkondades, mille ekvivalentnetosissetulek on alla 60 % riigi mediaanist, on veidi üle 86 miljoni, mis on miljon inimest rohkem kui aasta varem. Kuigi Eurostati kiirhinnangute viimased andmed näitavad, et vaesuse määr peaks langema, on see langus pärast 2017. aastal toimunud märkimisväärset kiirenemist peatunud. Palgavaesuse risk jäi 2018. aastal muutumatult kõrgele tasemele. 2018. aastal kasvas töötavate vaesusriskiga inimeste protsent 2017. aastaga võrreldes 0,1 pp ja jäi 2016. aastal registreeritud haripunkti lähedale. 9,5 % töötavatest inimestest elab leibkonnas, mille sissetulek on alla 60 % mediaansissetulekust (kõnealune osakaal on 1,2 pp suurem 2010. aastal saavutatud miinimumist). Suurem palgavaesusrisk on osalise tööajaga ja ajutise lepinguga töötajatel, kuid mõnes liikmesriigis on see risk suhteliselt suur ka täistööajaga ja tähtajatu lepinguga töötajate puhul (vt ka punktid 3.1.1 ja 3.4.1). Vaesuse sügavuse suundumused näitavad, et mõnes riigis ei too majanduskasv kõigile kasu. Rahalise vaesuse süvik, millega mõõdetakse, kui kaugel on vaesusriskiga inimesed vaesuspiirist (st kui vaesed on vaesed), kasvas 2018. aastal poole protsendipunkti võrra 24,6 %-ni. See kajastab liikmesriikide erinevaid suundumusi, mis üldiselt viitavad sellele, et majanduskasvu positiivne mõju ei jõua alati kõige vaesemate inimesteni. Jätkuvalt on suurenenud (peaaegu) tööta leibkondades elavate inimeste vaesuse risk ja sügavus. Väga madala tööhõivega leibkondades (alla 20 % võimalikust) elavate inimeste vaesusriski määr on kõrge (2018. aastal 62,1 %) ja see on viiendat aastat järjest tõusnud. Sotsiaalkaitsekomitee peab seda suundumuseks, mida tuleb jälgida . Kasvab ka erinevus nende inimeste mediaansissetuleku ja vaesusriski piiri vahel (vt punkt 3.4.1), mis osutab võimalikele puudujääkidele hüvitiste piisavuses ja katvuses. Vaatamata olukorra pidevale paranemisele on jätkuvalt suur laste vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse risk. 2018. aastal vähenes vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse riskiga laste osakaal EL 28s 0,6 pp võrra tasemele 24,3 %. See määr on siiski endiselt kõrgem kui kogu elanikkonna puhul üldiselt. Kõigis liikmesriikides on vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse risk oluliselt suurem lastel, kelle vanemad on madala kvalifikatsiooniga, mis viitab jätkuvale võimaluste ebavõrdsusele. Jätkuvalt kasvab leibkondade kogusissetulek. Leibkondade kasutada olev kogutulu suurenes kuni 2018. aastani viiendat aastat järjest. Aastane kasv oli kooskõlas üldise reaalse SKP kasvuga elaniku kohta (mis suurenes ligikaudu 1,8 %) ning see viitab sellele, et leibkonnad on viimase aja kasvust kasu saanud. Endiselt suur on sissetulekute ebavõrdsus. Liikmesriikides on kõige jõukamate leibkondade viiendiku sissetulek vaeseimate leibkondade viiendiku sissetulekust keskmiselt ligikaudu viis korda suurem. 2018. aastal kasvas see suhtarv pärast esimest langust aasta varem ja on paljudes liikmesriikides endiselt suur (vt punkt 3.4). Eurostati viimaste kiirhinnangute põhjal võib siiski oodata kahanemistendentsi . Väikseima sissetulekuga 40 % elanike (S40) sissetulekuosa jäi pärast 2017. aastal toimunud kasvu muutumatuks. Paljudes riikides oli selle rühma (mis koosneb väiksema sissetulekuga töötajatest ja sotsiaaltoetusi saavatest inimestest) sissetulekuosa vähenenud või jäänud samaks; nii oli see juba enne majanduskriisi. Viimase kümnendi suundumuste ümberpööramiseks on vaja S40 näitajaid veel parandada.



2.SOTSIAALVALDKONNA TULEMUSTABELI LÜHIÜLEVAADE Euroopa sotsiaalõiguste samba kuulutasid ühiselt välja Euroopa Parlament, nõukogu ja komisjon 17. novembril 2017. Selles on sätestatud põhimõtted ja nähtud ette õigused õiglase ja hästitoimiva tööturu ja hoolekandesüsteemi toetuseks. Sammas on kavandatud uuendatud lähenemisprotsessi suunanäitajana, et parandada liikmesriikides valitsevaid sotsiaal-majanduslikke tingimusi. Nõukogu uues strateegilises tegevuskavas EL 2019–2024 on rõhutatud, et Euroopa sotsiaalõiguste sammast tuleb ellu viia ELi ja liikmesriikide tasandil, pidades silmas nende vastavaid pädevusi. Komisjon tuleb 2020. aasta algul välja teatisega, millega võetakse kohustus järgida Euroopa sotsiaalõiguste samba elluviimise tegevuskava. Euroopa sotsiaalõiguste samba juurde kuulub ka sotsiaalvaldkonna tulemustabel, mille alusel jälgitakse liikmesriikide tulemusi ja suundumusi. Tulemustabelis on esitatud hulk näitajaid (põhinäitajad ja teisesed näitajad), mille abil jälgitakse liikmesriikide tööhõive- ja sotsiaalvaldkonna tulemusi teatavate näitajate põhjal, mis hõlmavad sotsiaalõiguste sambas kindlaks määratud kolme laiemat mõõdet: i) võrdsed võimalused ja juurdepääs tööturule, ii) dünaamilised tööturud ja õiglased töötingimused ning iii) avaliku sektori toetus / sotsiaalkaitse ja sotsiaalne kaasatus. Alates 2018. aastast sisaldab ühine tööhõivearuanne sotsiaalvaldkonna tulemustabelit, milles olevad põhinäitajate tulemused esitatakse kokkuvõtlikult käesolevas punktis. Analüüs on asetatud punktis 3 kirjeldatud laiemasse reformide konteksti. 2.1.Sotsiaalvaldkonna tulemustabeli selgitus

Sotsiaalvaldkonna tulemustabel on peamine vahend, mille abil jälgitakse tööhõive- ja sotsiaalvaldkonna toimimist ning paremate elu- ja töötingimuste osas toimuvat lähenemist. Eelkõige aitab tulemustabel jälgida liikmesriikide olukorda samba hinnatavate mõõtmete puhul ning see täiendab olemasolevaid jälgimisvahendeid, eelkõige tööhõive olukorra jälgimise vahendit ja sotsiaalkaitse olukorra jälgimise vahendit. Tulemustabel koosneb nimelt 14 põhinäitajast, mille alusel hinnatakse üldisemalt tööhõive- ja sotsiaalvaldkonna suundumusi: -võrdsed võimalused ja juurdepääs tööturule: §18–24aastaste madala haridustasemega noorte osakaal; §20–64aastaste sooline tööhõivelõhe; §sissetulekute ebavõrdsus sissetulekukvintiilide suhte kordajana (S80/S20); §vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse riski määr (AROPE); §15–24aastaste mittetöötavate ja -õppivate noorte (NEET-noored) osakaal; -dünaamilised tööturud ja õiglased töötingimused: §tööhõivemäär (vanuserühm 20–64); §töötuse määr (vanuserühm 15–74); §pikaajalise töötuse määr (vanuserühm 15–74); §leibkonna kasutada olev tegelik kogutulu inimese kohta; §vallalise, ilma lasteta, keskmist palka teeniva täisajaga töötaja netosissetulek; -avaliku sektori toetused / sotsiaalkaitse ja sotsiaalne kaasatus: §sotsiaalsiirete (v.a pensionid) mõju vaesuse vähendamisele; §lastehoiuasutustes käivate kuni 3aastaste laste osakaal; §rahuldamata vajadus arstiabi järele inimeste endi hinnangul; §selliste isikute osakaal rahvastikus, kellel on algtaseme või sellest kõrgema taseme üldised digioskused. Põhinäitajaid analüüsitakse tööhõivekomitees ja sotsiaalkaitsekomitees kokku lepitud ühtse metoodika abil (vt täpsemalt 3. lisa). Metoodika abil hinnatakse liikmesriikide olukorda ja suundumusi, võttes aluseks sotsiaalvaldkonna tulemustabelis esitatud kõigi põhinäitajate tasemed ja nende aastase muutuse. Need tasemed ja tasemete muutused on liigitatud vastavalt nende kaugusele vastavast (kaalumata) ELi keskmisest. Liikmesriikide tulemused nimetatud tasemete ja taseme muutuste osas seotakse (eelnevalt kindlaks määratud maatriksi abil) seejärel nii, et igale liikmesriigile määratakse üks seitsmest kategooriast („väga tubli“, „keskmisest parem“, „hea, kuid vajab jälgimist“, „keskmine / neutraalne“, „kehv, kuid paranemas“, „tähelepanu vajav“ ja „kriitilises olukorras“). Selle põhjal esitatakse tabelis 1 tulemustabeli näitajate kokkuvõte iga näitaja kohta saadaolevate uusimate andmete alusel. Tabelit tuleb lugeda väga hoolikalt, vältides mehhaanilist lugemist. Selleks on punktis 3 esitatud 14 näitaja, sh pikaajaliste suundumuste ja lisanäitajate üksikasjalik analüüs. Lisaks esitatakse edaspidi esitatavates riigiaruannetes ka kõigi kategooriasse „kriitilises olukorras“ kuuluvate näitajate süvaanalüüs ning kajastatakse nende näitajate sotsiaalmajanduslikku ja poliitilist tausta; nii saab riigipõhiseid probleeme Euroopa poolaasta taustal paremini hinnata. Koos tööhõive olukorra jälgimise vahendis ja sotsiaalkaitse olukorra jälgimise vahendis sisalduva täiendava analüüsiga annab see vajaduse korral analüütilise aluse komisjoni edasistele ettepanekutele riigipõhiste soovituste kohta.

2020. aasta ühisesse tööhõivearuandesse lisatakse esimest korda sotsiaalvaldkonna tulemustabeli piirkondlik mõõde. Viimastel aastatel on sotsiaalvaldkonna tulemustabelit kasutatud riikide tulemuste analüüsimiseks riiklikul tasandil. Näitajate areng riigi tasandil võib siiski varjata olulisi erinevusi piirkondlikul tasandil (kuigi paljudes liikmesriikides otsustatakse paljude poliitikameetmete ja rahastamise üle sageli sellel tasandil). Seetõttu on sotsiaalse olukorra ja lähenemise piirkondlik mõõde muutumas üha olulisemaks, eelkõige Euroopa poolaasta raames. Seda arvesse võttes on aruande käesolevas väljaandes sotsiaalvaldkonna tulemustabeli alusel esitatud tõendeid piirkondliku olukorra kohta. Eelkõige on teatavate sotsiaalvaldkonna tulemustabeli põhinäitajate kohta 3. lisas esitatud kaardid, mis näitavad piirkondade tulemusi liikmesriikide kaupa. Lisaks on 3. punktis sisalduvas analüüsis vajaduse korral esitatud piirkondade tulemused nende liikmesriikide puhul, kus NUTS 2 piirkondade vahel esineb suuri erinevusi. Andmed ja tulemused võimaldavad paremini mõista, kuidas riigi eri piirkonnad seoses samba mõne põhimõõtmega toimivad, ning aitavad jälgida lähenemist riikide sees, hinnata regionaalpoliitika mõju ja kujundada regionaalpoliitika kavandamist. 2.2.Sotsiaalvaldkonna tulemustabelist saadud tõendusmaterjal Tulemustabeli analüüs osutab positiivsete tööturu- ja sotsiaalsete suundumuste jätkumisele ELis, kuigi mitte kõik näitajad ei ole paranenud. Kui vaadata ELi keskmisi väärtusi, siis viimase aasta jooksul, mille andmed on kättesaadavad (st 2018 või 2017 olenevalt andmete kättesaadavusest) täheldati paranemist üheksa põhinäitaja puhul 14st. Näitajate võrdluses paranes kõige rohkem (üldise ja pikaajalise) töötuse määr, mis näitab positiivseid suundumusi tööturul. Nagu juba 2017. aastal, vähenes töötuse määr ka 2018. aastal kõigis liikmesriikides. Mõned muud näitajad jäid aga varasema aastaga võrreldes samaks või isegi halvenesid veidi (nt madala haridustasemega noorte osakaal, sooline tööhõivelõhe, sissetulekukvintiilide suhte kordaja, sotsiaalsiirete mõju vaesuse vähendamisele ning rahuldamata vajadus arstiabi järele inimeste endi hinnangul). Nagu on esile toodud punkti 3 vastavates hajuvusdiagrammides, osutasid rohkem kui pooled põhinäitajad viimasel vaadeldud perioodil erineval määral liikmesriikide vahelisele lähenemisele (erandid on sissetulekukvintiilide suhte kordaja, rahuldamata vajadus arstiabi järele inimeste endi hinnangul ning algtasemel või sellest paremal tasemel üldiste digioskustega elanike osakaal). Peaaegu kõigil liikmesriikidel on probleeme vähemalt ühe põhinäitajaga. Kõik liikmesriigid, välja arvatud Madalmaad, on vähemalt üks kord liigitatud ühte kolmest kõige problemaatilisemast kategooriast (st „kriitilises olukorras“, „tähelepanu vajav“ ja „kehv, kuid paranemas“). Ainuüksi hinnangu „kriitilises olukorras“ (st näitajad, mis on keskmisest palju kehvemad ja mis kas ei parane piisavalt kiiresti või halvenevad veelgi) on saanud 14 liikmesriiki, mis on sama palju kui 2019. aasta ühises tööhõivearuandes. Sellesse riikide rühma lisandusid Eesti ja Malta (või lisandusid uuesti pärast seda, kui nad olid sellest eelmisel aastal välja arvatud), enam ei kuulu sinna aga Ungari ja Portugal. Probleemsete juhtude üldarv näitab tulemustabeli näitajate mõningast halvenemist. 14 hinnatud valdkonnas anti hinnang „kriitilises olukorras“, „tähelepanu vajav“ või „kehv, kuid paranemas“ kokku 121 korda. See moodustab kõigist hinnangutest ligikaudu 31 % (sama palju kui 2019. aasta ühise tööhõivearuandes). Neist kordadest hinnati olukorda kriitiliseks 40 korral (st kõigist hinnangutest 10,3 %), 2019. aasta ühises tööhõivearuandes aga 41 korral (10,6 % kõigist hinnangutest). Tulemustabelis sisalduva kolme laiema mõõtme lõikes esineb probleemsetesse kategooriatesse liigitamist sarnaselt varasemate aastatega kõige rohkem valdkonnas „avaliku sektori toetus / sotsiaalkaitse ja sotsiaalne kaasatus“, kus probleemseid juhte oli keskmiselt 9,8 ühe näitaja kohta (millest keskmiselt 3,5 olid kategoorias „kriitilises olukorras“). Kõige rohkem probleeme on näitajaga „lastehoiuasutustes käivate kuni 3aastaste laste osakaal“, st 13 liikmesriigis (millest viis on madalaimas kategoorias). Sellele järgnevad mõõtmed „võrdsed võimalused ja juurdepääs tööturule“ ning „dünaamilised tööturud ja õiglased töötingimused“, kus ühe näitaja kohta tuleb keskmiselt 9,6 ja 6,8 probleemset juhtu (3 ja 2,2 kategoorias „kriitilises olukorras“). Esimeses valdkonnas esines kõige rohkem probleemsesse kategooriasse liigitamist näitajate „madala haridustasemega noored“, „sooline tööhõivelõhe“ ja „vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse riski määr“ puhul (10 korda). Teises valdkonnas on kõige probleemsem näitaja „vallalise, ilma lasteta, keskmist palka teeniva täisajaga töötaja netosissetulek“ (14 probleemset märgistust). Sarnaselt varasemate aastatega on liikmesriikide olukord ja nende probleemide raskusaste väga erinevad. Kreeka, Itaalia, Rumeenia ja Hispaania on saanud hinnangu „kriitilises olukorras“, „tähelepanu vajav“ või „kehv, kuid paranemas“ kümne või enama näitaja puhul (vt tabel 1). Neist riikidest on kõige rohkem hinnanguid „kriitilises olukorras“ Itaalial (kaheksa) ning seejärel Rumeenial (seitse), Kreekal (neli) ja Hispaanial (kaks). Kreekal, Rumeenial ja Hispaanial on aga ka mitu positiivset hinnangut – Kreeka on saanud hinnangu „väga tubli“ seoses näitajaga „madala haridustasemega noored“ ning hinnangu „keskmisest parem“ seoses sissetulekute ebavõrdsuse ja lapsehoius osalemise näitajatega; Rumeenial on väga head tulemused seoses näitajaga „leibkonna kasutada olev tulu inimese kohta“ ja keskmisest paremad tulemused töötuse määra puhul; Hispaanias on väga head lapsehoius osalemise näitaja ja näitaja „rahuldamata vajadus arstiabi järele inimeste endi hinnangul“. Probleemide üldarvu poolest järgnevad Bulgaaria ja Horvaatia (kaheksa probleemi) ning Eesti ja Läti (kuus probleemi). Seevastu Rootsi liigitub kategooriasse „väga tubli“ või „keskmisest parem“ 11 põhinäitaja puhul; talle järgnevad Tšehhi (üheksa näitaja puhul), Saksamaa, Taani, Malta ja Madalmaad (kõik kaheksa näitaja puhul). Kui võtta vaatluse alla võrdsed võimalused ja juurdepääs tööturule, paranesid keskmiselt kõige rohkem näitajad „NEET-noorte osakaal“ ja „vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse riski määr“. Samas peatus madala haridustasemega noorte osakaalu pikaajaline langustrend ja see osakaal jäi eelmise aastaga võrreldes vaid samaks. Sooline tööhõivelõhe ja sissetulekukvintiilide suhte kordaja kasvasid veidi. Näitajate kaupa vaadates on olukord järgmine. ·Madala haridustasemega noorte osakaal on kriitiline Hispaanias, Itaalias ja Maltal, väga tublid on seevastu Kreeka, Horvaatia, Iirimaa, Leedu, Poola ja Sloveenia. ·Soolise tööhõivelõhe olukord on kriitiline Kreekas, Itaalias ja Rumeenias, väga tublid aga on Soome, Läti ja Rootsi. ·Sissetulekute ebavõrdsuse puhul on olukord kriitiline Leedus, Lätis ja Rumeenias, parimad tulemused aga on Tšehhil, Soomel, Sloveenial ja Slovakkial. ·Vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse riski määraga seonduv olukord on kriitiline Leedus ja Lätis, kõige tublimad aga on Tšehhi, Sloveenia ja Slovakkia. ·NEET-noorte osakaalu puhul on olukord kriitiline Bulgaarias, Kreekas, Itaalias ja Rumeenias, samas kui parimad tulemused on Tšehhil, Saksamaal ja Luksemburgil. Rääkides dünaamilistest tööturgudest ja õiglastest töötingimustest ELis, paranesid eelmise aastaga võrreldes keskmiselt kõik näitajad, eelkõige tööhõive määr ja (nii üldine kui ka pikaajalise) töötuse määr, leibkonna kasutada olev kogutulu (GDHI) elaniku kohta ja vallalise, ilma lasteta, keskmist palka teeniva täisajaga töötaja netosissetulek. Näitajate kaupa vaadates on olukord järgmine. ·Tööhõive määr on kriitiline Horvaatias, Kreekas, Itaalias ja Hispaanias, väga tublid on seevastu Tšehhi, Eesti, Saksamaa ja Rootsi. ·Töötuse määra näitaja on kriitiline Itaalias, parimad tulemused aga on Tšehhil. ·Itaalia tulemused on kriitilised pikaajalise töötuse määra puhul (metoodikaga ei hinnatud ühtki riiki väga tubliks, kuid 15 riiki said hinnangu „keskmisest parem“). ·Tulemused, mis näitavad leibkondade kasutada oleva kogutulu (elaniku kohta) kasvu, liigituvad kategooriasse „kriitilises olukorras“ Kreekas, Küprosel ja Itaalias, samas kui väga tublid on Bulgaaria, Poola ja Rumeenia. ·Näitajat „vallalise, ilma lasteta, keskmist palka teeniva täisajaga töötaja netosissetulek“ hinnatakse kriitiliseks Rumeenias ja Slovakkias, väga tublid aga on siin Austria, Saksamaa, Iirimaa, Luksemburg, Madalmaad ja Ühendkuningriik. Avaliku sektori toetuste ning sotsiaalkaitse ja sotsiaalse kaasatuse valdkonnas on olukord võrreldes viimase aastaga, mille andmed on kättesaadavad, paranenud lapsehoiu kättesaadavuse ja digioskuste osas. Olukord on aga veidi halvenenud seoses sotsiaalsiirete mõjuga vaesuse vähendamisele ja seoses rahuldamata vajadusega arstiabi järele inimeste endi hinnangul. Näitajate kaupa vaadates on olukord järgmine.

·Hispaanias, Itaalias, Leedus, Lätis ja Rumeenias on olukord kriitiline selles osas, et sotsiaalsiiretega ei suudeta vähendada vaesusriski. Parimaid tulemusi näitavad siin Ungari ja Iirimaa. ·Lastehoiuasutustes käivate kuni kolmeaastaste laste osakaalu näitaja on kriitiline Tšehhis, Poolas, Rumeenias ja Slovakkias, väga tublid aga on Belgia, Hispaania ja Luksemburg. ·Eestis ja Lätis on kategooriasse „kriitilises olukorras“ liigitatud näitaja „rahuldamata vajadus arstiabi järele inimeste endi hinnangul“ (metoodikaga ei hinnatud ühtki riiki väga tubliks, kuid üheksa riiki said hinnangu „keskmisest parem“). ·Bulgaarias, Horvaatias ja Rumeenias on olukord kriitiline digioskuste osas, parimad näitajad aga on Soomel, Luksemburgil, Madalmaadel ja Rootsil. Tabel 1. Sotsiaalvaldkonna tulemustabeli põhinäitajate kokkuvõte Märkus: ajakohastatud 2. detsembril 2019. Horvaatia ja Malta puhul ei ole andmeid, kui palju kasvas leibkonna kasutada oleva kogutulu elaniku kohta. Küprose puhul puudusid andmed vallalise, ilma lasteta, keskmist palka teeniva täisajaga töötaja netosissetuleku kohta. Itaalia puhul ei olnud kättesaadavad inimeste digioskuste taset käsitlevad andmed. Katkestused aegridades ja muud statistilised märked on esitatud 1. ja 2. lisas. Tekstikast 1. Liikmesriikide võrdlus – ülevaade olukorrast 26. aprilli 2017. aasta teatises Euroopa sotsiaalõiguste samba loomise kohta on võrdlusanalüüsi nimetatud oluliseks vahendiks, millega toetada Euroopa poolaasta raames struktuurireforme ning edendada ülespoole suunatud lähenemist tööhõive- ja sotsiaalvaldkonnas. Sellest ajast alates on mitmes valdkonnas välja töötatud võrdlusanalüüsi raamistikud ja neid liikmesriikidega arutatud, järgides seejuures tööhõivekomitee ja sotsiaalkaitsekomitee vahel kokku lepitud ühist lähenemisviisi ning keskendudes poliitikavahendite, poliitiliste suuniste üldpõhimõtete ja võimaluse korral konkreetsete näitajate kindlaksmääramisele. Praeguses etapis ei ole poliitikavahendite jaoks võrdlusväärtusi kehtestatud, sest eesmärk on võimaldada liikmesriikide tulemuste võrdlemist ja vastastikust õppimist, et soodustada vajalikke reforme. Töötushüvitiste ja aktiivse tööturupoliitika võrdlusraamistikku kasutati esimest korda 2018. aasta Euroopa poolaasta raames. See hõlmas muu hulgas töötushüvitiste suuruse ja katvuse näitajaid ning nendega seotud aktiveerimismeetmeid. Praegu töötatakse välja näitajaid, et täiendada raamistikku tööotsijatele pakutavate varajaste tugiteenuste kvaliteedi osas. Seevastu miinimumsissetuleku võrdlusraamistik, mis hõlmab miinimumsissetuleku kavade piisavuse ja katvuse ning aktiveerimise komponente, integreeriti täielikult 2019. aasta poolaastasse koos täiskasvanute oskuste ja täiskasvanuhariduse võrdlusraamistikuga, milles lepiti tööhõivekomiteega kokku 2018. aasta oktoobris. Praegu töötatakse välja täiendavaid võrdlusraamistikke, mida saaks kasutada tulevastes Euroopa poolaasta tsüklites. Täpsemalt on tööhõivekomitees väljatöötamisel miinimumpalkade ja kollektiivläbirääkimiste kaardistamise raamistik ning sotsiaalkaitsekomitees pensionide piisavuse ning lapsehoiu ja laste toetamise raamistik.



3. TÖÖHÕIVE- JA SOTSIAALREFORMID – LIIKMESRIIKIDE TULEMUSED JA MEETMED Selles punktis antakse ülevaade liikmesriikide tööhõive- ja sotsiaalvaldkonna uusimatest põhinäitajatest ning liikmesriikides hiljuti võetud meetmetest neis eelisvaldkondades, mis on välja toodud nõukogus 2019. aastal vastuvõetud ELi tööhõivesuunistes. Iga suunise puhul tutvustatakse välja valitud põhinäitajate osas hiljuti toimunud arenguid, samuti liikmesriikide poolt võetud meetmeid. Nende meetmete puhul tuginetakse käesolevas punktis liikmesriikide 2019. aasta riiklikele reformikavadele ja Euroopa Komisjoni allikatele. Kui ei ole märgitud teisiti, kajastatakse aruandes üksnes pärast 2018. aasta juunit rakendatud poliitikameetmeid. Hiljutiste tööturusuundumuste põhjalik analüüs on esitatud tööturu- ja palgasuundumuste 2019. aasta aruandes ning Euroopa tööhõive ja sotsiaalarengu 2019. aasta aruandes. 3.1.Suunis 5. Tööjõunõudluse suurendamine Selles punktis vaadeldakse, kuidas on rakendatud tööhõivesuunist nr 5, milles soovitatakse liikmesriikidel luua tingimused tööjõunõudluse suurendamiseks ja töökohtade loomiseks. Kõigepealt esitatakse ülevaade liikmesriikide töötuse ja tööhõive määradest; see täiendab punktis 1 esitatud ELi tasandi analüüsi ning aitab rõhutada seda, kui tähtis ülesanne on töökohtade loomine liikmesriikides. Seejärel vaadeldakse füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise suundumusi ja selle töövormi muutuvat olemust ning oskustööjõu nappust. Lisaks uuritakse palga, miinimumpalga ja maksukiilu suundumusi ning nende mõju sissetulekule ja elatustasemele, töökohtade loomisele ja konkurentsivõimele. Punktis 3.1.2 antakse ülevaade liikmesriikides neis valdkondades võetud meetmetest. 3.1.1 Põhinäitajad Ehkki majanduskasv aeglustus, vähenes töötus 2018. aastal jätkuvalt kõigis liikmesriikides teist aastat järjest. Selle tulemusena oli töötuse määr 2018. aastal kümnes liikmesriigis alla 5 %. Enamikus kõrge töötuse määraga riikides oli langus keskmisest kiirem, mis kinnitab viimastel aastatel täheldatud lähenemissuundumust madalama töötuse taseme suunas. Hispaanias, Kreekas, Portugalis, Horvaatias ja Küprosel langes see määr vähemalt kaks protsendipunkti. Osaliselt on erandiks Prantsusmaa ja Itaalia, kus langus oli küll stabiilne, kuid aeglasem. Vaatamata olukorra üldisele paranemisele on töötuse määrade erinevused endiselt märkimisväärsed, ulatudes 2,1 %-st Tšehhis (sai hinnangu „väga tubli“) kuni 19,2 %-ni Kreekas (vt joonis 5, kuhu on koondatud sotsiaalvaldkonna tulemustabeli põhinäitajate hindamise kokkulepitud metoodika kohased tasemed ja muutused). Suured erinevused püsivad ka piirkondade tasandil (vt 3. lisa), kusjuures mõnes Kreeka, Itaalia ja Hispaania piirkonnas on töötuse määr endiselt üle 20 %. 2018. aastaks langes töötus enamikus liikmesriikides allapoole kriisieelset taset (vt joonis 6). Märkimisväärsed erandid on Prantsusmaa, Itaalia ja Hispaania. 2018. aastal koondus üle poole ELi töötutest nendesse kolme riiki. Joonis 5. Töötuse puhul toimub lähenemine madalama taseme suunas Töötuse määr (15–74aastased) ja selle aastane muutus (sotsiaalvaldkonna tulemustabeli põhinäitaja) Allikas: Eurostat, tööjõu-uuring. Ajavahemik: 2018. aasta tasemed ja muutused võrreldes 2017. aastaga. Märkus: telgede ristumispunkt on ELi kaalumata keskmine. Selgitus on esitatud lisas.

Joonis 6. Viimase viie aasta jooksul on töötus vähenenud kõigis liikmesriikides Töötuse määr (15–74aastased), võrdlus aastate lõikes Allikas: Eurostat, tööjõu-uuring. Tööhõive määr kasvas 2018. aastal jätkuvalt ja saavutas enamikus liikmesriikides uue haripunkti. Kõigis liikmesriikides registreeriti 2017. aastaga võrreldes vähemalt 0,5 pp suurune kasv. 2018. aasta seisuga olid pooled liikmesriigid juba saavutanud strateegia „Euroopa 2020“ 75 % eesmärgi (ja 13 liikmesriiki olid saavutanud oma riikliku tööhõive eesmärgi). Nagu on näidatud joonisel 7, on lähenemine siiski väga piiratud. Tööhõive kasv on keskmisest aeglasem mitmes madala lähtetasemega riigis, sealhulgas Itaalias ja Prantsusmaal. Samal ajal registreeriti suurim kasv suhteliselt kõrge lähtetasemega riikides (Küpros, Sloveenia, Malta, Soome, Läti). Töökohtade loomine jätkus ka paljudes riikides, kus oli 75 % eesmärk juba saavutatud (Leedu, Taani, Madalmaad, Tšehhi). Kõige selle tõttu on tööhõive määrad (vanuserühm 20–64) endiselt väga erinevad, jäädes vahemikku 80 % või rohkem Rootsis, Saksamaal, Tšehhis ja Eestis (parimate tulemustega riigid) kuni ligikaudu 60 % Kreekas (vt joonised 7 ja 8). Mitmes liikmesriigis esineb tööhõive määrades märkimisväärseid piirkondlikke erinevusi (vt 3. lisa). Joonis 7. Tööhõive suurenes kõigis liikmesriikides, kuid lähenemine on selle näitaja puhul endiselt piiratud Tööhõive määr (20–64aastased) ja selle aastane muutus (sotsiaalvaldkonna tulemustabeli põhinäitaja) Allikas: Eurostat, tööjõu-uuring. Ajavahemik: 2018. aasta tasemed ja muutused võrreldes 2017. aastaga. Märkus: telgede ristumispunkt on ELi kaalumata keskmine. Selgitus on esitatud lisas. Joonis 8. Tööhõive määr on peaaegu kõigis liikmesriikides läbi aegade kõrgeimal tasemel Tööhõive määr (20–64aastased), võrdlus aastate lõikes Allikas: Eurostat, tööjõu-uuring. Füüsilisest isikust ettevõtjate arv püsis 2018. aastal üldiselt muutumatuna, kuid nende osakaal tööhõives vähenes keskpika perioodi jooksul jätkuvalt. Pikema perioodi jooksul on füüsilisest isikust ettevõtjate koguarv olnud alates 2008. aastast üldiselt muutumatu, kuid nende osakaal kogutööhõives on aeglaselt vähenenud – 14,3 %-lt 2008. aastal 13,5 %-le 2018. aastal. Sõltumata FIEde arvu suhtelisest stabiilsusest on FIEde koosluses märgata pidevat liikumist traditsioonilistelt tegevusaladelt kõrgema lisandväärtusega sektoritesse. See muutus on eriti märgatav üksikettevõtjate puhul (FIEd, kellel ei ole töötajaid), kes moodustavad FIEdest rohkem kui 70 %. Alates 2008. aastast on üksikettevõtjate arv põllumajanduses vähenenud 25 %, kaubanduses 14 % ja transpordis 5 %. Samal ajavahemikul suurenes see rohkem kui 30 % info- ja kommunikatsiooni-, kutse-, teadus- ja tehnikavaldkondades ning 40 % tervishoiu ja sotsiaaltöö valdkonnas. Mittetraditsioonilistes sektorites töötamise osakaal üksikettevõtjate hulgas suurenes 36 %-lt 2008. aastal 45 %-le 2018. aastal, kusjuures liikmesriikide vahel oli suuri erinevusi. Selle osakaalu kasv oli kiirem hoogsalt kasvava majandusega riikides, nagu Eesti, Läti ja Leedu, aeglasem aga riikides, kus FIEna tegutsemine mittetraditsioonilistes sektorites on juba laialt levinud (nt Taani, Saksamaa, Itaalia). Muutusi FIEna tegutsemise valdkondlikus jaotuses ELi tasandil võib näha joonisel 9. Üleminek suurema lisandväärtusega sektoritesse on seotud ka FIEde keskmise haridustasemega. Kõrge kvalifikatsiooniga (kolmanda taseme haridusega) inimeste osakaal FIEde hulgas kasvas 2018. aastal 36,1 %-ni (2017. aastal oli see 35,2 % ja 2008. aastal 26,6 %). See kasv oli kiirem kui palgatöötajate hulgas, kus kõrge kvalifikatsiooniga töötajate osakaal oli 2018. aastal 35,3 %, võrreldes 27,2 %-ga 2008. aastal. Selline suundumus oli eriti muljetavaldav FIEdest naiste puhul, kelle seas kolmanda taseme hariduse omandanute osakaal jõudis 2018. aastal 44,5 %-ni, võrreldes 30,8 %-ga 2008. aastal. See näitab, et investeerimine oskustesse ja inimkapitali on kiirete tehnoloogiliste muutuste ja muutuva töömaailma kontekstis üha olulisem. Üksikasjalikum teave nende suundumustega seotud probleemide ja võimaluste kohta on esitatud punktis 3.3. Joonis 9. Füüsilisest isikust ettevõtjad liiguvad teenustesektorisse ja mittetraditsioonilistesse sektoritesse FIEde osakaal sektorite kaupa Allikas: Eurostat. AGRI: põllumajandus, metsamajandus ja kalapüük (NACE A jagu). MANUF: töötlev tööstus (NACE C jagu). CONST: ehitus (NACE F jagu). TRADE: hulgi- ja jaekaubandus; mootorsõidukite ja mootorrataste remont (NACE G jagu). TRACC: veondus ja laondus; majutus ja toitlustus (NACE H ja I jagu). Mittetraditsioonilised sektorid: kõik muud NACE tegevusalad, peamiselt teenused.

Kuna tööturud pingestuvad, võib enamikus liikmesriikides täheldada tööjõupuudust. Viimastel aastatel on järjest rohkem neid tööandjaid, kes nimetavad tööjõupuudust tootmist piirava tegurina. Keskmiselt on selliste tööandjate osakaal ELis kasvanud 7,5 %-lt 2013. aastal 21,8 %-ni 2018. aastal (vt ka punkt 1). See piirang on üldiselt tuntavam liikmesriikides, kus töötuse määr on rekordiliselt madal, näiteks Ungaris, Maltal ja Poolas (vt joonis 10). Tööjõupuudust peetakse aga tootmist vähem takistavaks riikides, kus töötuse määr on kõrgeim (Kreeka, Hispaania, Itaalia). Samamoodi on riikides, kus esineb jätkuvalt tööturu lõtk (nt Kreeka, Hispaania ja Küpros), suur osa töötajatest oma töö jaoks ülekvalifitseeritud, madala töötuse määraga riikides aga esineb seda probleemi vähem (vt joonis 11). See näitab, et oskuste täiendamine ja oskustesse investeerimine võib lisaks sellele, et see annab tõuke pikaajalisele majanduskasvule, olla võimas vahend tööhõive edendamiseks lühiajalises perspektiivis, eriti nendes riikides, kus tööturutingimused on juba niigi pingelised. Joonis 10. Tööjõupuudus on teravam seal, kus töötus on väiksem Tööjõupuuduse koondnäitaja (vasakul) ja töötuse määr (paremal), 2018 Allikas: Eurostat, tööjõu-uuring ning ettevõtlus- ja tarbijauuring. Koondnäitaja hõlmab kõiki sektoreid (vt tööturu- ja palgasuundumuste aruanne 2019). Joonis 11. Ülekvalifitseeritus on suurim riikides, kus töötuse määr on kõrge Ülekvalifitseerituse määr (vasakul) ja töötuse määr (paremal), 2018 Allikas: Eurostat, tööjõu-uuring. Ülekvalifitseerituse määr on kolmanda taseme haridusega selliste 20–64aastaste inimeste osakaal, kes töötavad ISCO kvalifikatsioonitasemetel 4–9. Mitmes liikmesriigis hoogustus pisut nominaalpalga kasv, kuid üldiselt jäi see mõõdukaks. Esimest korda alates 2008. aastast suurenes nominaaltöötasu töötaja kohta 2018. aastal kõigis liikmesriikides. 2018. aastal ulatus kasv 0,5 %-st Küprosel 16,3 %-ni Rumeenias (joonis 12). 2018. aastal oli nominaalpalga kasv suhteliselt kiirem enamikus Kesk- ja Ida-Euroopa liikmesriikides. Kiire nominaalpalga kasvuga (üle 7 %) liikmesriikide hulka kuuluvad Rumeenia, Tšehhi, Eesti, Läti, Leedu ja Poola. Seevastu Lõuna-Euroopa liikmesriikides, kus töötuse tase kipub olema suhteliselt kõrgem, oli nominaalpalga kasv väiksem, st ligikaudu 2 % või alla selle. Reaalpalga kasv oli 2018. aastal enamikus liikmesriikides positiivne. Keskmine kasv jäi tagasihoidlikuks – ELis oli see 1,1 % ja euroalal 0,7 %. Reaalpalga kasv oli eriti kiire Rumeenias, millele järgnesid Bulgaaria, Poola, Eesti, Läti ja Tšehhi (kõigis üle 5 %). See aitas suurendada töötajate ostujõudu ja soodustas elutingimuste ülespoole suunatud lähenemist. Skaala teises otsas olid Küpros, Hispaania, Soome ja Madalmaad, kus reaalpalgad vähenesid. Reaalpalkade areng oli nullilähedane ka Belgias, Prantsusmaal, Iirimaal ja Ühendkuningriigis. Väikese reaalpalgakasvuga riikide rühm on heterogeenne, hõlmates kõrge või suhteliselt kõrge töötuse määraga riike (nt Hispaania, Prantsusmaa ja Küpros) ja madala töötuse määraga riike (nt Madalmaad, Ühendkuningriik ja Austria). Joonis 12. Palgakasv on endiselt mõõdukas, välja arvatud Kesk- ja Ida-Euroopas Nominaal- ja reaalpalga areng, 2018 (aastane muutus protsentides) Allikas: Euroopa Komisjon, AMECO andmebaas. 2018. aastal kasvasid reaalpalgad tootlikkusest kiiremini enamikus liikmesriikides, eelkõige Kesk- ja Ida-Euroopas. Samasugust suundumust on oodata 2019. aastal. Keskpika perioodi jooksul (2013–2018) on nii reaalne tootlikkus kui ka reaalpalgad kasvanud aeglaselt, kusjuures reaalpalkade kasv on olnud aeglasem kui tootlikkuse kasv, eriti majanduse elavnemise esimestel aastatel. Nagu on näidatud joonisel 13, kasvas reaalne tööjõu tootlikkus töötaja kohta sel ajavahemikul ELis 4,4 %, ületades veidi reaalpalga kasvu (+3,1 %). Pikaajalise mõõduka kasvu tõttu olid palgad 2018. aastal endiselt alla 2013. aasta taseme kaheksas liikmesriigis (Itaalia, Hispaania, Küpros, Kreeka, Soome, Horvaatia, Portugal, Belgia). Mõnes riigis, nimelt Balti riikides, Rumeenias, Bulgaarias ja Slovakkias, oli palgakasv tootlikkuse kasvust oluliselt kiirem. See on kooskõlas madala töötuse määra ning suureneva tööjõupuuduse ja oskuste nappusega. Samuti aitab see kaasa järeleaitamisprotsessile. Samas võib sellel olla negatiivne mõju kulupõhisele konkurentsivõimele, kui ebakõla tootlikkuse arenguga pikale venib. Joonis 13. Viimase viie aasta jooksul on reaalpalgad kasvanud veidi vähem kui tootlikkus

Reaalpalga ja reaalse tootlikkuse areng (protsentuaalne muutus 2013–2018) Allikas: Eurostat, Euroopa Komisjoni AMECO andmebaas (reaalne töötasu töötaja kohta, SKP deflaator; reaalne tööjõu tootlikkus inimese kohta). Riigid on järjestatud reaalse töötasu kasvu ja reaalse tootlikkuse kasvu vahelise erinevuse järgi (st joonise vasakul pool on reaalse tootlikkuse areng reaalse töötasu kasvust suurem). Iirimaa andmed hõlmavad ajavahemikku 2015–2018. Kuigi viimase viie aasta jooksul on palgatulu osakaal ELis veidi vähenenud, võib täheldada üldist lähenemissuundumust. Võrreldes 2013. aastaga vähenes palgatulu osakaal ELis 0,4 pp ja euroalal 0,7 pp. Siiski on see osakaal suurenenud enamikus Kesk- ja Ida-Euroopa liikmesriikides, kus see oli suhteliselt madal (sealhulgas Lätis, Leedus, Rumeenias ja Slovakkias). Samal ajal on palgatulu osakaal vähenenud sellistes riikides nagu Belgia ja Sloveenia, kus see oli suhteliselt suur. Suurimatest ELi riikidest vähenes palgatulu osakaal veidi Prantsusmaal, Hispaanias, Itaalias ja Ühendkuningriigis ning suurenes veidi Saksamaal ja Poolas (vt joonis 14). Joonis 14. Viimase viie aasta lõikes võib täheldada mõningast palgatulu osakaalu ühtlustumist. Palgatulu osakaalu muutus 2013–2018 Allikas: Euroopa Komisjoni AMECO andmebaas; kohandatud palgatulu osakaal; kogumajandus; protsendina SKPst jooksevhindades. Iirimaal vähenes palgatulu osakaal 2015. aastal statistiliste muudatuste tõttu 2014. aastaga võrreldes 9,4 protsendipunkti. Netosissetulek kasvab Kesk- ja Ida-Euroopas jätkuvalt kiiremini, mis aitab kaasa töötulu tasemete lähenemisele. See suundumus on kooskõlas Euroopa sotsiaalõiguste samba põhimõtetega, sest selle üks peamisi eesmärke on elatustasemete ülespoole suunatud lähenemine. Samal ajal paistavad keskmisest suurema netosissetulekute kasvuga riigid silma ka tööjõu ühikukulu kiire kasvuga, mille mõju konkurentsivõimele tuleb jälgida. Lõuna- ja Lääne-Euroopas võib täheldada teistsugust suundumust – Hispaanias, Kreekas ja Itaalias jäi töötulu samaks või vähenes, vaatamata sellele, et absoluutväärtuste tase oli suhteliselt madalam (kuid töötuse määr järjekindlalt kõrgem); dünaamilisem areng toimus aga riikides, kus lähtetase oli kõrgem. See suundumus ilmneb selgelt riikide u-kujulisest jaotusest kolmeaastast ajavahemikku 2015–2018 kajastaval joonisel 15, kus võrdlusaluseks on võetud vallaline, ilma lasteta, keskmist palka teeniv palgasaaja. Spektri alumises otsas on Bulgaaria, Leedu ja Ungari liigitatud kategooriasse „kehv, kuid paranemas“ ning Läti, Rumeenia ja Slovakkia, kus netosissetulek on kasvanud aeglasemalt, kategooriasse „kriitilises olukorras“. Kõige tublimate riikide seas on netosissetulek ostujõu standardi alusel üle 30 000 euro Luksemburgis, Iirimaal ja Ühendkuningriigis. Nendes liikmesriikides on netosissetulekud kasvanud kiiremini kui teistes liikmesriikides. Joonis 15. Netosissetulekud on Kesk- ja Ida-Euroopas kiiresti kasvanud ning see toetab ülespoole suunatud lähenemist Netosissetulek ja selle aastane muutus – kolme aasta keskmine (sotsiaalvaldkonna tulemustabeli põhinäitaja) Allikas: maksude ja hüvitiste andmebaas (omaarvutused). Ajavahemik: 2018. aasta tasemed (kolme aasta keskmine) ja keskmine aastane muutus 2015–2018. Märkus: telgede ristumispunkt on ELi kaalumata keskmine. Selgitus on esitatud lisas. Tärniga on tähistatud liikmesriigid, kus nominaalne tööjõu ühikukulu ületas makromajandusliku tasakaalustamatuse menetlusega kehtestatud künnise. Makromajandusliku tasakaalustamatuse menetluse tulemustabeli näitaja on nominaalse tööjõu ühikukulu kolme aasta protsentuaalne muutus. Künnis on euroala riikide puhul 9 % ja euroalaväliste riikide puhul 12 %. Küprose kohta andmed puuduvad. Palkade ebavõrdsus on jäänud keskpika perioodi jooksul üldiselt muutumatuks. Palkade kasv, eelkõige palgaskaala alumises osas, etendab olulist rolli nõudluse säilitamisel ning sissetulekute ebavõrdsuse ja palgavaesusriski vähenemisel. Viienda ja esimese detsiili suhtarvuna (D5/D1) mõõdetav brutotulu erinevus ulatus 2017. aastal 1,33-st Rootsis 2,02-ni Iirimaal (OECD andmete põhjal). Palgaerinevustele võivad mõju avaldada palga kujundamise institutsioonid. Eelkõige on tavaliselt omavahel seotud väiksem sissetulekute ebavõrdsus ja tugevamad kollektiivläbirääkimised (Euroopa Komisjon, 2018). Kollektiivläbirääkimistega kaetus on Euroopas väga erinev ning see näitab riikide erinevaid tavasid ja institutsioone. OECD arvutuste kohaselt ulatus mõnd liiki kollektiivse palgakokkuleppega hõlmatud töötajate osakaal 2016. aastal 98 %-st Austrias 7,1 %-ni Leedus. Palgadünaamika mõjutab ka palgavaesusriski, mis on enamikus liikmesriikides jätkuvalt rekordtasemel. Nende töötavate inimeste osakaal, kelle leibkonna ekvivalentnetosissetulek jääb allapoole vaesusriski piiri, kasvas ELis 8,3 %-lt 2010. aastal 9,6 %-ni 2016. aastal. Pärast seda on see osakaal enamikus liikmesriikides jäänud üldiselt samaks ja oli 2018. aastal keskmiselt 9,5 %. Suurim osakaal registreeriti Rumeenias (15,3 %), millele järgnesid Luksemburg, Hispaania, Itaalia, Ühendkuningriik ja Kreeka – kõigis üle 11 %. Soomes ja Tšehhis aga oli palgavaesusriski määr alla 4 %. Kõige kiirem vähenemine võrreldes 2017. aastaga registreeriti Rumeenias, Kreekas ja Ungaris (ligikaudu 2 pp). Palgavaesusrisk on tihedalt seotud töölepingu liigiga – 2018. aastal oli vaesusriskiga 16,2 % ajutise lepinguga töötajatest, samas kui tähtajatu lepinguga töötajate puhul oli see näitaja 6,1 %. Joonis 16. Palgavaesus on enamikus liikmesriikides endiselt üle 2010. aasta taseme. Tööga hõivatute vaesusriski määr, võrdlus aastate lõikes Allikas: Eurostat, sissetulekuid ja elamistingimusi käsitlev statistika. Enamikus liikmesriikides on miinimumpalgaga kehtestatud palgajaotuse alampiir. See on tavaliselt määratud riiklike ametlike miinimumpalkadega (v.a Austrias, Küprosel, Taanis, Soomes, Itaalias ja Rootsis). Piisavatel miinimumpalkadel, olenemata sellest, kas need on seadusega ette nähtud või sektori tasandil kollektiivlepinguga kokku lepitud, on mitu eesmärki: need vähendavad palkade ebavõrdsust, motiveerivad töötama, võivad aidata vähendada palgavaesust ja toetavad kogunõudlust, suurendades suurema tarbimiskalduvusega madalapalgaliste perede sissetulekut. Läbipaistvad ja prognoositavad miinimumpalgad aitavad luua ka investeeringuid ja töökohtade loomist toetavat ettevõtluskeskkonda ning samal ajal vältida ebaausat konkurentsi. Samas suurendavad miinimumpalgad madalapalgaliste töötajate palkamise kulusid, mis sõltuvalt majanduse struktuurist ja makromajanduslikust olukorrast võivad mõjutada mõne rühma tööhõivevõimalusi. Kõigi nende tegurite arvessevõtmiseks on enamikus liikmesriikides miinimumpalga kindlaksmääramisse kaasatud sotsiaalpartnerid. Mõnes riigis on protsessi kaasatud ka eksperdikomisjonid. Nii on see näiteks kõigis riikides, kus ametlik miinimumpalk on kehtestatud viimasel ajal (Iirimaa, Saksamaa ja Ühendkuningriik). Joonisel 17 on esitatud miinimumpalk protsendina mediaanpalgast ja keskmisest palgast ELis 2018. aastal. Kõrgeim on miinimumpalk osakaaluna mediaanpalgast Prantsusmaal, Portugalis, Sloveenias ja Rumeenias ning madalaim Hispaanias, Tšehhis ja Eestis. Kuna miinimumpalga võimalik mõju nii tööhõive- kui ka elamistingimustele on suurem, kui sellist palka saab suur osa töötajatest, tuleks arvesse võtta ka miinimumpalgaga töötajate osakaalu näitajat. 2016. aastal oli nende inimeste osakaal, kes teenisid ametlikku miinimumpalka või sellest vähem, ELi liikmesriikide mediaanina 7,2 % (vt joonis 18), kusjuures riikide lõikes oli suuri erinevusi (ligikaudu 2 %-st Tšehhis ja Maltal kuni üle 12 %-ni Poolas ja Ühendkuningriigis).

Joonis 17. Miinimumpalgad Euroopas on vahemikus üks kolmandik kuni pool keskmisest palgast. Miinimumpalk võrreldes täistööajaga töötajate mediaanpalga ja keskmise töötasuga (2018) Allikas: OECD. Märkused: Austrias, Küprosel, Taanis, Soomes, Itaalias ja Rootsis ei ole riigi tasandil kehtestatud ametlikku miinimumpalka. Bulgaaria, Horvaatia ja Malta kohta OECD-l teave puudub. Joonis 18. Miinimumpalka teenivate töötajate osakaal on liikmesriigiti väga erinev. Teatavat osa riiklikust miinimumpalgast teenivate töötajate osakaal Allikas: Eurofound, „Minimum wages in 2019: Annual review“ (Miinimumpalgad 2019. aastal, ülevaade). Kesk- ja Ida-Euroopas on kasvav surve palkadele mõjutanud kõiki palgakujunduse tasandeid, sealhulgas miinimumpalka . Miinimumpalga teenijate palk suurenes 2019. aastal peaaegu kõigis ELi riikides. Keskmiselt täheldati suuremat kasvu Kesk- ja Ida-Euroopas, kus viimastel aastatel on tekkinud tööjõupuudus. Nominaalselt registreeriti aga suurim kasv Hispaanias (22,3 %) ja Kreekas (10,9 %), kuigi Kreekas on miinimumpalk ikka veel tunduvalt allpool kriisieelset taset. Naised on miinimumpalga teenijate hulgas jätkuvalt märkimisväärselt üleesindatud peaaegu kõigis ELi riikides, välja arvatud Eestis ja Bulgaarias, kus sooline tasakaal on suhteliselt hea. 2017. aastal olid naised miinimumpalga teenijate seas kõige üleesindatumad Maltal, Madalmaades, Tšehhis, Slovakkias, Horvaatias ja Belgias. Joonis 19. Maksukiil on üldiselt kahanenud, eriti madalapalgaliste töötajate puhul. Tööjõu maksukiil, 2018. aasta tase ja muutus 2013/2018 Allikas: maksude ja hüvitiste andmebaas, Euroopa Komisjon/OECD. Märkus: andmed vallaliste ja lasteta palgasaajate kohta. Andmeid ajakohastati 17. juunil 2019. EL 28 puhul on esitatud kaalumata keskmine. Tööjõu maksukoormus väheneb üldplaanis jätkuvalt järk-järgult. 2018. aastal vähenes keskmist palka teenivate vallaliste töötajate maksukiil kõige rohkem Rumeenias (–4,7 pp), Eestis (–2,5 pp) ja Ungaris (–1,1 pp). Maksukiil suurenes rohkem kui pooltes ELi liikmesriikides, kuid üldiselt väga piiratud määral – suurim kasv registreeriti Bulgaarias (0,6 pp) ja Maltal (0,4 pp). Kokkuvõttes on riikidevahelised erinevused endiselt suured (vt joonis 19). Maksukiil ulatub vähem kui 30 %-st Küprosel ja Maltal umbes 50 %-ni Belgias, Saksamaal, Itaalias, Prantsusmaal ja Austrias. Sarnane erinevus on täheldatav ka madalapalgaliste töötajate (määratluse kohaselt need, kes teenivad 67 % keskmisest palgast) puhul, kuid riikide mudelid erinevad maksumäära progressiivsuse osas. Maksukiilu pikaajalise vähenemise trend on eriti märgatav väikse sissetulekuga töötajate puhul. Aastatel 2013–2018 vähenes maksukiilu kaalumata keskmine ELis keskmiselt 1,7 pp (ja madalapalgaliste töötajate puhul 2,0 pp) ning Rumeenias, Ungaris, Eestis ja Belgias vähenes see oluliselt mõlema sissetulekurühma puhul. Olulist vähenemist täheldati väikse sissetulekuga töötajate puhul Itaalias ja Prantsusmaal, samuti Leedus ja Lätis. Kahe viimase riigi puhul kajastab see üksikisiku progressiivse tulumaksu süsteemi kehtestamist. Pikema perioodi jooksul võib täheldada teatavat maksumäärade lähenemist, vaatamata sellele, et maksukiil suurenes mõnes riigis, kus see oli suhteliselt suur (nt Saksamaa, Sloveenia, Tšehhi), ja vähenes mõnes riigis, kus see oli suhteliselt väike (nt Iirimaa ja Ühendkuningriik). 2015. aasta septembris leppis eurorühm kokku, et euroala liikmesriikide tööjõu maksukoormuse võrdlusalusena kasutatakse SKPga kaalutud keskmist. Eesmärk on koguda täiendavat teavet ja toetada reforme tööjõu maksustamise valdkonnas. Selle raames jälgib eurorühm tööjõu maksukiilu keskmise palgaga vallalise töötaja ja madalapalgalise vallalise töötaja puhul. 3.1.2 Poliitikameetmed Tööturu tingimuste paranedes kaldutakse vähendama värbamistoetusi. Siiski on paljudes liikmesriikides jätkuvalt olemas rahalised stiimulid konkreetsete rühmade tööturule integreerimise edendamiseks. Näiteks Belgias võivad noorte (alla 21aastaste) palgatöötajate tööandjad teatavatel tingimustel vähendada nende brutopalka, kusjuures vahe kompenseeritakse valitsuse poolt töötajale makstava lisatasuga. Flandrias (Belgia) tugevdas valitsus vanematele töötajatele, madala haridustasemega noortele ja puuetega inimestele suunatud meetmeid. Prantsusmaal laiendatakse järk-järgult eksperimentaalseid toetusi ettevõtetele, kes võtavad tööle kõige mahajäänumate linnapiirkondade, sealhulgas äärepoolseimate piirkondade elanikke. Saksamaal maksab riik programmi Teilhabechancengesetz raames pikaajaliste töötute töölevõtmise korral esimesel aastal 75 % nende palgast ja teisel aastal 50 %. Küprosel makstakse äsja kõrgkooli lõpetanutele mõeldud praktikaprogrammi raames igakuist 650 euro suurust koolitustoetust praktikantidest juristidele, arhitektidele ja inseneridele. Stiimuleid pakutakse ka puuetega inimeste tööle võtmiseks. Portugalis toetatakse ebakindluse vähendamise ja kollektiivläbirääkimiste edendamise tegevusprogrammi raames ettevõtteid, kes võtavad tähtajatu lepingu alusel üheaegselt tööle noore töötu (või esimest töökohta otsiva noore) ja eakama pikaajalise töötu. Toetus hõlmab osalist või täielikku vabastust sotsiaalkindlustusmaksetest. Toetust pakutakse ka juhul, kui kutsepraktikal olevate noorte ja pikaajaliste töötutega sõlmitakse tähtajatu leping (2019. aastal tehti taotlusprotsessi lihtsustamiseks muudatusi). Rumeenias saavad tööandjad, kes võtavad ülikoolilõpetanuid tööle tähtajatu lepinguga, 12 kuu jooksul (puuetega koolilõpetanute puhul 18 kuu jooksul) 2250 Rumeenia leud (umbes 475 eurot) töötaja kohta kuus. Sama summat pakutakse ka üle 45aastaste töötute, töötute üksikvanemate, pikaajaliste töötute või NEET-noorte töölevõtmiseks. Samuti võib sama summa (töötuskindlustuseelarvest) anda tööandjatele, kes sõlmivad õpipoisi- või praktikalepingu. Rootsis on arutlusel uus meede, mis on suunatud äsja riiki saabunutele ja pikaajalistele töötutele ning mille puhul riik subsideeriks veidi üle poole palgakuludest. Täpsemat teavet konkreetsetele rühmadele suunatud meetmete kohta leiab punktist 3.2. Mõni liikmesriik toetas tööhõivet ja töötulu maksukiilu vähendamisega. Mõnel juhul võivad poliitikameetmed hõlmata ka sotsiaalmaksete muutmist. Hispaanias võeti 2018. aastal vastu mitu maksusoodustust, sealhulgas rasedus- ja sünnitus- ning isadushüvitiste täielik maksuvabastus, alushariduse ja lapsehoiuga seotud kulude mahaarvamine ning mahaarvamised ülalpeetava partneriga elavate maksumaksjate jaoks. Prantsusmaal võeti endise CICE (maksuvähendus tööhõive ja konkurentsivõime jaoks) asemel kasutusele süsteem, mille kohaselt palgalt makstavaid sotsiaalmakseid vähendatakse otseselt (6 pp võrra) kuni 2,5-kordse miinimumpalga puhul. Lisaks vähendatakse madalate palkade puhul tööandjate makstavaid sotsiaalmakseid 3,9 pp. Itaalias kehtestati 15 % suurune kindlasummaline maks väikeettevõtjatele, spetsialistidele ja käsitöölistele, kes deklareerivad tulu kuni 65 000 eurot. Leedus vähendatakse suure reformi raames, millega kehtestatakse progressiivne üksikisiku tulumaks, kolme aasta jooksul väikse ja keskmise sissetulekuga töötajate maksukiilu. Samuti lihtsustatakse töö maksustamise süsteemi – madalapalgalised töötajad vabastatakse sotsiaalmaksetest, sealhulgas põhipensioniskeemi maksetest, ning suurendatakse üldisi sotsiaalmakseid. Ungaris vähendati 2019. aastal tööandjate makstavaid sotsiaalmakseid 19,5 %-lt 17,5 %-le. Lisaks ei pea pensionärid töötulult sotsiaalmakseid maksma, et edendada nende osalemist tööturul. Poola võttis vastu maksusoodustuse alla 26aastastele noortele. Maltal nähti 2019. aasta eelarves töötamise tasuvaks muutmise algatuse raames ette 40–68 euro suurune summa kõigile töötajatele, kes teenivad vähem kui 60 000 eurot. FIEde minimaalseid sotsiaalmakseid tõsteti 2019. aastal 1,9 %, et rahastada nende suuremat kaitset nii katvuse kui ka kestuse mõttes. Sloveenias vabastati puhkusetasu keskmise palga ulatuses tulumaksust ja sotsiaalmaksetest. Mitu liikmesriiki on astunud samme, et tugevdada palgakujunduse ja kollektiivläbirääkimiste raamistikke ja muuta need läbipaistvamaks. Kreekas taastati kollektiivlepingute pikendamise ja soodsamate tingimuste (st võimalus kalduda lepingutest kõrvale ainult töötaja kasuks) põhimõtted. Selle tulemusena on seni laiendatud 15 kollektiivlepingut, mis hõlmavad rohkem kui 220 000 töötajat. Horvaatias on arutamisel õigusakt, millega soovitakse muuta ühtlasemaks palgakujundus kõigis riigiasutustes, võttes kasutusele ühised palgakategooriad ja töö keerukuse koefitsiendid. Uus õigusakt hõlmaks ka riigiteenistujate töösuhte valdkondi, mis praegu kuuluvad kollektiivläbirääkimiste alla, tingimusel et rakendatakse uut tulemuslikkuse hindamise süsteemi. Läti muutis oma tööõigust, et hõlbustada sektoripõhiseid kahepoolseid kokkuleppeid, lubades teha teatavatel tingimustel erandi 100 % lisahüvitisest ületunnitöö korral. Leedus on arutusel seaduseelnõu, mille eesmärk on muuta selgemaks sotsiaaldialoogi ja kollektiivläbirääkimiste õiguslik keskkond riigi, sektorite ja haldustasandil. Lisaks on maksumaksjatel võimalus maksta 1 % oma üksikisiku tulumaksust ametiühingutele, et tugevdada sotsiaalpartnerite finantssuutlikkust. Slovakkias on pärast tööseadustiku muutmist töötajatel nüüd lubatud avalikult jagada teavet oma palgataseme kohta, mida ei saa lepinguga salastada. 2019. aastal tõusis miinimumpalk peaaegu kõigis liikmesriikides, kus on kehtestatud riiklik ametlik miinimumpalk. Ülevaade 2019. aastal toimunud ajakohastustest on esitatud tabelis 2. Näiteks Eestis tõsteti miinimumbrutopalk 2019. aasta jaanuaris 540 eurole (2018. aastal oli see 500 eurot). Sotsiaalpartnerid leppisid kokku, et kuni 2022. aastani arvutatakse miinimumpalga tõus igal aastal tööjõu tootlikkuse ja majanduskasvu alusel. Kreekas tõstis valitsus ametlikku miinimumpalka 10,9 % ja kaotas alla 25aastastele isikute suhtes kohaldatava miinimumpalgast madalama palga. See on esmakordne tõus alates 2012. aastast. Hispaanias tõsteti ametlik miinimumpalk poliitilise kokkuleppe tulemusel (ilma sotsiaalpartnereid kaasamata) 12 600 euroni aastas. Samal ajal teatas valitsus, et avaliku sektori palgad tõusevad 2019. aastal vähemalt 2,25 % ning et neid tõstetakse veel kuni 0,5 pp sõltuvalt SKP kasvust. Horvaatias tõusis minimaalne brutopalk 3 440 kunalt 3 750 kunale (ligikaudu 460 eurolt 505 eurole), mis on suurim tõus alates 2008. aastast. Leedus tõsteti miinimumpalka igakuiselt 400 eurolt 430 eurole, kuid pärast üksikisiku tulumaksu reformi tõusis see 555 eurole. Slovakkia miinimumpalk tõusis 480 eurolt 520 eurole. Kuigi Lätis riiklikku miinimumpalka ei tõstetud, tõsteti miinimumpalka ehitus- ja haridussektoris. Poolas teatas valitsus miinimumpalga olulisest tõusust – see peaks järgmise viie aasta jooksul nominaalväärtuses peaaegu kahekordistuma (2250 Poola zlotilt 2019. aastal 4000 zlotini 2024. aastal, st ligikaudu 525 eurolt 930 eurole). Itaalias ja Küprosel arutatakse ettepanekuid seadusega ette nähtud miinimumpalga kehtestamiseks. Itaalias on seaduseelnõus tehtud ettepanek kehtestada minimaalseks brutotunnitasuks 9 eurot. Küprose valitsus teatas oma kavatsusest kehtestada kindel miinimumpalk, kui majandus jõuab täieliku tööhõive etappi, kus töötuse määr on 5 %. Prognooside kohaselt peaks see toimuma aastatel 2020–2021.

Tabel 2. Miinimumkuupalga ajakohastamine 2019. aastal (eurodes) Riik 2018 2019 Nominaalkasv Reaalne kasv Belgia 1 562,59 1 593,76 2,0 % 0,2 % Bulgaaria 260,76 286,33 9,8 % 7,4 % Horvaatia 462,10 505,90 9,5 % 8,4 % Tšehhi 477,78 518,97 8,6 % 7,2 % Eesti 500,00 540,00 8,0 % 5,0 % Prantsusmaa 1 498,47 1 521,22 1,5 % 0,1 % Saksamaa 1 497,79 1 557,09 4,0 % 2,2 % Kreeka 683,76 758,33 10,9 % 10,4 % Ungari 444,69 464,20 4,4 % 5,0 % Iirimaa 1 613,95 1 656,20 2,6 % 1,8 % Läti 430,00 430,00 0,0 % -2,9 % Leedu 400,00 555,00 (430,00) 7,5 % 5,0 % Luksemburg 1 998,59 2 071,10 3,6 % 2,0 % Malta 747,54 761,97 1,9 % 0,9 % Madalmaad 1 578,00 1 615,80 2,4 % 0,4 % Poola 502,75 523,09 4,1 % 6,4 % Portugal 676,67 700,00 3,5 % 2,8 % Rumeenia 407,86 446,02 9,4 % 6,0 % Slovakkia 480,00 520,00 8,3 % 6,0 % Sloveenia 842,79 886,63 5,2 % 3,9 % Hispaania 858,55 1 050,00 22,3 % 21,1 % Ühendkuningriik 1 638,36 1 746,73 4,9 % 2,4 % Allikas: Eurofoundi arvutused. Täiskohaga täisealiste töötajate suhtes kohaldatava brutokuupalga ühtlustatud arvandmed eurodes. Eurodesse ümberarvestatuna on miinimumpalga reaalne muutus Ungaris ja Poolas suurem kui nominaalne muutus, mis tuleneb Ungari forinti ja Poola zloti devalveerimisest.

3.2.Suunis 6. Tööjõupakkumise edendamine ning tööhõivele, oskustele ja pädevustele juurdepääsu parandamine Selles punktis vaadatakse, kuidas on rakendatud tööhõivesuunist nr 6, milles soovitatakse liikmesriikidel luua tingimused tööjõupakkumise, oskuste ja pädevuste edendamiseks. Siin esitatakse näitajad haridustaseme ja koolitusel osalemise kohta, samuti töötajate oskuste arendamise tulemuste ja sellest tuleneva mõju ning tööalasele konkurentsivõime kohta. Seejärel vaadeldakse tööturutulemusi tööturul alaesindatud eri rühmade kaupa (nt noored, eakamad töötajad, naised, rändetaustaga inimesed ja puuetega inimesed). Punktis 3.2.2 antakse ülevaade liikmesriikides neis valdkondades võetud poliitikameetmetest ja nimetatud rühmadele suunatud meetmetest. 3.2.1 Põhinäitajad Pärast pikka pideva edasimineku perioodi on madala haridustasemega noorte osakaal viimase kahe aasta jooksul jäänud muutumatuks. Madala haridustasemega noorte osakaalu vähendamine on osa Euroopa 2020. aasta strateegia peamistest haridusalastest eesmärkidest. Liikmesriigid leppisid kokku, et vähendavad madala haridustasemega noorte keskmist osakaalu ELis 2020. aastaks alla 10 %-le, alustades 2008. aasta tasemelt 14,7 %. See osakaal kahanes pidevalt kuni 2016. aastani, mil see langes 10,7 %-le. Sellest ajast alates ei ole toimunud olulist paranemist – nii 2017. kui ka 2018. aastal püsis see näitaja stabiilselt 10,6 % juures. Nagu on näha jooniselt 20, ei ole olukord peaaegu muutunud ligikaudu pooltes liikmesriikides, kusjuures iga-aastased kõikumised on vahemikus +0,2 kuni –0,2 pp. Siiski täheldati olulist paranemist Rumeenias (–1,7 pp), Kreekas (–1,3 pp) ja Luksemburgis (–1 pp), samas kui Rootsis ja Taanis on madala haridustasemega noorte osakaal kasvanud vastavalt 1,6 ja 1,4 pp. Kui vaadelda arengut liikmesriikides, mis on liigitatud kategooriasse „kriitilises olukorras“ (vastavalt sotsiaalvaldkonna tulemustabeli liigitusele), st Maltal, Hispaanias ja Itaalias, võib näha kahte erinevat pilti. Kui kahes esimeses riigis täheldati aastatel 2017–2018 positiivset suundumust, kus madala haridustasemega noorte osakaal vähenes vastavalt 0,3 ja 0,4 pp, siis Itaalias on selliste noorte osakaal veelgi suurenenud, ulatudes 14,5 %-ni (+0,5 pp). Alla 10 % oli madala haridustasemega noorte osakaal 2018. aastal 17 liikmesriigis. See osakaal oli ELi eesmärgist (ja vastavatest riiklikest eesmärkidest) palju suurem Hispaanias (17,9 %), Maltal (17,4 %) ja Rumeenias (16,4 %), samas kui Iirimaal, Poolas, Kreekas, Leedus, Sloveenias ja Horvaatias oli see 5 % või alla selle. Kümne aasta jooksul (joonis 21) vähenes madala haridustasemega noorte osakaal kõige rohkem Portugalis, Hispaanias, Kreekas, Iirimaal ja Maltal, kuid Slovakkias ja Rootsis suurenes see märkimisväärselt, jäädes nendes kahes riigis siiski allapoole strateegia „Euroopa 2020“ sihttaset. Mitmes liikmesriigis esineb madala haridustasemega noorte osakaalus märkimisväärseid piirkondlikke erinevusi (vt 3. lisa). Joonis 20. Madala haridustasemega noorte osakaal erineb liikmesriigiti märkimisväärselt Madala haridustasemega noored (% 18–24aastastest) ja nende osakaalu aastane muutus (sotsiaalvaldkonna tulemustabeli põhinäitaja) Allikas: Eurostat. Ajavahemik: 2018. aasta tasemed ja muutused võrreldes 2017. aastaga. Märkus: telgede ristumispunkt on ELi kaalumata keskmine. Selgitus on esitatud lisas. Aegrea katkestused Belgia, Iirimaa, Malta ja Taani puhul. Madala haridustasemega noorte osakaal erineb oluliselt ka elanikkonnarühmade lõikes. Keskmiselt lahkub haridus- ja koolitussüsteemist enneaegselt vähem naisi kui mehi (8,9 % võrreldes 12,2 %-ga). See 3,3 pp suurune sooline lõhe on viimase kümne aasta jooksul püsinud üldiselt muutumatuna (võrreldes 2008. aastaga on see vähenenud vaid 0,7 pp). Madala haridustaseme mustreid mõjutab olulisel määral sünniriik – oma sünniriigis elavate inimeste seas on madala haridustasemega noorte osakaal väiksem kui teises ELi liikmesriigis sündinud inimeste puhul (9,5 % võrreldes 19,2 %-ga); erinevus on veelgi suurem väljaspool ELi sündinud noorte puhul, kelle seas on madala haridustasemega noorte osakaal 20,7 %. Viimati nimetatud rühma puhul on erinevus alates 2008. aastast siiski vähenenud 8,9 pp võrra. Noorte madal haridustase takistab majanduskasvu ja tööhõivet. Haridus- ja koolitussüsteemist enneaegselt lahkuvatel noortel puuduvad pahatihti teadmised, pädevused ja kvalifikatsioon ning nad seisavad tööturul silmitsi tõsiste ja püsivate probleemidega. 2018. aastal oli 53,8 % madala haridustasemega noortest kas töötud või mitteaktiivsed. Seetõttu on nad ka suurema vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse riskiga. Joonis 21. Vaatamata märkimisväärsetele edusammudele ei ole strateegia „Euroopa 2020“ kohast madala haridustasemega noorte osakaalu vähendamise eesmärki veel saavutatud. Madala haridustasemega noored 2009–2018 ja ELi 2020. aasta eesmärk (%) Allikas: Eurostati tööjõu-uuring, veebipõhine andmekood: [edat_lfse_14]. Märkus: kõikide riikide puhul aegrea katkemine 2014. aastal (üleminek ISCED 1997-lt ISCED 2011-le); ISCEDi liigituse muutmine ei mõjuta selle näitaja võrreldavust ajas ühegi liikmesriigi puhul peale Eesti. Rohkem kui igal viiendal õpilasel ei ole tema vanuses nõutavaid minimaalseid põhioskusi, mis toob esile pakilise vajaduse parandada haridussüsteeme. OECD rahvusvahelise õpilaste hindamise programmi (PISA) 2018. aasta tulemused näitavad, et ELis keskmiselt on tulemused kõigis valdkondades alates 2015. aastast veelgi halvenenud. 2018. aastal olid kehvad tulemused lugemises 21,7 %-l Euroopa õpilastest, matemaatikas 22,4 %-l ja loodusteadustes 21,6 %-l. Samas on liikmesriikide vahel silmatorkavaid erinevusi. Kui Eestis, Iirimaal, Soomes ja Poolas oli kehva lugemisoskusega õpilasi alla 15 %, siis Bulgaarias, Küprosel, Rumeenias, Maltal, Slovakkias ja Kreekas oli neid õpilasi, kes ei suutnud omandada lugemise põhioskusi, üle 30 %. Haridustulemusi mõjutab jätkuvalt tugevalt õpilaste sotsiaal-majanduslik seisund ja rändetaust, mis näitab, et haridus ei toimi piisavalt hästi sotsiaalset liikuvust soodustava tegurina. Madalama sotsiaal-majandusliku seisundiga või rändetaustaga õpilased on kehvade tulemustega õpilaste rühmas üleesindatud ning neil on raskusi kõigi kolme valdkonna baastaseme oskuste saavutamisega. Kõigis liikmesriikides saavutavad sotsiaal-majandusliku indeksi madalaimasse veerandisse kuuluvad õpilased minimaalsel tasemel lugemisoskuse väiksema tõenäosusega kui nende eakaaslased, kes kuuluvad selle indeksi kõige ülemisse veerandisse. Suurimad erinevused nende kahe rühma vahel on Bulgaarias, Rumeenias, Ungaris, Slovakkias ja Luksemburgis; Eestis, Soomes ja Iirimaal aga mõjutab sotsiaal-majanduslik taust õpilaste tulemusi vähem.

Romade kaasamine hariduse omandamisse on jätkuvalt probleemne mitmel põhjusel, sealhulgas segregatsio