KOMISJONI ARUANNE EUROOPA PARLAMENDILE JA NÕUKOGULE,

määruse (EL) nr 912/2014 (rahalise vastutuse kohta investori ja riigi vaheliste vaidluste lahendamisel rahvusvaheliste lepingute kohaselt, mille osaline on Euroopa Liit) toimimise kohta

1.Sissejuhatus

23. juulil 2014 võtsid Euroopa Parlament ja nõukogu vastu määruse (EL) nr 912/2014, millega kehtestatakse rahalise vastutuse kindlaksmääramise raamistik investori ja riigi vaheliste vaidluste lahendamisel vahekohtutes, mis on loodud rahvusvaheliste lepingutega, mille osaline on Euroopa Liit (edaspidi „rahalise vastutuse määrus“). Rahalise vastutuse määruse õiguslik alus on ELi toimimise lepingu artikkel 207, mis käsitleb ühist kaubanduspoliitikat, mille alla kuuluvad ka välismaised otseinvesteeringud.

Komisjon on rahalise vastutuse määruse haldamise eest vastutav liidu institutsioon. Vastutav komisjoni talitus on kaubanduse peadirektoraat; õigustalitus vastutab liidu esindamise eest vaidluste lahendamise menetlustes ja võimalikes järgnevates kohtuvaidluse etappides.

Rahalise vastutuse määruses on sätestatud kriteeriumid kostja staatuse kindlaksmääramiseks ning rahalise vastutuse jaotamiseks liidu ja liikmesriikide vahel sellise kohtlemise eest, millega võib investori ja riigi vaheliste vaidluste lahendamise menetluse tulemusel kaasneda rahalise hüvitise maksmine.

Üldiselt määratakse rahaline vastutus üksusele, kes vastutab kohtlemise eest, mille eest hüvitist makstakse. See tähendab, et liit kannab rahalist vastutust, kui asjaomast kohtlemist on kohaldanud liidu institutsioon, organ või asutus, ning liikmesriik kannab rahalist vastutust, kui asjaomast kohtlemist on kohaldanud see liikmesriik. Kui aga liikmesriik tegutseb liidu õiguses ette nähtud viisil, näiteks võttes üle ELi direktiivi, kannab liit rahalist vastutust niivõrd, kuivõrd asjaomane kohtlemine on ette nähtud liidu õigusega.

Seoses kostja staatusega kehtib üldreegel, et rahalist vastutust kandev osaline on vaidluses ühtlasi kostja. Erandlikel asjaoludel on aga liit ise kostja, isegi kui rahaline vastutus lasub liikmesriigil. Nii on näiteks juhul, kui: liikmesriik eelistab, et liit on kostja (näiteks võttes arvesse vaidluses vajalikku tehnilist pädevust); juhtum hõlmab ka liikmesriigi kohaldatud kohtlemist ja selline kohtlemine on liidu õigusega ette nähtud; sarnase kohtlemise suhtes kohaldatakse WTO vaidluste lahendamise menetlust ning vaja on tagada järjepidevad argumendid.

Rahalise vastutuse määruses on sätestatud kord tagamaks, et kui liit on liikmesriigi kohaldatud kohtlemist käsitlevate juhtumite puhul kostja, teevad asjaomane liikmesriik ja liit vaidluste lahendamise menetluses tihedat koostööd vastavalt Euroopa Liidu lepingu artikli 4 lõikes 3 sätestatud lojaalse koostöö kohustusele. See hõlmab arvestamist asjaomase liikmesriigi huvide kaitsmisega, õigeaegset teabe ja asjakohaste dokumentide vahetamist, sagedasi konsultatsioone ning menetluses osalevasse delegatsiooni kuulumist.

Samuti on rahalise vastutuse määruses sätestatud liikmesriikide ja komisjoni menetlused kohtumenetluse kulude või rahalise hüvitise maksmise kokkuleppimiseks, tagamaks, et ELi vahendeid ei koormata põhjendamatult isegi ajutiselt. Eelkõige peavad komisjon ja asjaomane liikmesriik leppima kokku perioodilised maksed kulude katmiseks ja hüvitise maksmise. Kui asjaomane liikmesriik rahalist vastutust ei võta, võib komisjon adresseerida liikmesriigile otsuse, millega nõutakse, et ta maksaks asjaomased summad koos kohaldatava intressiga liidu eelarvesse.

Peale selle on rahalise vastutuse määruses sätestatud menetlused ja nõuded juhtumite lahendamiseks kokkuleppe teel, kui see on liidu huvides. Kui juhtum hõlmab üksnes liidu rahalist vastutust, otsustab kokkuleppe tegemise üle komisjon. Kui juhtum on seotud ka liikmesriigi kohaldatud kohtlemisega, saab vaidluse kokkuleppe teel lahendada liikmesriigi nõusolekul või komisjon võib kokkuleppe kasuks otsustada tingimusel, et see kokkulepe ei mõjuta kuidagi asjaomase liikmesriigi rahalist seisundit või eelarvet.

Rahalise vastutuse määruses on kehtestatud komisjoni kohustus teavitada vaidluse eri etappides Euroopa Parlamenti ja nõukogu, näiteks kui komisjon saab hagejalt taotluse konsultatsiooniks või teate, milles hageja väljendab oma kavatsust algatada vaidluse lahendamise menetlus.

2.Rahalise vastutuse määruse praegune kohaldamisala

Rahalise vastutuse määrust kohaldatakse investori ja riigi vaheliste vaidluste lahendamise menetluste suhtes, mis toimuvad nende lepingute kohaselt, mille osaline on EL. Kuni selliste lepingute ratifitseerimise ja jõustumiseni, mis sisaldavad investori ja riigi vaheliste vaidluste lahendamise mehhanismi, nt kahepoolsed lepingud Kanada (CETA), Singapuri ja Vietnamiga, kohaldatakse praegu rahalise vastutuse määrust tegelikult üksnes selliste investori ja riigi vaheliste vaidluste lahendamise juhtumite suhtes, mis on ELi vastu algatatud energiaharta lepingu kohaselt. Liit on olnud energiaharta lepingu osaline alates selle ratifitseerimisest 1998. aastal.

3.Energiaharta lepingu kohaselt liidu vastu algatatud juhtumid

Seni on energiaharta lepingu alusel liidu vastu algatatud üks investeeringuvaidluse lahendamise menetlus. Samuti on liit saanud energiaharta lepingu artikli 26 kohaselt mõned taotlused konsultatsioonideks, mis pole seni ametliku kohtuvaidluseni jõudnud. Kõiki neid menetlusi on üksikasjalikumalt kirjeldatud allpool.

a.Ettevõtjate Prosisa ja Risteel Corporation nõuded seoses Hispaania taastuvenergia toetuskavaga (2015)

2015. aastal sai komisjon kaks energiaharta lepingu artikli 26 kohast taotlust konsultatsioonideks: Šveitsi ettevõtjalt Prosisa AG ja Madalmaade ettevõtjalt Risteel Corporation BV. Komisjon teavitas Euroopa Parlamenti ja nõukogu rahalise vastutuse määruse artiklite 4 ja 7 kohaselt 7. oktoobril 2015.

Mõlemad ettevõtjad olid investeerinud Hispaania territooriumil päikese- ja tuuleenergia sektorisse ning taastuvenergia tootmisesse biomassi abil ning nende nõuded olid seotud Hispaania otsusega muuta taastuvenergia toetuskava. Ettevõtjad olid paralleelselt algatanud menetluse ka Hispaania suhtes. Peamiselt väitsid nad, et komisjon on rikkunud energiaharta lepingu artiklis 10 sätestatud õiglase ja erapooletu kohtlemise nõuet, astudes energiaharta lepingu kohaselt moodustatud vahekohtute menetlusse ning väites, et ELi liikmesriigi ja muu ELi liikmesriigi investori vahelistes suhetes energiaharta lepingut ei kohaldata.