[pic] | EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON |

Brüssel 15.9.2008

KOM(2008) 552 lõplik

KOMISJONI ARUANNNE NÕUKOGULE

kooskõlas nõukogu direktiivi 2003/48/EÜ (hoiuste intresside maksustamise kohta) artikliga 18 {SEK(2008) 2420}

KOMISJONI ARUANNNE NÕUKOGULE

kooskõlas nõukogu direktiivi 2003/48/EÜ (hoiuste intresside maksustamise kohta) artikliga 18

Sissejuhatus

Nõukogu 3. juuni 2003. aasta direktiivi 2003/48/EÜ (hoiuste intresside maksustamise kohta, edaspidi „direktiiv”) artiklis 18 on sätestatud: „Komisjon esitab nõukogule iga kolme aasta järel aruande käesoleva direktiivi toimimise kohta. Nende aruannete põhjal teeb komisjon nõukogule vajalikud direktiivi muudatusettepanekud, mis aitaksid paremini tagada hoiuste tegelikku maksustamist ja kõrvaldaksid ebasoovitavad konkurentsimoonutused.”

Käesolev esimene aruanne põhineb ELi liikmesriikide maksuametitega peetud konsultatsioonidel, nende poolt direktiivi kohaldamise esimese kahe aasta kohta esitatud andmetel ja 2007. aastal komisjoni loodud eksperdirühma arvamusel, et küsida nõu asjaomastelt ärisektoritelt, keda direktiiv mõjutab praegu või tõenäoliselt tulevikus. Üksikasjalikum teave asub aadressil:

http://ec.europa.eu/taxation_customs/taxation/personal_tax/savings_tax/savings_directive_review/index_en.htm

Aruandes käsitletakse direktiivi ülevõtmist ja rakendamist ning selles esitatakse majandusliku hindamise kokkuvõte (üksikasjad komisjoni talituste töödokumendis SEK(2008)2420) ja komisjoni nõuanne muudatuste vajaduse kohta.

1. DIREKTIIVI ÜLEVÕTMINE JA RAKENDAMINE

Kõik liikmesriigid on direktiivi üle võtnud ja alustanud ettenähtud kuupäevadest (st 1. juulist 2005 ning Bulgaaria ja Rumeenia 1. jaanuarist 2007) rakenduseeskirjade kohaldamist. Komisjon on siiani algatanud kaks direktiivi rakendamisega seotud rikkumismenetlust. Kahele asjaomasele liikmesriigile saadeti ametlik kiri, milles paluti neil esitada oma märkused. Üks juhtum on seotud artikli 4 lõike 3 puuduliku rakendamisega, mis võimaldab üksustel, mis on makseasutused vastavalt artikli 4 lõikele 2, lasta end käsitleda eurofondina (varem avatud investeerimisfond, UCITS)[1] direktiivi tähenduses. Teine juhtum hõlmab direktiivi kohaldamata jätmist, juhul kui tegelik tulusaaja ei ole liikmesriigi resident. Asjaomane liikmesriik leiab, et direktiiv ei ole kohaldatav, kui tegelik tulusaaja on oma asukohaliikmesriigis maksust vabastatud. Komisjon sellist seisukohta ei jaga.

Komisjon on jälginud teabevahetust, kasutades OECD standardsel magnetvormingul põhinevat ühtset vormingut ja teabevahetuskanalit CCN-Mail 2. Teabevahetus toimus 2006. ja 2007. aastal õigeaegselt ja tehniliste probleemideta. Eelkõige esimesel aastal teatasid liikmesriigid siiski mõningatest raskustest maksukohustuslaste tuvastamisel, sest puudus teave nende maksukohustuslasena registreerimise numbri või sünniaja/-koha kohta. Komisjon muutis lihtsamaks mõningate statistiliste andmete esitamise ja korraldas kohtumisi, et maksuametid saaksid kogemusi vahetada.

2. MAJANDUSLIK HINDAMINE

Liikmesriikide andmed on kättesaadavad 2005. aasta teise poole ja 2006. aasta kohta. Pikemat ajavahemikku, sh direktiivi kasutuselevõtule eelnevat ajavahemikku käsitlevad andmed oleks võimaldanud selle mõju paremini hinnata.

2.1 Osalevatelt riikidelt saadud andmed

Seda liiki andmete kogumine ja edastamine on paljudele riikidele uudne ülesanne, mis võib olla põhjuseks, miks puuduvad eelkõige teabevahetust käsitlevad andmed. Lisaks ei ole veel kokku lepitud andmete käsitlemise määratlustes. Kõnealused asjaolud piiravad komisjoni analüüsivõimalusi.

Pole üllatav, et vastavalt artiklitele 8 ja 9 teavet vahetavad suurimad riigid esitavad ka suurimaid väärtusi. Ühendkuningriik teatas, et 1. juulist 2005 kuni 5. aprillini 2006 (maksuaasta lõpuni) tehti makseid 9,1 miljardi euro väärtuses.

Suurima osa kinnipeetavalt maksult 2005. ja 2006. aastal saadud tulust said Šveits ja Luksemburg, kes kogusid vastavalt 45 % ja 22 % kogutulust. 2005. ja 2006. maksuaastal said kinnipeetavalt maksult suurima tulu Saksamaa (192,7 miljonit eurot) ja Itaalia (112,9 miljonit eurot). Belgia sai rohkem kui 71 miljonit eurot, peamiselt Luksemburgilt (74 % kogutulust).

2.2 Andmeallikatelt saadud andmete tulemused

Rahvusvaheliste Arvelduste Pank (BIS) kogub andmeid umbes 40 aruandva riigi pankade välispositsioonide kohta. BIS on esitanud aruandvate riikide kahepoolseid piiriüleseid laene ja hoiuseid käsitlevad andmed 2000.-2007. aasta kohta, mis ei ole avalikult kättesaadavad (kahepoolsete andmete avaldamisest keeldusid ainult Singapur ja Aomen). Riigid jagati kolme kategooriasse: vastavalt direktiivile ja sellega seotud lepingutele kinnipeetavat maksu kohaldavad riigid, vastavalt kõnealustele õigusaktidele teavet vahetavad riigid ja kolmandad riigid. Vaatamata andmete struktuurilisele erinevusele vähenes kinnipeetavat maksu kohaldavate riikide osakaal koguhoiustes ajavahemikus 2003. aasta keskelt kuni 2005. keskpaigani 35,0 %-lt 29,3 %-le, kuid stabiliseerus pärast direktiivi kehtestamist. Teavet vahetavates riikides on pankade hoiuste suhe pankadest erinevate isikute[2] hoiustesse suurem ja pankadest erinevate isikute hoiuste osakaal on veidi vähenenud, kuigi see toimus enne direktiivi jõustumist.

Analüüsitud EUROSTATi andmed sisaldavad koondandmeid intressitulu kohta 20 ELi liikmesriigi tulusaajate lõikes aastatel 2000-2006. Ka siin ei näita analüüs olulist muutust pärast direktiivi rakendamist. Leibkondade intressitulude osakaal üksikisikute ja ettevõtete koguintressituludes on vähenenud, kuid peamiselt seetõttu, et suurenenud on finantsettevõtete intressitulud. Samuti on vähenenud intressitulu osakaal leibkondade kogutulus ning suurenenud on dividendide osakaal, kuigi see nähtus ilmnes juba 2000. aastal.

Euroopa fondide ja varahalduse assotsiatsiooni (European Fund and Asset Management Association) esitatud kättesaadavad 2002.-2007. aasta andmed eurofondide ja mitte- eurofondide[3] kohta näitavad, et nende osakaalud jäid samaks, olles vastavalt ligikaudu 78 % ja 22 %. Ainus märgatav muutus on eurofondide poolne võlakirjadesse investeerimise osakaalu järkjärguline vähenemine (29 %-lt 19,5 %-e) koguinvesteeringutest, peamiselt aktsiatesse investeerijate arvel. Ka see nähtus sai alguse enne direktiivi kasutuselevõttu.

3. VÕIMALIKUD TÄIENDUSED

Direktiiv on osutunud oma kohaldamisala piires tõhusaks. Sellel on ka kaudsemad mittemõõdetavad positiivsed tulemused, sest paranenud on maksukohustuslaste poolt intressitulu deklareerimise kohustuse täitmine. Läbivaatamismenetlus näitab siiski, et direktiivi praegune kohaldamisala ei ole nii lai, nagu taotleti nõukogu 2000. aasta 26. ja 27. novembri üksmeelsetes järeldustes.

Seetõttu toetab komisjon teatavaid muudatusi, mis käsitlevad järgmisi küsimusi:

tegelik tulusaaja;

makseasutuse määratlus;

direktiiviga juba sõnaselgelt hõlmatud finantsinstrumentidega samaväärsete instrumentide käsitlemine;

menetluslikud aspektid.

Allpool esitatud lahenduste analüüsi täiendavad komisjoni talituste töödokument SEK (2008)559 „Nõukogu direktiivi 2003/48/EÜ (hoiuste intresside maksustamise kohta) kohaldamisala täpsustamine” („CSWD 559”) ja muud sissejuhatuses nimetatud koduleheküljel kättsaadavad materjalid.

3.1 Tegelik tulusaaja ja maksed ELis ning väljaspool ELi asutatud ettevõtetele ja üksustele

Kooskõlas direktiivi lõppeesmärgiga käsitletakse artiklites 1 ja 2 ainult vahetult üksikisikutele, mitte juriidilistele isikutele ja üksustele tehtavaid intressimakseid. Ettenähtud kohaldamisala võib anda ELi residendist üksikisikutele võimaluse direktiivist mööda hiilida, kasutades vahendajana juriidilist isikut või üksust.

Nagu on selgitatud CSWD 559 jaos 2.1, ei oleks direktiivi valimatu kohaldamine kõigile teises liikmesriigis asutatud juriidilistele isikutele ja üksustele tehtud intressimaksete suhtes sobiv lahendus. Direktiivi lõppeesmärgi saavutamiseks on vajalik, et teada oleks nii tegelikuks tulusaajaks olev üksikisik kui ka tema asukohaliikmesriik. Lisaks ei oleks sellest kasu, kui ELi residendist üksikisik investeerib väljaspool ELi (võimalik, et riigis, kus intressitulu maksustatakse madalalt või ei maksustata) asutatud juriidilise isiku või üksuse vahendusel.

Tõhusam, direktiivi praeguse kohaldamisala ja lõppeesmärgiga kooskõlas olev lahendus oleks paluda makseasutustel (kui see ei ole ülemäära koormav) kasutada neile juba kättesaadavat teavet juriidilisele isikule või üksusele tehtud intressimaksete tegeliku tulusaaja (tegelike tulusaajate) kohta („läbivaatluse meetod”). See sarnaneb artikli 2 lõikes 2 sätestatud nõudega intresside suhtes, mida makstakse isikutele, kes teadaolevalt ei ole tegelikud tulusaajad. Kasulikud näitajad on nõuetekohase hoolsuse meetmed, mida rahandusasutused ja kutsealal töötajad on kohustatud ELis klientide suhtes rakendama, et võidelda rahapesuga.[4] Neis on sätestatud praktilised kriteeriumid, mida kõnealused asutused ja kutsealal töötajad peavad kasutama üksikisikust tulusaajate tuvastamiseks, kelle nimel ettevõte või muu juriidiline isik või üksus tehingu sooritab.

Tuleks siiski märkida, et kõnealused kriteeriumid ei ole alati asjakohased, et tuvastada tegelikku tulusaajat direktiivi tähenduses. Kui ELis asutatud ettevõtjad maksavad intresse teistele ettevõtjatele (juriidilistele isikutele ja üksustele), kes on samuti ELis asutatud ja kuuluvad seega määratluse „makseasutus” alla, tundub makseasutuste määratluse ja nende kohustuste selgitamine (vt jagu 3.2) usaldusväärsem ja proportsionaalsem lahendus, kui lihtsalt nõuetekohase hoolsuse meetmetel põhinev läbivaatluse meetod. Läbivaatluse meetodi valikulist kohaldamist võib siiski kaaluda intresside puhul, mida makstakse väljaspool ELi asuvates sihtjurisdiktsioonides asutatud juriidiliste isikute ja üksuste konkreetsetele kategooriatele, mida ELi residendist tegelikud tulusaajad võivad kasutada maksudest kõrvalehoidmiseks. Seetõttu tuleks direktiivile lisada kõnealuste jurisdiktsioonide ja vastavate juriidiliste isikute ja üksuste loetelu. Tuleks ette näha menetlused kõnealuse lisa kohandamiseks tekkivatele vajadustele.

Samaaegselt läbivaatluse meetodi valikulise kohaldamisega oleks otstarbekas selgitada, millised on ELi ettevõtjate kohustused juhul, kui nad on teadlikud, et väljaspool direktiivi (ja sellega seotud lepingute) territoriaalset kohaldamisala asutatud ettevõtjale makstud intresside saaja on isik, kes nende teada on ELi teise liikmesriigi resident ja keda saab käsitleda nende kliendina. See aitaks vältida rahandusasutuste rahvusvahelise võrgustiku (filiaalid, tütar-, sidus- ja valdusettevõtjad) väärkasutamist direktiivist (ja lepingutest) möödahiilimiseks.

3.2 Makseasutuse määratlus

Senised kogemused tõstatavad ka artiklis 4 sätestatud makseasutuse määratluse asjakohasuse küsimuse. Kuigi lõikes 1 sätestatud lai mõiste „ ettevõtja, kes maksab intresse või tagab intresside maksmise vahetult tegelikule tulusaajale ” on osutunud suhteliselt hästimõistetavaks ega vaja põhjalikumat muutmist, v.a kõnealuste makseasutuste kohustuste selgitamine intresside maksmisel väljaspool ELi asuvatele partneritele (vt jao 3.1 viimane lõik), tundub, et sama artikli lõigetes 2–5 kasutatud mõiste „vastuvõttev makseasutus” on põhjustanud rohkem ebamäärasust. Kuigi see on põhjustanud ELi ettevõtjatele kulusid, ei vasta kõik selle tulemused liikmesriikide ootustele. Mõned ettevõtjad, eelkõige pangad, on teinud ettepaneku kõnealusest mõistest loobuda.

Alternatiivsete mehhanismide puudumisel, mis hõlmavad ELis vahestruktuuridele intresside maksmist (nagu laiendatud läbivaatluse mehhanism, vt jao 3.1 kolmas lõik), julgustakse siiski üksikisikutest tegelikke tulusaajaid kasutama laialdaselt selliseid struktuure direktiivist möödahiilimiseks. Viimased maksudest kõrvalehoidumise juhtumid, millesse on segatud kolmandad riigid, kes juba teevad ELiga hoiuste maksustamise alast koostööd, on näidanud, et kui mõistet „vastuvõttev makseasutus” ei rakendata järjepidevalt, on võimalikud kuritarvitused ja moonutused. ELi tasandil reguleeritud investeerimisfondidele, mille tulusid võetakse arvesse direktiivi (artikli 6) tähenduses, võivad pakkuda kõlvatut konkurentsi vahendavad investeerimisstruktuurid, mis ei kuulu „tegelikult” artikli 4 lõikes 1 sätestatud makseasutuse peamõiste alla, sest nende tehtud maksed, isegi kui need on kogunenud võlakohustustega seotud investeeringutelt, ei ole õiguslikult intressimaksed.

Mõistest „vastuvõttev makseasutus” loobumise asemel teeb komisjon ettepaneku kõnealust mõistet selgitada, et tagada selle järjepidev kohaldamine. Võimalik lahendus oleks minna praeguselt lähenemisviisilt, mis keskendub eelneva etapi ettevõtjatele, kes maksavad intresse asjaomastele üksustele, üle lähenemisviisile, mis põhineb selliste vahestruktuuride positiivsel määratlusel, kellele pannakse kohustus tegutseda „vastuvõtva makseasutusena”.

Selline lähenemisviis ütleb selgelt, et kõnealused vahestruktuurid peavad kohaldama direktiivi sätteid, kui tegelik tulusaaja on ELi teise liikmesriigi residendist üksikisik. See on nii juhul, kui kõnealused struktuurid saavad artiklis 6 määratletud mis tahes intressimakseid mis tahes eelneva etapi ettevõtjalt , st mitte ainult teises liikmesriigis (artikli 4 lõike 2 viimane lause) või samas liikmesriigis (artikli 4 lõige 4), vaid ka väljaspool ELi asutatud ettevõtjalt . See parandaks direktiivi mõju ja kaitseks paremini ELis ja väljaspool ELi asutatud eelneva etapi ettevõtjate vahelist ausat konkurentsi.

Turumoonutuste vältimiseks peaks vastuvõtva makseasutustena tegutsevate struktuuride positiivne mõiste põhinema pigem sisulistel asjaoludel kui nende juriidilisel vormil. Otsustavaks kriteeriumiks ei tohiks olla see, kas tegemist on üksuse või ettevõttega või kas tegemist on juriidilise isikuga või mitte. Direktiivi eesmärki silmas pidades pooldab komisjon määratlust, mis hõlmab kõiki ettevõtteid ja üksusi, mille tulusid, sh artiklis 6 nimetatud tulusid, ei maksustata vastavalt otsese maksustamise eeskirjadele , mida kohaldatakse liikmesriigis, kus asub kõnealuse ettevõtte või üksuse peamine halduskeskus ja mida võib pidada tema asukohaks. Välja tuleks jätta ainult järgmised ettevõtted ja üksused:

artiklis 6 nimetatud investeerimisfondid;

pensionifondid ja elukindlustuslepingutega seotud varad;

üksnes heategevuslikul eesmärgil asutatud ettevõtted ja üksused.

Artikli 4 lõikega 3 ettenähtud võimalus taotleda kohtlemist artiklis 6 sätestatud investeerimisfondina jääks ainult neile ettevõtetele ja üksustele, kelle varasid või tulusid ei saa intressimakse saamise hetkel õiguslikult omistada ühelegi tegelikule tulusaajale. Kui nad seda võimalust ei kasuta, on nad kohustatud tegutsema „vastuvõtva makseasutusena” ja kohtlema tegelike tulusaajatena isikuid, kes on panustanud nende varadesse.

Direktiivile tuleks lisada positiivne loetelu, mis hõlmab kõigi liikmesriikide ettevõtete ja üksuste kategooriaid, mida käsitletakse vastuvõtvate makseasutustena, ja tuleks ette näha menetlused kõnealuse lisa kohandamiseks tekkivatele vajadustele. Artikli 4 lõike 2 viimases lauses (ja artikli 11 lõikes 5) sätestatud eelneva etapi ettevõtjate praegused kohustused säilitatakse ainult intressimaksete suhtes, mis tehakse neile teise liikmesriigi ettevõtetele ja üksustele, mis kuuluvad nende asukohaliikmesriiki arvesse võttes kõnealusesse positiivsesse loetellu. Loetelu oleks liikmesriikidele, mille residendid mõistele „vastuvõttev makseasutus” vastavad ettevõtted ja üksused on, siiski üksnes soovitusliku väärtusega: kõnealused liikmesriigid peaksid võtma vajalikke meetmeid tagamaks, et oma kohustusi täidavad kõik sellised ettevõtted ja üksused sõltumata sellest, kas nad kuuluvad positiivsesse loetellu ja sõltumata välisriigi eelneva etapi ettevõtjatelt tegelikult saadud teabest.

3.3 Kohaldamisalasse kuuluv tulu

Kooskõlas direktiivi pealkirja ja preambuliga on selle peamine eesmärk tagada hoiustelt intressidena saadava sellise tulu maksustamine, mis on kõigis liikmesriikides maksustatav üsna ühtsete kriteeriumide alusel. Direktiivi sisu käsitlevate nõukogu 26. ja 27. novembri 2000. aasta järelduste vastuvõtmisega mööndi tegelikult, et intressimakse ametliku määratluse juurde jäämine ei oleks tõhus ja tooks kaasa võlakohustustega seotud otseste ja kaudsete investeeringute vahelise konkurentsi soovimatuid moonutusi. Lisaks direktiivi artikli 6 lõike 1 punktidele a ja b, kus intress on määratletud kooskõlas OECD tulu- ja kapitalimaksu näidiskonventsiooni artikliga 11 võlakohustustelt saadud tuluna, otsustati seetõttu määratlust laiendada ka intressitulule, mis on saadud mõne investeerimisfondi vahendusel (artikli 6 lõike 1 punktid c ja d).

Alates direktiivi kohaldamisest 2005. aastal oli ilmne, et tuleb teha täiendavaid täpsustusi, et võtta arvesse hoiusetoodete ja investorite käitumise muutumist. Aja jooksul on muutunud ka riiklikud maksusüsteemid, et käsitleda uuenduslikest toodetest saadavat tulu sarnaselt võlakohustustega seotud intressidega.

Esialgse kavatsusega jätta kõik uuenduslikud finantstooted direktiivi kohaldamisalast välja (majandus- ja rahandusküsimuste nõukogu 1999. aasta mai ja 2000. aasta novembri järeldused) kaasnes sõnaselge kinnitus, et kõnealust küsimust tuleks direktiivi esimesel läbivaatamisel uuesti uurida. On vaja selgust, millised finantsinstrumendid tuleks lülitada direktiivi kohaldamisalasse, ning järjepidevaid ja lihtsaid lahendusi. Eesmärgiks peaks olema määratluse leidmine, mis hõlmaks kõiki võlakohustustega samaväärseid väärtpabereid, et tagada direktiivi tõhusus muutuvas keskkonnas ja vältida turumoonutusi.

Asjaomaste instrumentide lisamine direktiivile ei tundu teostatav. Selle asemel tuleks kriteeriumid lülitada artikli 6 lõikesse 1, et makseasutustel oleks võimalik teha kindlaks, millised instrumendid kuuluvad direktiivi kohaldamisalasse. Kuna makseasutustele ei ole sageli teada instrumentide tehnilised omadused, näiteks nende ülesehitus või nende toimimise ja võlakohustuste vaheline seos, peaksid praktilised kriteeriumid, mille eesmärk on laiendada direktiivi kohaldamisala võlakohustustega samaväärsetele väärtpaberitele, pigem viitama sellele, kuidas investorid asjaomaseid väärtpabereid hindavad. Võib arvata, et üksikinvestor hindab võlakohustusega samaväärsena neid väärtpabereid, millega seotud risk on tutvustuse või muu makseasutuse poolt investoritele esitatava kohustusliku teabe alusel teada ning ei ole võlakohustustega seotud riskist suurem. Selle tulemusel lisanduvad direktiivi kohaldamisalasse kõik tulud, mis on saadud väärtpaberitest, mille kapital on täielikult või peaaegu täielikult kaitstud ja tulem eelnevalt määratletud, võttes arvesse, et kõnealused väärtpaberid, kuigi investori seisukohalt põhimõtteliselt võlakohustustega samaväärsed, ei pea koosnema võlakohustustest, vaid võivad põhineda näiteks aktsiatulul.

Samaaegselt uuenduslike finantstoodete läbivaatamisega tuleks kaaluda intressimakse praeguse määratluse muid täpsustusi seoses investeerimisfondidega, mis tehnilise määratluse järgi on eurofondid (direktiivi artikli 6 lõike 1 punktid c ja d).

Seoses ELis asutatud avatud investeerimisfondidega hõlmab direktiivi artikkel 6 praegu sõnaselgelt ainult eurofondide kaudu saadud tulusid (vt 1. joonealune märkus). Muid avatud investeerimisfonde, mis on tunnustatud liikmesriigi riikliku korra kohaselt ja mis ei ole eurofondid, direktiiv täielikult ei hõlma. Neid käsitletakse erinevalt, sõltuvalt sellest, kas tegemist on juriidilisest isikust mitte- eurofondiga (juriidiliste õigustega) või juriidiliste õigusteta mitte-eurofondiga, (juriidiliste õigusteta või lepinguline fond või usaldusühingu vormis asutatud fond). Esimeste suhtes direktiivis sätestatud kohustused ei kehti, samas kui juriidiliste õigusteta mitte-eurofondid peavad direktiivi kohaldama „vastuvõtva makseasutustena” (artikli 4 lõige 2). Tulemuseks on see, et eurofonde ja juriidiliste õigusteta mitte-eurofonde koheldakse juriidilisest isikust mitte-eurofondidest erinevalt. Selline investeerimisfondide erinevate kategooriate erinev maksustamine ELis ei ole siseturu huvides ja see ei olnud ka direktiivi sisu määratlevate majandus- ja rahandusküsimuste nõukogu 2000. aasta novembri järelduste eesmärk. See õigustaks direktiivi artikli 6 lõike 1 punktide c ja d muutmist, et asendada viide direktiivile 85/611/EMÜ viitega äriühingu registreerimisele mis tahes liikmesriigis. Kõik avatud investeerimisfondid, millele saaks laiendada direktiivi kohaldamisala, tuleks siiski hoolikalt tuvastada ja määratleda ning uurida tuleks sellise laiendamise praktilisi tagajärgi.

Seoses väljaspool ELi asutatud fondidega ei ole praegu selge, kas mõiste „väljaspool […] territooriumi asutatud eurofondid” hõlmab kõiki investeerimisfonde, sõltumata kohaldatavatest eeskirjadest ja sellest, kuidas investorid neid hindavad. Sobivaks lahenduseks oleks kõnealuse määratluse täpsustamine vastavalt kriteeriumidele, mida saaksid kohaldada väljaspool ELi asuvad riigid ja mis tagaksid, et kõnealuste fondide kaudu suunatavat intressitulu võetakse nõuetekohaselt arvesse, sõltumata nende geograafilisest asukohast. Olemasolev OECD määratlus „avatud investeerimisfond või -kava” on hea alus artikli 6 võimalikuks muutmiseks, sest see hõlmab kõiki ühiseid investeerimisvahendeid, sõltumata nende õiguslikust vormist, ning on lihtne ja piisavalt lai, et vähendada möödahiilimise ohtu.

Mõned liikmesriigid on teinud ettepaneku laiendada direktiivi kohaldamisala radikaalsemalt igasugusele investeerimisest saadavale tulule, kuid seda seisukohta praegu laialdaselt ei toetata. Dokumendis CSWD 559 selgitatud põhjustel ei tarvitse käesolev direktiiv olla sobivaim raamistik, et parandada maksuametite vahelist koostööd seoses sellistest dividendidest ja spekulatiivsetest finantsinstrumentidest saadava kapitalituluga, mis ei paku kindlat kapitalikaitset. Ainult teabevahetusel põhinevad lahendused tunduvad sobivamad, et vältida kahekordset maksustamist ja maksudest kõrvalehoidmist seoses elukindlustuslepingute ja pensionitega. Kuni sellised üksnes teabevahetusel põhinevad lahendused hakkavad liikmesriikide vahel täielikult toimima, tuleks siiski kaaluda üleminekusätteid, millega laiendatakse direktiivi kohaldamisala vähemalt tulule elukindlustuslepingutest, mis ei kata olulisi biomeetrilisi riske ja piirduvad rangelt võlakohustustega seotud tuluga või sellega samaväärse tuluga, mis on sätestatud artiklis 6, ja mille omadused (eelkõige likviidsus) võimaldavad neid turustada investeerimisfondide asendustoodetena.

3.4. Muud täpsustused

On ka menetlusvaldkondi, kus kogemuste põhjal oleks soovitav direktiivi täiustada, et muuta see tõhusamaks. Need on seotud järgnevaga:

- tegelike tulusaajate tuvastamine (artikkel 3);- intressimakse määratlemise menetluslikud aspektid (artikkel 6);- makseasutuse edastatav teave (artikkel 8);- erandid kinnipeetava maksu menetlusest (artikkel 13); ja- mõned artikli 18 (läbivaatamine) täiendused seoses liikmesriikidelt saadavate statistiliste andmetega.

Seoses artikliga 3 on soovitav teha kolm täpsustust. Esimesega tuleks tagada tegeliku tulusaaja alalist aadressi käsitleva teabe regulaarne ajakohastamine, et määratleda tema elukoht direktiivi tähenduses; paludes makseasutustel edastada „neile parim makse kuupäeval kättesaadav teave”. See hõlmaks rahapesuga võitlemiseks nõutavat teavet või muid tõendeid, milles liikmesriigid lepivad kokku konsulteerimise käigus. Teiseks tuleks makseasutustele panna kohustus asendada kõnealune „alalise aadressi” miinimumnõue lähenemisviisiga, mis põhineb ametlikul tõendil konkreetse riigi maksukohustuslaseks olemise kohta, kui tegelik tulusaaja on sellise tõendi vabatahtlikult makseasutusele esitanud kas direktiivi kohaselt või muul eesmärgil. Kolmandaks tuleks täpsustada tingimusi, mille kohaselt makseasutus nõuab tegelikelt tulusaajatelt maksukohustuslasena registreerimise numbri esitamist, lisades direktiivile liikmesriikide loetelu, mis annavad oma elanikele maksukohustuslasena registreerimise numbri, ja ametlikud dokumendid, millele maksukohustuslasena registreerimise number on märgitud (ja vigade vältimiseks maksukohustuslasena registreerimise numbri vorming).

Artikli 6 tähelepanu vääriv menetluslik aspekt on küsimus, kuidas luua tingimused asukohamaa reegli usaldusväärseks kohaldamiseks. See on vajalik, et makseasutused saaksid kohaldada direktiivi teistes riikides asutatud investeerimisfondidest saadud tulu suhtes. Kõik eeskirjad, mis liikmesriik on oma äriühingute suhtes vastu võtnud, peaksid olema teisele liikmesriigile siduvad. Suurema järjepidevuse saavutamiseks tuleks kokku leppida äriühingu varade hindamise kriteeriumites. Direktiivile tuleks lisada usaldusväärsete andmeesitajate loetelu ning ette näha selle ajakohastamise menetlus. Kõnealused andmeesitajad peaksid eelkõige suutma tagada väljaspool ELi asutatud äriühinguid käsitlevate andmete usaldusväärsuse.

Artiklisse 8 oleks soovitav teha kaks täpsustust. Esiteks tuleks praeguse ühiskontode ja jagatud tegeliku tulusaaja seisundiga seotud ebakindluse kõrvaldamiseks nõuda makseasutustelt teatud täiendava teabe esitamist makse omaduste kohta (kas teatatud summa on täissumma, tegelikule tulusaajale makstav tegelik summa või võrdne osa). Teiseks on soovitatav loobuda artikli 8 lõikes 2 sätestatud praegustest piirangutest, mis ei kohusta liikmesriike eristama makse intressiosa summat võlakohustuste või eurofondi osade müügist, väljamaksmisest või tagasiostmisest saadud laekumiste kogusummast. Selliste üksikasjade puudumine vähendab vahetatava teabe väärtust ja suurendab tegeliku tulusaaja asukohariigi halduskoormust nii, et see ei ole proportsioonis makseasutuse ja tema asukohariigi koormusega üksikasjade esitamisel. Samuti muudab see raskemaks direktiivi tõhususe mõõtmise.

Seoses artikliga 13 teeb komisjon nõukogule ettepaneku uurida, kas saaks loobuda tegeliku tulusaaja esitatud tõendi alusel erandi tegemisest kinnipeetava maksu menetlemisel. Kõnealuse menetlusega antakse tegeliku tulusaaja asukohariigile vähem andmeid ja on tema jaoks vähem praktiline, kui teabe vabatahtliku avalikustamise ja vahetamise alternatiivne menetlus. Kõnealuse teise menetluse kohustusliku kohaldamisega makseasutuse asukohariigi maksuametile pandav täiendav koormus tundub õigustatud. Lisaks võib tõendimenetluse kohaldamine tõstatada küsimuse vastavusest kapitali vaba liikumise põhimõttele, näiteks seetõttu, et ELi kodanikul, kes on maksukohustuslane väljaspool ELi, on raske vältida kinnipeetava maksu tasumist, mida ei krediteerita ega tagastata.

Lõpetuseks võiks artiklit 18 täiendada liikmesriikide kohustusega jagada omavahel ja komisjoniga õigeaegselt mõningaid peamisi statistilisi andmeid, et direktiivi tõhusust oleks võimalik terviklikult mõõta. Selleks võiks makseasutustele sätestada mõned täiendavad, kuid proportsionaalsed kohustused anda maksuametitele rohkem teavet (näiteks direktiivi kohaselt kinnipeetava maksu kohustuslaseks olevate tegelike tulusaajate arv).

[1] Kooskõlas direktiiviga 85/611/EMÜ tunnustatud eurofondid (direktiivis avatud investeerimisfondid).

[2] Käesolevaga tähistatakse mõistega „pank” panga hoiuseid ja „pankadest erinev isik” teiste isikute, sh eraisikute ja ettevõtete hoiuseid.

[3] muud kui eurofondid (direktiivis avatud investeerimisfondid, mis ei ole volitatud) vastavalt direktiivile 85/611/EMÜ.

[4] Euroopa Parlamendi ja nõukogu 26. oktoobri 2005. aasta direktiiv 2005/60/EÜ rahandussüsteemi rahapesu ja terrorismi rahastamise eesmärgil kasutamise vältimise kohta.