KOMISJONI ARUANNE EUROOPA PARLAMENDILE, NÕUKOGULE, EUROOPA MAJANDUS- JA SOTSIAALKOMITEELE NING REGIOONIDE KOMITEELE

Euroopa merluusi ja norra salehomaari varude taastamiskava kohaldamine

LÜHIÜLEVAADE

Nõukogu määrusega (EÜ) nr 2166/2005 on kehtestatud meetmed Kantaabria mere ja Pürenee poolsaare läänerannikuvete merluusi ja norra salehomaari varude taastamiseks. Kõnealuse taastamiskava eesmärk on jõuda kümne aasta jooksul merluusi kudekarja 35 000-tonnise biomassini ja vähendada kalastussuremust tasemeni F=0,27. Norra salehomaari puhul on eesmärk varude taastamine ohututes bioloogilistes piirides kümne aasta jooksul. Kõnealuse kava põhieesmärgid on kalastussuremuse iga-aastane vähendamine 10 % ja lubatud kogupüügi (TAC) aastastele kõikumistele kehtestatud 15 % piirang. Viimastel aastatel on merluusi kudekarja biomass suurenenud peamiselt erakorraliste keskkonna- ja bioloogiliste tegurite tõttu. Teadlaste hinnangul on kalastussuremus siiski veel liiga suur ning lubatud kogupüüki on ületatud, mille põhjal võib oletada, et kõnealust kava ei ole tõhusalt rakendatud.

1. SISSEJUHATUS

Merluus ( Merluccius merluccius ) on Pürenee poolsaare Atlandi ookeani äärsel rannikul kalastavate laevade jaoks üks tähtsamaid sihtliike. Selle liigi levikuala hõlmab Pürenee poolsaare Atlandi ookeani äärset rannikut ulatuses, mis vastab Rahvusvahelise Mereuurimise Nõukogu (ICES) rajoonidele VIIIc ja IXa. Varasematel aastatel saagid vähenesid, langedes 1970. aastate alguse 30 000 tonnilt minimaalse 6 700 tonnini 2002. aastal, kuid suurenesid seejärel 16 000 tonnini 2008. aastal. ICES liigitas 2003. aastal kõnealuse kalavaru bioloogiliselt ohututest piiridest väljaspool olevaks ja soovitas võtta kasutusele biomassi taastamise kava. Seepärast kehtestas Euroopa Liit 2006. aastal varude taastamiskava. Nõukogu määrus (EÜ) nr 2166/2005, millega kehtestatakse meetmed Kantaabria mere ja Pürenee poolsaare läänerannikuvete merluusi ja norra salehomaari ( Nephrops norvegicus ) varude taastamiseks ning muudetakse määruse (EÜ) nr 850/98 (kalavarude kaitsest noorte mereorganismide kaitseks võetud tehniliste meetmete kaudu) teatavaid sätteid, jõustus 2006. aasta jaanuaris.

Eespool osutatud taastamiskava eesmärk on saavutada 10 aasta jooksul kudekarja biomassiks üle 35 000 tonni ja vähendada kalastussuremust tasemeni F[1]= 0,27. Norra salehomaari puhul on eesmärk varude taastamine ohututes bioloogilistes piirides kümne aasta jooksul. Kõnealuse kava põhielemendid on kalastussuremuse iga-aastane vähendamine 10 % ja lubatud kogupüügi aastastele kõikumistele kehtestatud 15 % piirang vastavalt kalanduse teadus-, tehnika- ja majanduskomitee (STECF) ja ICESi asjakohastele teaduslikele nõuannetele.

Euroopa merluusi ja norra salehomaari püügil osalevad laevad peavad järgima püügikoormuse piiranguid,[2] mis on sätestatud iga-aastaste kalapüügivõimaluste kehtestamist käsitlevate nõukogu määruste IIB lisas. Kõnealuste püügikoormusi käsitlevate sätete kohaselt peab selliste vähemalt 10 m pikkuste ELi laevade, mille pardal on kindlaksmääratud püügivahendid (traalid, ankurdatud põhjanoodad ja samalaadsed püügivahendid, mille võrgusilma suurus on vähemalt 32 mm, ja nakkevõrgud, mille võrgusilma suurus on vähemalt 60 mm, ja põhjaõngejadad) ning mis on andmete kohaselt lossinud kokku vähemalt 5 tonni merluusi ja/või 2,5 tonni norra salehomaari, tegevus piirduma maksimaalse merepäevade arvuga. Seda maksimaalset päevade arvu kohandatakse igal aastal samas proportsioonis kui iga-aastast kalastussuremust, mis on ICESi ja STECFi hinnangute kohaselt kooskõlas kava rakendamisega. Alates 2005. aastast on püügikoormuse reguleerimise kavaga kehtestatud maksimaalse merepäevade arvu vähendamine igal aastal 10 %.

2. Käesoleva aruande alus

Käesolevas aruandes järgitakse nõukogu määruse (EÜ) nr 2166/2005 artiklis 16 sätestatud nõudeid, kus on märgitud, et komisjon peaks 17. jaanuariks 2010 esitama Euroopa Parlamendile ja nõukogule aruande, milles esitatakse kõnealuste varude taastamiskava kohaldamisega seotud järeldused, sealhulgas nimetatud kavaga seonduvad olemasolevad sotsiaal-majanduslikud andmed.

Käesolev aruanne põhineb peamiselt 2010. aasta oktoobris STECFi juhtimiseesmärkide ja strateegia allrühma koostatud hindamisuuringule (SGMOS 10-06), mis kinnitati STECFi 35. täiskogu istungil novembris 2010. Arvesse võeti ka muid andmeid, nagu ICESilt ja STECFilt hiljuti saadud teaduslikku ja tehnilist teavet ning ELi liikmesriikides püügikoormuse reguleerimise korda käsitleva uuringu järeldusi.

STECFi 2010. aasta oktoobri hinnangus euroopa merluusi ja norra salehomaari varude taastamiskava kohta järgitakse mitme sellega seotud teaduskohtumise järeldusi, nimelt i) ICESi 2010. aasta veebruaris toimunud kriteeriumite hindamine, millega kinnitati merluusivarude bioloogilise seisundi hindamise uus metoodika; ii) STECFi juunis 2010 toimunud koosolek, millel määrati kindlaks rida toiminguid kõnealuse kava hindamise ettevalmistamiseks;

Hispaania, Portugal ja oluliselt vähemal määral Prantsusmaa on kolm liikmesriiki,[3] kes on seotud euroopa merluusi ja norra salehomaari püügiga Kantaabria meres ja Pürenee poolsaare lääneranniku vetes. Seda arvesse võttes olid Hispaania ja Portugali andmed hädavajalikud, et STECFi ja ICESi teadlastel oleks võimalik teha järeldusi ja anda soovitusi seoses mitmesuguste antud hinnangutega. Komisjon palus nii 2009. kui ka 2010. aastal asjaomastel liikmesriikidel anda üksikasjalikku teavet saagi, püügikoormuse ja sotsiaalmajanduslike andmete kohta, et kasutada seda teaduslikul eesmärgil. Piisava kvaliteediga andmed esitati komisjonile ja STECFile siiski alles 2010. aasta teisel poolel.

3. BIOLOOGILISED KAALUTLUSED

4. Euroopa merluus

Euroopa merluus on Atlandi ookeani kirdeosa vete põhjalähedastest kaladest üks tähtsamaid röövkalu, kes toitub peamiselt põhjaputassuust ( Micromesistius poutassou ), stauriidist ( Trachurus spp.) ja mitmesugustest heeringalistest. Euroopa merluusi asuala on Pürenee poolsaare Atlandi ookeani äärne rannikuala, mis vastab ICES rajoonidele VIIIc ja IXa. Ehkki Atlandi ookeani ja Vahemere Euroopa merluusi peetakse bioloogiliste erinevuste tõttu tavaliselt eri kalavarudeks, ei ole selgeid tõendeid mitme merluusipopulatsiooni olemasolu kohta Atlandi ookeani kirdeosa vetes. Ilmselt toimub lõuna- ja põhjapoolsete merluusivarude vahel teatav siire.

ICESi hinnangud euroopa merluusi varude kohta 2010. aastal näitavad, et kavakohast kalastussuremuse oodatud vähenemist ei saavutatud, see on jäänud liiga suureks ja on ICESi hinnangute kohaselt praegu umbes 0,74 (joonis 1). Kudekarja biomass (SSB) suurenes 12 700 tonnilt 2006. aastal 21 500 tonnile 2010. aastal, see saavutati peamiselt tugeva suurusklassi arvel (umbes 61 % suurem aastate 1982–2010 keskmisest), mis täiendas varusid 2007. aastal (joonis 1).

Joonis 1 – euroopa merluusi püügi, lossimise, varude juurdekasvu, kalastussuremuse ja kudekarja biomassi muutused aastatel 1982–2010.

[pic]

Allikas: ICESi nõuanne 2010, 7. raamat, punkt 7.4.1.

Merluusivarude juurdekasvu[4] näitajad on seotud nii keskkonnaalaste kui ka bioloogiliste teguritega. Varude juurdekasv on suur keskmiste okeanograafiliste näitajate puhul ning väike äärmuslikes olukordades. Bioloogiliselt kompenseeritakse kalavaru struktuuri muutust vanuse/suuruse muutusena täisealisuse saavutamisel, kuna suurte kalade hävimist saab kompenseerida suureneva juurdekasvuga. Sellest seisukohast vaadatuna on asjaolu, et varude juurdekasv on olnud hea, vaatamata kudekarja väga väikesele biomassile, pikaajalisest ülepüügist tulenev kompenseeriv nähtus. Teadlased peavad seda ebaharilikuks ja ootamatuks.

Kõnealuse kava eesmärk on saavutada 2015. aastaks kudekarja biomassiks 35 000 tonni, mis võrdub ennetusliku biomassiga, ning kalastussuremuseks F=0,27, vastavalt teadlaste hinnangutele 2004. aastal. Kuid bioloogiline simulatsioon näitab siiski, et eesmärki F=0,27 ei saavutata enne 2018. aastat, isegi kui kava rakendatakse alates 2011. aastast täielikult. Selleks et saavutada kalastussuremuse eesmärk 2015. aastaks, on vaja järsemalt vähendada kalastussuremust ja veelgi rohkem piirata lubatud kogupüüki. ELi eesmärk on saavutada mõlema kalavaru maksimaalne jätkusuutlik saagikus 2015. aastaks, nagu lepiti kokku säästva arengu tippkohtumisel Johannesburgis 2002. aastal.

Kui kava rakendamine ikkagi ei õnnestu, võib kalastussuremuse eesmärk STECFi arvamuse kohaselt jääda saavutamata ka siis, kui koostatakse muudetud kava ja/või kehtestatakse uus püügikoormuse reguleerimise kava.

Biomassi eesmärki silmas pidades lubavad praegused andmed kalavaru ja juurdekasvu kohta oletada, et ohutud bioloogilised piirid võivad eeldada palju väiksemat biomassi taset, kui eelnevate hinnangute kohaselt on arvatud. Võttes siiski arvesse biomatemaatilises mudelis kasutatud ebakindlaid andmeid, tuleb biomassi tasemeid tõlgendada teatava ettevaatlikkusega.

5. Norra salehomaar

Norra salehomaar on uruliik, kes elab mudases merepõhjas mandrilaval ja selle ülemisel nõlval. Norra salehomaari levikuala määrab ära pigem merepõhja pinnasetüüp ja mere temperatuur kui sügavus. See liik levib sobiva toitekeskkonnaga kohtades lapitekki meenutava mustrina lappide kaupa, mida teadlased nimetavad funktsionaalseteks üksusteks (FU). Norra salehomaari varud neis iseseisvates FU-des on sageli erinevas bioloogilises seisukorras ning nõuavad eri majandamismeetmeid.

Norra salehomaari varud Kantaabria mere üksustes FU 25 ja FU 31 ning Pürenee poolsaare lääneranniku vete üksustes FU 26–27 olid oluliselt kahjustatud juba kava väljatöötamise alguses ega ole seejärel paranenud. ICES soovitas kõnealuse nelja FU puhul nullpüüki enne majandamiskava vastuvõtmist ja ka selle rakendamise jooksul. Püük on seega mõjutanud kõnealuste varude olukorda negatiivselt.

Pürenee poolsaare edelaranniku ja Cádizi lahe üksustes FU 28–29 ja FU 30 on püügikoormust vähendatud peamiselt muudatuste kaudu kõnealuse püügiga tegeleva laevastiku (Portugali vähilaadsete püüdmiseks ettenähtud laevastik ja Cádizi põhjalähedase püügiga tegelev segalaevastik) eesmärkides, mida põhjustas pigem roosa süvahännaku ( Parapenaeus longirostris ) arvukuse suurenemine kui kavakohane püügikoormuse vähendamine. Hinnanguliselt on FU 28–29 biomass suurenenud, kuid FU 30s on see ikka veel väga madalal tasemel. Üksustes FU 28–29 kahanesid kava rakendamise alguses üle 400-tonnised teatatud püügikogused 120 tonnile 2009. aastal, sest kõnealuste laevade püütav sihtliik muutus.

6. PÜÜGI KIRJELDUS

7. Euroopa merluus

Kantaabria meres ja Pürenee poolsaare lääneranniku vetes püüavad merluusi segapüügina peamiselt Hispaania ja Portugali laevad (traalid, nakkevõrkudega laevad, õngejadadega laevad, rannapüügilaevad).

Hispaania traallaevastik on üsna homogeenne ja kasutab peamiselt kaht püügivahendit: kaksiktraali ja põhjatraali. Merluusil on kõnealuste laevade lossitud saagis väike osa, kuna nende jaoks on tähtsad muud sihtliigid (nt merikuratlased ( Lophiidae ), megrimid ( Lepidorhombus spp.), norra salehomaar, põhjaputassuu, stauriid ja harilik makrell ( Scomber scombrus )). Rannapüügilaevad seevastu on väga mitmesugused ja kasutavad väga erinevaid püügivahendeid, nagu mõrrad, suured ja väikesed nakkevõrgud, õngejadad jne. Rannapüügilaevad püüavad sihtliigina erinevaid liike sõltuvalt kasutatavatest püügivahenditest. Merluusil on kõnealuste laevade saagis tähtis osa peamiselt sellepärast, et selle hind võib Pürenee poolsaare turgudel tõusta suhteliselt kõrgele.

Portugali laevad püüavad merluusi traalide ja rannapüügilaevadega segapüügina koos muude kalaliikide ja vähilaadsetega. Nende hulka kuuluvad stauriid, merikuratlased, megrimid, makrell, jaapani makrell ( Scomber japonicus ), põhjaputassuu, punakas aristiid ( Aristeus antennatus ), roosa süvahännak ja norra salehomaar. Kõnealune laevastik koosneb kahest erinevast osast – põhjalähedasi kalu püüdvast traallaevastikust (võrgusilma suurus 70 mm) ja vähilaadseid püüdvast traallaevastikust (võrgusilma suurus 55 mm).

8. Norra salehomaar

Biskaia lahes ja Pürenee poolsaare lääneranniku vetes püütakse norra salehomaari põhjatraaliga segapüügina. Püük toimub kogu aasta läbi, suurimad kogused lossitakse kevadel ja suvel. Norra salehomaari püütakse koos merluusi, merikuratlaste, megrimi, stauriidi, makrelli ja põhjaputassuuga. Kuna kõnealuses piirkonnas on põhjalähedane püük segapüük, mõjutavad kalavarude majandamise meetmed ka norra salehomaari varude kasutamist.

Portugali edela- ja lõunaranniku vetes (FU 28–29) moodustab homaaripüük väikese, kuid väärtusliku osa peamiselt põhjalähedasi kalaliike sihtliikidena püüdvate laevade kaaspüügis. Üksustes FU 28–29 püütakse vähilaadsete traalpüügil sihtliigina peamiselt süvavee vähilaadseid. Kõnealustel laevadel on luba püüda norra salehomaari traaliga, mille võrgusilma suurus on 70 mm, ja krevetti traaliga, mille noodapära võrgusilma suurus on 55 mm. Nende kahe kõnealuse liigi turuväärtus on erinev. Tulenevalt arvukusest püütakse kord üht kord teist liiki. Peamine sihtliik on roosa süvahännak, norra salehomaar on alternatiivliik.

Funktsionaalsetes üksustes 28 ja 29 on norra salehomaarile rakendatud püügikoormus ICESi hinnangul vähenenud peamiselt sellepärast, et see suunati ümber vähilaadseid püüdvate laevade teisele sihtliigile, roosale süvahännakule. ICESi hinnangu kohaselt on see vähendanud kõnealuste norra salehomaari varude kalastussuremust. Norra salehomaari osa kõigist lossitud kogustest vähenes 2006.–2009. aastal 44 % (0,23 %-lt 0,10 %-ni ).

9. PÜÜGIKOORMUSE REGULEERIMISE KORD

Euroopa merluusi ja norra salehomaari püügil osalevad laevad peavad järgima merepäevadena väljendatud püügipiiranguid, mis on sätestatud iga-aastasi kalapüügivõimalusi kehtestava nõukogu määruse IIB lisas, nagu on kirjeldatud eespool punktis 1.

Püügikoormuse lähtejoon kehtestati püügivahendite tüübi kohta laevastiku tegevuse põhjal 2003. aastal, mõõdetuna merel viibitud kW-päevadega. Püügikoormuse iga-aastase kohaldamise arvutamiseks kasutati kõnealuseid nominaalseid[5] koormusarve.

10. Püügikoormuse ja kalastussuremuse määra muutus

Kuna merluusi püütakse segapüügina ja teatavates laevastikusegmentides (nt traallaevad), võib see moodustada väikese osa nende kogupüügist, ei võimalda kõnealuste laevade tegutsemise piiramine maksimaalselt kasutada kõnealuse laevastiku püügipotentsiaali. Siiski on merluusi osa kõigist lossitud kogustest aastatel 2006–2009 suurenenud 46 % (7,5 %-lt 11 %-le), põhjuseks ilmselt merluusi suurem arvukus paaril viimasel aastal.

Kavaga ettenähtud püügikoormuse piirangute tagajärjel on näha üldise nominaalse püügikoormuse väikest langust aastate jooksul. Vaatamata iga-aastase nominaalse püügikoormuse vähendamisele võrdsete 10 %-liste etappidena, ei ole merluusi kalastussuremust õnnestunud tõhusalt vähendada ning see on jäänud liiga suureks, ICESi praeguse hinnangu kohaselt on see umbes 0,74, mis on 2,7 korda suurem soovitavast eesmärgist (joonis 1).

Samas on teaduslikele andmetele tuginedes alust eeldada, et lubatud kogupüüki võib olla ületatud kava kehtimise mitme aasta jooksul ning et saagi merre tagasi laskmise protsent on kõrge. ICESi hinnangu kohaselt ulatus lossimine 2009. aastal 19 200 tonnini ja püük 22 400 tonnini, mis on vastavalt 2,4 ja 2,8 korda rohkem kui 8 104-tonnine lubatud kogupüük. Kõnealused leiud vajavad täiendavat uurimist nii Euroopa Komisjonis kui ka asjaomastes liikmesriikides.

Merluusi eespool osutatud kõrget kalastussuremust võib selgitada järgmiselt.

11. On alust eeldada, et kõnealust meedet ei ole siiski tõhusalt rakendatud. Teaduslikest andmetest nähtub, et lubatud kogupüüki on tunduvalt ületatud. Osaliselt võib selle põhjuseks olla riiklike kontrollisüsteemide nõrkus. Alates 2006. aastast on komisjon mitu korda inspekteerinud nii Hispaania kui ka Portugali kontrollisüsteemi. Praegu uurib ja auditeerib komisjon Hispaania kontrollisüsteemi.

12. Püügikoormuse ebatõhus ja/või väär haldamine riiklikul tasandil. Näiteks on kontrollimääruse (EÜ) nr 1224/2009 artikli 26 lõikes 6 sätestatud: „Piirkonnas viibimise päev on mis tahes katkematu 24tunnine ajavahemik (või osa sellest), mille kestel kalalaev viibib antud geograafilises piirkonnas ega ole sadamas…”. See tähendab, et mis tahes osa päevast läheb arvesse terve päevana. Sellise arusaama alusel kehtestati 2003. aastal püügikoormuse lähtejoon kW-päevadena. Kuna uus kontrollimäärus jõustus alles hiljuti, 2010. aasta jaanuaris, siis eeldatakse, et päeva osi käsitlevaid eeskirju täideti oma äranägemisel.

13. Püügikoormust on üle kantud suurema püügimääraga laevadele. On avastatud püügikoormuse ülekandmist aktiivpüünistelt passiivpüünistele. Püügikoormust kW-päevades on üle kantud üks ühele, ehkki see ei ole sobiv ühik passiivpüüniste püügikoormuse mõõtmiseks. Mitmed passiivpüünised, näiteks nakkevõrgud, hoolimata nende suhteliselt väikesest panusest üldisesse püügikoormusesse kW-päevades, püüavad rohkem merluusi püügiühiku kohta, kui näiteks põhjalähedase püügiga tegelev laevastik, kellelt see püügikoormus on üle kantud. Suured võrgupikendused, mida pidevalt vees kasutatakse, põhjustavad pidevat suurt püügisurvet. Kui püügikoormus kantakse üle sama püügivahenditüübi piires, näiteks traalilt traalile püügitegevuse alalise lõpetamise alusel, võtavad laevastikku jäävad tõhusamad laevad üle püügikoormuse, mis varem kuulus vanametalliks lammutatavatele vähemtõhusatele laevadele.

14. Juhul kui püügikoormus (kW-päevades) kanti võrgulaevadelt kvoodi vastu (merluus tonnides) üle suure püügivõimsusega traallaevadele, mis püüavad sihtliigina peamiselt muid liike kui merluus, said need laevad rohkem püügikoormust, et jätkata muude liikide püüki, lastes merluusi vette tagasi, samas said võrgulaevad rohkem kvooti, et jätkata merluusipüüki madala püügikoormuse taseme juures väljendatuna kW-päevades.

15. Saagi vette tagasi laskmise kõrge tase tuleneb i) bioloogilistest põhjustest (st merluusi suurem arvukus), ii) seadusandlikest piirangutest (st kvoodi piirangud), iii) turunõudlusest (st merluusihinnad) või kasutatud püügivahendist ja laeva karakteristikutest.

16. Püügikoormust on kahandatud ja kohandatud nominaalselt (kW-päevad), võtmata arvesse tegelikku[6] püügikoormust, mis sõltub laeva karakteristikutest, püügivahenditest, tehnoloogilisest parandustest ja kalapüügitaktikast. See hõlmab võimalikke muudatusi kalastuskäitumises, kui laevad suunduvad nendele saadaoleva merluusikoguse suurendamisel eelistatavalt piirkonda, kus merluusi arvukus on suur, või hakkavad sagedamini kasutama püügivahendit, millega on võimalik püüda rohkem merluusi.

17. Püügikoormuse piirangud ei kehti kõigi laevade kohta. Nende laevade arvele, kelle kohta kehtivad püügikoormuse piirangud (st vähemalt 10 m pikkused laevad, mille pardal on kindlaksmääratud püügivahendid ning mis on püüdnud vähemalt 5 tonni merluusi) langeb merluusi kogupüügist 71 %. Ülejäänud laevad, mis püüavad 29 % merluusi lubatud kogupüügist, võivad suurendada oma püügikoormust piiranguteta. Teiselt poolt on alla 10-meetriste laevade püügikoormuse reguleerimise korra alt väljajätmine võib-olla suurendanud sellistesse laevadesse investeerimise atraktiivsust, mistõttu nende arv ja püügivõimsus on suurenenud. Püügikoormuse väiksematele laevadele ülemineku ulatuse kohta ei ole siiski mingit hinnangut antud. Nõukogu ei toetanud komisjoni algset ettepanekut piirata alla 10-meetrise üldpikkusega laevade tegevust.

18. Erinevusi võib esineda laeva ametlikult registreeritud mootorivõimsuse ning tegeliku, ilmselt suurendatud mootorivõimsuse vahel. Mootorivõimsuse registreerimine põhineb tootjate deklaratsioonil ning seda kontrollivad (ei tarvitse mõõta) mereohutuse ja sertifitseerimise eest vastutavad organisatsioonid.

19. Esialgne püügikoormuse lähtejoon (kW-päevades) kehtestati 2003. aastal laeva eelnenud tegevuse põhjal. Kui andmed aja jooksul paranesid, võis esialgne lähtejoon olla määratud ebareaalselt kõrgel tasemel. Sellepärast ei pruugi püügikoormuse piirangud olla kava rakendamise esimestel aastatel tõhusad.

20. KAVA MÕJU ÖKOSÜSTEEMILE JA SOTSIAAL-MAJANDUSLIK MÕJU

Eespool kirjeldatud puuduliku rakendamise tõttu ei ole kava teadlaste hinnangul avaldanud mingit mõju ökosüsteemile.

21. Kava sotsiaalmajanduslik mõju

STECFi teadlased kasutasid kalanduse andmekogumisraamistiku kaudu kogutud kättesaadavaid ametlikke andmeid, et välja arvutada iga laevastiku sõltuvus merluusipüügist, samuti meeskonna-, kütuse- ja muutuvad kulud protsendina lossitud merluusi koguväärtusest ja aastasest osast.

Kui taastamiskava oleks 2006. aastast alates täielikult rakendatud, siis oleks võrreldes praeguse olukorraga olnud 2010. aastal kalastussuremus allpool eesmärki (F=0,27), kudekarja biomass oleks olnud kolm korda suurem ning sissetulek kalapüügist ja tegevuskasum samuti kõrgem (joonis 2). See tähendab, et taastamiskava täielik rakendamine alates 2006. aastast oleks suurendanud ka puhaskasumit kogu perioodi vältel. Lisaks oleks pärast 2011. aastat kõigi segmentide puhaskasum olnud suurem, kui kava oleks rakendatud alates 2006. aastast.

Joonis 2 – kalastussuremuse, kudekarja massi (SSB), kasumina väljendatud toodangu ja tegevuskasumi võrdlev prognoos. Tume pidevjoon märgib kava täielikku täitmist alates 2006. aastast, punktiirjoon kava rakendamist alates 2011. aastast ning punktidega pidevjoon näitab trajektoore, mis on seotud F-iga, mis maksimeeriks praeguse puhaskasumi alates 2006. aastast (optimaalne-drastiline rakendamine).

[pic]

Allikas: STECF SGMOS 10-06 aruanne merluusi- ja homaarivarude majandamist piirkondades VIIIc ja IXa käsitleva mitmeaastase kava hinnangu kohta, oktoober 2010.

Neli aastat pärast kava jõustumist ei ole täheldatud mingit muutust laevastiku püügivõimsuses[7]. Ehkki laevastiku kasumit on mõjutanud merluusi- ja kütusehinna kõikumised, ei ole täheldatud laevastiku[8] olulist vähenemist.

22. JÄRELDUSED

On alust eeldada, et euroopa merluusi ja norra salehomaari varude majandamise kava ei ole olnud tõhus peamiselt rakendamise ebaõnnestumise tõttu. ICESi andmete põhjal oli 2010. aastal, neli aastat pärast kava rakendamist 2006. aastal, merluusi kalastussuremus peaaegu kolm korda suurem püstitatud eesmärgist (Fmax=0,27). Sellega seoses ei ole suudetud merluusi lubatud kogupüüki täielikult jõustada. ICESi teadlaste hinnangute kohaselt ületavad 2010. aastal lossitud kogused lubatud kogupüüki 2,2 korda. Kuna 2007. aastal oli kalavaru juurdekasv ebatavaliselt suur, tuleb selles näha kaotatud võimalust taastada merluusivaru jätkusuutlik tase ettenähtud ajavahemikus. Kui juurdekasv väheneb jälle varasema tasemeni, on vaja pikemat üleminekuperioodi või püügi järsemat vähendamist, et saavutada Fmsy aastaks 2015.

Püügikoormuse reguleerimise kord ei ole aidanud püügisurvet tõhusalt vähendada kummagi varu puhul. Kui reguleeritud püügivahendite nominaalne püügikoormus on kavakohaselt vähenenud, siis tegelik püügikoormus on suurenenud peamiselt nii püügikoormuse ülekandmise tõttu püügivahenditele, mis püüavad rohkem merluusi ühiku kohta, kui ka seetõttu, et märkimisväärse arvu laevade kohta ei kehti püügikoormuse piirangud. Norra salehomaari suhtes rakendatud püügikoormus on osaliselt vähenenud pigem seetõttu, et püügikoormus suunati ümber krevetipüügile, mitte kavaga ettenähtud püügikoormuse vähendamise tagajärjel.

Kava mitterakendamise tõttu ajavahemikul 2006–2010 vähenes praegune puhastulu 20 %, võrreldes sellega, kui kava oleks alates 2006. aastast täielikult rakendatud. Selleks et paremini mõista kõnealuse kava majanduslikke tulemusi, oleks vaja seda analüüsida rohkem konteksti arvesse võttes, eelkõige arvestades ka muid liike, mida asjaomased laevastikud on püüdnud sama või muu püügiga.

Kõnealuse kava võimaliku läbivaatamise[9] kontekstis, mis on ette nähtud 2011. aastal, tuleks kindlasti käsitleda praegust ebaõnnestumist kalastussuremuse eesmärgi saavutamisel. Kava rakendamise nende küsimuste kõrval, mis nõuavad kiiret lahendamist, tuleb parandada ka püügikoormuse reguleerimise korda. On asjakohane kehtestada püügikoormuse reguleerimise kord, kus võetakse arvesse püügiga tegelevaid, nii aktiiv- kui ka passiivpüüniseid kasutavaid laevastikusegmente, ning võimaluse korral laiendada püügikoormuse korra rakendamine Cádizi lahele ja ka väiksematele laevadele. Saagi vette tagasi laskmist tuleb põhjalikult hinnata, et määrata kindlaks selle koguseline mõju kalastussuremusele. Hooajaliste ja reaalajas püügikeeldude kehtestamine oleks samuti tõhus vahend püügisurve kontrolli all hoidmiseks, eriti kudemisaladel. Norra salehomaari varude majandamine funktsionaalsete ühikute alusel vastaks paremini iga ühiku vajadustele kaitsemeetmete järele. Muude liikide nagu merikuratlased kaasamine kõnealusesse kavasse oleks asjakohane, et minimeerida sellise segapüügi mõju teatavatele muudele kalavarudele. Kava eemärgi võib läbi vaadata uusimate teaduslike nõuannete põhjal.

[1] Kalastussuremus (F) on määr, mille võrra varusid vähendatakse kalapüügiga. See vastab ligikaudu iga-aastasele vähendamisprotsendile.

[2] ICES rajoonides VIIIc ja IXa, v.a Cádizi laht.

[3] Hispaaniale on eraldatud 64 % merluusi ja 41 % norra salehomaari lubatud kogupüügist (TAC). Portugalile on eraldatud 30 % merluusi ja 58 % norra salehomaari lubatud kogupüügist (TAC). Prantsusmaale on eraldatud 6 % merluusi ja 1 % norra salehomaari lubatud kogupüügist (TAC).

[4] Varude juurdekasv on uute kalade arv, mis lisandub kalavarude kasutatavale osale kalade kasvamise või väiksemate kalade migratsiooni tagajärjel.

[5] Nominaalne püügikoormus on püügiks kasutatava laeva ja püügivahendi tüübi kohta kindlaks määratud potentsiaalne püügikoormus. See sõltub registrisse kantud laevade karakteristikutest (kW-des) ja merel viibitud ajast.

[6] Tegelik püügikoormus sõltub laeva iseloomustavatest karakteristikutest ja kasutatavast tehnoloogiast, hõlmab mitte üksnes kW-des mõõdetavat mootorivõimsust, vaid ka laevakere omadusi, tekivarustust, elektroonikat, laeva juhtimisseadmeid, saagi käitlemist, laeva ja mootori vanust, püügivahendit ja püügitegevust (sh püügitaktika), mida peetakse kalastussuremusele kõige suuremat mõju avaldavaks teguriks.

[7] Püügivõimsus on maksimaalne võimalik põhivara (või püügivõimsus) kalanduses, mida kasutatakse maksimaalse tehnilise tõhususega teataval ajavahemikul, teatavates ressursi- ja turutingimustes.

[8] Laevade arvuna väljendatud osa kogu laevastikust.

[9] http://ec.europa.eu/governance/impact/planned_ia/docs/123_mare_southern_hake_en.pdf