[pic] | EUROOPA KOMISJON |

Brüssel 21.12.2010

KOM(2010) 802 lõplik

KOMISJONI ARUANNE EUROOPA PARLAMENDILE, NÕUKOGULE, EUROOPA MAJANDUS- JA SOTSIAALKOMITEELE NING REGIOONIDE KOMITEELE

direktiivi 2003/88/EÜ (tööaja direktiivi) rakendamise kohta liikmesriikides

{SEK(2010) 1611 lõplik}

KOMISJONI ARUANNE EUROOPA PARLAMENDILE, NÕUKOGULE, EUROOPA MAJANDUS- JA SOTSIAALKOMITEELE NING REGIOONIDE KOMITEELE

direktiivi 2003/88/EÜ (tööaja direktiivi) rakendamise kohta liikmesriikides

1. SISSEJUHATUS

Käesolevas aruandes antakse ülevaade tööaja direktiivi 2003/88/EÜ [1] (edaspidi „direktiiv”) rakendamisest liikmesriikides, nagu on nõutud selle artiklis 24. Selles meenutatakse direktiivi eesmärke ja peamisi sätteid ning esitatakse komisjoni poolt liikmesriikides teostatud rakendamise analüüsi põhitulemused. Aruandele on lisatud komisjoni talituste töödokument, milles tutvustatakse analüüsi tulemusi üksikasjalikumalt.

Aruande eesmärk on anda ülevaade sellest, kuidas direktiivi on liikmesriikides rakendatud, ning tuua esile põhiprobleemid. Selles ei esitata põhjalikku ülevaadet kõigist riiklikest rakendusmeetmetest[2].

2. DIREKTIIVI EESMÄRK JA NÕUDED

Euroopa Parlament ja nõukogu võtsid direktiivi vastu EÜ asutamislepingu artikli 137 lõike 2 (praegu Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 153 lõige 2) alusel.

Direktiivi põhieesmärk on sätestada tööaja korralduse minimaalsed ohutus- ja tervishoiunõuded. Mitmed uuringud[3] on näidanud, et kui töötatakse liiga palju ega puhata piisavalt (eriti pikema aja jooksul), siis võivad sel olla tõsised tagajärjed (kõrgem õnnetuste ja vigade määr, suurenenud stress ja väsimus, lühi- ja pikaajaline terviserisk).

Euroopa Kohus on seisukohal, et direktiivis maksimaalse tööaja, tasulise põhipuhkuse ja minimaalsete puhkeaegade kohta sätestatu „kujutab endast olulise tähtsusega ühenduse sotsiaalõigusnorme, mis peab miinimumnõuetena laienema kõigile töötajatele”[4].

Samamoodi on põhiõiguste harta[5] artikli 31 lõikes 2 sätestatud, et:

„Igal töötajal on õigus maksimaalse tööaja piirangule ning igapäevastele ja -nädalastele puhkeaegadele ja iga-aastasele tasulisele puhkusele.”

Direktiiviga on kehtestatud kõikide liikmesriikide töötajate suhtes kehtivad ühised miinimumnõuded, sealhulgas:

- tööaja piirangud (keskmiselt mitte üle 48 tunni nädalas, sh ületunnitöö)

- minimaalsed igapäevased ja -nädalased puhkepausid (vähemalt 11-tunnine järjestikune igapäevane puhkeaeg ja 35-tunnine katkestamatu iganädalane puhkeaeg)

- tasuline põhipuhkus (vähemalt 4 nädalat aastas)

- täiendav kaitse öötöö puhul.

Direktiiviga on siiski ette nähtud ka teatav paindlikkus tööaja korraldamisel. Näiteks on teatava töö puhul võimalik minimaalset puhkeaega osaliselt või tervenisti edasi lükata. Üksikud töötajad võivad vabal valikul töötada kauem, kui näeb ette 48-tunnine tööaja piirang (nn tööaja erand). Kollektiivlepingutega võib kehtestada paindlikuma tööaja korralduse, nt võimaldades iganädalase tööaja kuni 12-kuulise perioodi peale keskmistada.

3. DIREKTIIVI RAKENDAMISE ANALÜÜS

2008. aastal algatas komisjon põhjaliku analüüsi, mis keskendus direktiivi rakendamisele liikmesriikides ning tugines riiklikele aruannetele (mis sisaldasid riikliku tasandi sotsiaalpartnerite seisukohti), Euroopa tasandi sotsiaalpartnerite aruannetele ja muudest komisjonile kättesaadavatest allikatest pärinevale teabele, nagu sõltumatud eksperdiaruanded. Selle põhilised asjakohased tulemused on võetud kokku punktides 3.1–3.9. Meetmete kooskõla hindamisel tuleb arvestada, et need punktid on omavahel tihedalt seotud.

3.1. Tööaja piirangud

Direktiivi kohaselt ei tohi keskmine iganädalane tööaeg (sh ületunnitöö) ületada 48 tundi nädalas. Üldiselt on see piirang rahuldavalt üle võetud; mitmes liikmesriigis on kehtestatud veelgi suuremat kaitset pakkuvad normid.

Siiski võib vastavalt Austria valdkondlikele õigusaktidele sealsetelt arstidelt nõuda ilma nende nõusolekut küsimata, et nad töötaksid 60 tundi nädalas. Prantsusmaal, kus arstide tööaja pikkus ei ole õigusaktidega selgelt reguleeritud, paistab olevat kujunenud tavaks, et avalikes haiglates töötavate arstide normaaltööaeg ületab direktiivis sätestatud 48 tunni piiri. Ungaris on valves olevatel töötajatel lubatud töötada keskmiselt 60–72 tundi nädalas, kui osapooled sellega nõus on, kusjuures ei ole selge, kas need lepingud kuuluvad nn tööaja erandi alla. Samuti tekitavad probleeme teatavates liikmesriikides kehtivad eeskirjad, mis reguleerivad valvekordi, koolitusel olevaid arste või avalikku teenistust ja mille puhul ei ole selge, kas need järgivad tööaja piirangut.

Direktiivis on sätestatud, et maksimaalse iganädalase tööaja arvutamisel võib arvestada välja töötundide keskmise „võrdlusperioodil”. See võimaldab töötada teatavatel nädalatel rohkem, kui teistel nädalatel töötatakse see-eest vähem. Üldjuhul ei tohi võrdlusperiood ületada nelja kuud, kuid seda võib teatavate ametialade puhul pikendada maksimaalselt kuue kuuni ja kollektiivlepingute puhul kuni 12 kuuni, mis on maksimaalne piirmäär igasuguse töö puhul.

Võrdlusperioodi kohaldatakse liikmesriikides üldiselt rahuldavalt ja mõnes liikmesriigis on hiljuti õigusakte põhjalikult muudetud, et tagada kooskõla direktiiviga. Siiski leidub liikmesriike, kus direktiivi ikka veel täielikult ei järgita. Bulgaarias ja Saksamaal on lubatud kuuekuuline võrdlusperiood igasuguse töö puhul. Saksamaal , Ungaris , Poolas ja Hispaanias on lubatud 12-kuuline võrdlusperiood ilma kollektiivlepinguta.

3.2. Valvekorrad

„Valvekord” tähistab aega, mille töötaja on kohustatud töökohal veetma, olles valmis vajaduse korral oma tööülesandeid täitma. Vastavalt Euroopa Kohtu otsustele[6] tuleb kõnealuse direktiivi kohaldamisel arvata töökohal valves oldud aeg täielikult tööaja sisse.

See kehtib nii nende valvekordade suhtes, mil täidetakse tööülesandeid ( aktiivne v alvekord), kui ka nende valvekordade suhtes, mil töötajal on lubatud tööülesannet oodates puhata ( passiivne valvekord), tingimusel et töötaja viibib töökohal.

Analüüsist ilmnes, et mitmed liikmesriigid on teinud olulisi muudatusi oma õigusaktides või kehtivates tavades, et viia need vastavusse Euroopa Kohtu otsustega. Nii on tehtud Tšehhi Vabariigis, Prantsusmaal, Saksamaal, Ungaris, Madalmaades, Poolas (teatavate sektorite puhul), Slovakkias ja Ühendkuningriigis. 11 liikmesriigis nähti muu hulgas ette tööaja erand (vt punkt 3.7).

Kättesaadavad andmed näitavad, et praegu võetakse üheksa liikmesriigi õigusaktide kohaselt kogu töökohal valves oldud aega arvesse kui tööaega – nii on see Küprosel, Tšehhi Vabariigis, Eestis, Itaalias, Lätis, Leedus, Maltal, Madalmaades ja Ühendkuningriigis .

Austrias ja Ungaris kohaldatakse üldiselt sama põhimõtet koos mõne valdkondliku erandiga. Vastavalt Hispaanias ja Slovakkias kehtivatele töökoodeksitele võetakse neis riikides töökohal valves oldud aeg täielikult tööajana arvesse erasektoris, kuid avalikus sektoris tuleb ette erandeid. Seejuures käsitatakse Prantsusmaal, Poolas, Slovakkias ja Hispaanias nüüdsest riiklikus tervishoiusektoris kogu valves oldud aega kui tööaega.

Samas ilmneb, et terves reas liikmesriikides ei võeta ikka veel kogu valves oldud aega tööajana arvesse, erinevalt Euroopa Kohtu otsustes sätestatust.

- Iirimaal (üldreeglina) ja Kreekas (riikliku tervishoiusüsteemi arstid) ei ole seadusega kehtestatud kohustust ega tava käsitada aktiivseid valvekordi tööajana.

- Taanis , Kreekas ja Iirimaal kehtivad õigusaktid ega kollektiivlepingud ei näe ette kohustust arvestada passiivsed valvekorrad töökojal täielikult tööaja sisse. Sama olukord on Poolas (v.a teatavad sektorid)[7]. Kreekas (riikliku tervishoiusüsteemi arstid), Sloveenias (relvajõud, politsei, vanglatöötajad, kohtunikud, prokurörid) ja Hispaanias ( Guardia Civil ) ei arvestata seda täielikult tööaja sisse valdkondlike erieeskirjade kohaselt.

- Belgias, Soomes ja Rootsis arvatakse passiivsed valvekorrad kehtiva õiguse alusel üldjuhul tööaja sisse, aga sellest põhimõttest tehakse kollektiivlepingute alusel erandeid, mis on tihti vastuolus kohtu otsustega. Prantsusmaal on kollektiivlepingutega enamasti ettenähtud nn vastavussüsteem ( équivalence ), mis tähendab, et passiivseid valvekordi töökohal võetakse arvesse vaid osaliselt. Prantsuse ametivõimud on kutsunud sotsiaalpartnereid üles lepinguid läbi vaatama, aga ei ole selge, kas need on direktiiviga täielikult kooskõlas.

- Valvekorra-eeskirjade kooskõla direktiiviga on ebaselge ka Bulgaarias ja Rumeenias (üldiselt), Sloveenias (muud sektorid lisaks juba nimetatud avaliku sektori valdkondadele) ja Hispaanias (avalik sektor, politsei, tuletõrje).

3.3. Korvav puhkeaeg

Direktiivi põhinõuded igapäevaste ja -nädalaste minimaalsete puhkeaegade ning tööpäeva jooksul antava puhkepausi osas on üldiselt rahuldavalt üle võetud.

Probleeme on aga eranditega, mille kohaselt võib minimaalset puhkeaega edasi lükata või vähendada, kuid ainult tingimusel, et töötajale antakse saamatajäänud puhkuse eest hüvituseks sama pikk puhkeaeg (nn samaväärne korvav puhkeaeg), mida ta saab kasutada mõnel muul ajal. Eeskirjade kohaselt peab töötaja igal juhul minimaalset puhkeaega kasutama, välja arvatud erandjuhtudel , kui on objektiivselt võimatu anda talle samaväärset korvavat puhkeaega ja kui töötajale on juba võimaldatud sobiv alternatiivne kaitse. Pealegi on kohtuotsusega Jaeger ette nähtud, et korvavat puhkeaega tuleb anda viivitamata, kohe saamatajäänud puhkeajale järgneval perioodil.

Teatavates liikmesriikides tehtud erandid lähevad aga kaugemale, kui eeskirjad ette näevad. Põhiprobleeme on kolm.

- Teatavate töötajate ilmajätmine puhkeaja õigusest : seda probleemi tuleb ette mõningates sektorites Belgias (internaadid, kaitsejõud), Kreekas (riikliku tervishoiusüsteemi arstid) ja Ungaris (hooajatöötajad, avaliku sektori koolid, kaitsejõud). See probleem puudutab laialdasemalt teatavate sektorite töötajaid Austrias (k.a tervishoid ja hooldusravi) ning Lätis .

- Selliste erandite tegemine, mille puhul ei tule võimaldada samaväärset korvavat puhkeaega : Belgia, Bulgaaria, Eesti, Ungari ja Läti lubavad selliseid erandeid mitme üldiselt määratletud tegevusala või sektori puhul. Saksamaal on need lubatud valvekordadega töö puhul (vaid kollektiivlepingutega) ja Rumeenias tervishoiusektoris. Portugalis on sellised erandid lubatud avalikus sektoris.

- Viivitused korvava puhkeaja võimaldamisel , mis on vastuolus kohtuotsusega Jaeger : üheksas liikmesriigis ei paista olevat õiguslikult siduvat üldnormi, mis reguleeriks korvava puhkeaja ajastatust. Need liikmesriigi on Austria (iganädalane puhkeaeg), Küpros, Taani, Prantsusmaa, Kreeka, Iirimaa, Itaalia, Luksemburg ja Malta. Belgias, Saksamaal ja Lätis puuduvad õiguslikult siduvad eeskirjad olulisemate sektorite ja olukordade jaoks. Austria (igapäevane puhkeaeg), Belgia (avalik sektor), Taani (teatavate kollektiivlepingutega), Soome, Ungari, Poola (mõned sektorid), Portugal (avalik sektor), Slovakkia, Sloveenia ja Hispaania nõuavad korvava puhkeaja võimaldamist kindlaksmääratud perioodi jooksul, aga ette on nähtud tunduvalt pikem viivitus, kui on lubatud kohtuotsuses Jaeger .

3.4. Koolitusel olevad arstid

Koolitusel olevad arstid on hõlmatud tööaja direktiiviga, mida muudeti 2000. aastal[8]. Muutva direktiiviga lubati kehtestada iganädalase keskmise tööaja piirang (48 tundi) kõnealuste töötajate puhul pikkamööda 31. juuliks 2009.

Kõnealune muudatus parandas tunduvalt tervise ja ohutuse kaitset reas liikmesriikides, kus varem puudusid koolitusel olevate arstide minimaalseid puhkeaegu ja tööaja piiranguid reguleerivad õigusnormid. Samas ei ole olukord veel sugugi rahuldav.

Kreeka on peatanud kõnealust töötajate rühma puudutavate õigusnormide ülevõtmise, mille tulemusena võib koolitusel olevatelt arstidelt ikka veel nõuda minimaalsete puhkeaegade kasutamata jätmist ja liigsete ületundide tegemist (keskmiselt 66–80 tundi nädalas). Iirimaa ei kohalda ülevõetud õigusnorme, mistõttu töötab suur arv koolitusel olevaid arste ikka veel keskmiselt üle 60 tunni nädalas ning mõned neist töötavad üle 90 tunni nädalas, ilma et neile võimaldaks minimaalseid igapäevaseid puhkeaegu. Belgia ei ole seni üle võtnud koolitusel olevate arstide suhtes kehtivaid direktiivi sätteid ning kõnealused arstid töötavad keskmiselt kuni 79 tundi nädalas, aga vastavad normid on praegu ettevalmistamisel[9]. Prantsuse eeskirjad, mis kehtivad koolitusel olevate arstide suhtes, ei paista ikka veel sisaldavat tööaja piiranguid.

3.5. Avaliku sektori töötajad

Direktiivi kohaldatakse ka avaliku sektori suhtes. Ette on nähtud mõningad erandid seoses teatavate avaliku sektori valdkondadega, nagu relvajõud, politsei või teatavad kodanikukaitsetalitused. Siiski on Euroopa Kohus otsustanud, et erandeid võib teha vaid erakorralistel juhtudel, nagu loodus- ja tehnoloogilised katastroofid, rünnakud või rasked õnnetused, ja et selliste töötajate igapäevatöö kuulub direktiivi kohaldamisalasse[10].

Üldiselt on liikmesriigid avaliku sektori töötajaid käsitlevad direktiivi sätted üle võtnud, kuid mõned liikmesriigid ei ole seda teinud teatavate töötajate rühmade osas.

Küpros, Iirimaa ja Itaalia ei ole üle võtnud relvajõude ja politseid käsitlevaid direktiivi sätteid. Hispaania ei ole üle võtnud politseid ( Guardia Civil ) käsitlevaid sätteid ja tundub, et direktiiv on üle võtmata ka enamiku avaliku sektori töötajate, sh kodanikukaitsetalituste osas. Itaalias on üle võtmata hädaabiteenistusi käsitlevad sätted. Tehtud on ka mitmeid erandeid, mis puudutavad riikliku tervishoiusüsteemi arste, kohtu- ja vanglatöötajaid, samuti on välja jäetud raamatukogude, muuseumide ja riiklike arheoloogiliste vaatamisväärsuste töötajad – sellega on mindud kaugemale direktiivis sätestatust. Kreeka ei ole üle võtnud avaliku sektori arste käsitlevaid sätteid.

3.6. Töötajad, kellel on rohkem kui üks tööleping või -suhe

Direktiivis ei ole otseselt sätestatud, kuidas kohaldada tööaja piiranguid töötajate suhtes, kes töötavad korraga rohkem kui kahe töölepingu või -suhte raames. Kas sel juhul tuleks piiranguid arvestada „töötaja kohta” (liites kokku kõigi konkureerivate tööandjate juures töötatud tunnid) või „lepingu alusel” (kohaldades piiranguid eraldi igale töösuhtele)?

Liikmesriikide praktika selles valdkonnas on väga erinev. 14 liikmesriiki lähtuvad direktiivi kohaldamisel töötajast, 11 liikmesriiki aga töölepingust. Nendeks liikmesriikideks on: Tšehhi Vabariik, Taani, Ungari[11] , Läti, Malta, Poola, Portugal, Rumeenia, Slovakkia, Hispaania ja Rootsi . Belgia ja Soome asuvad vahepealsel seisukohal.

Komisjon on juba avaldanud arvamust, et direktiivi tuleks võimaluse korral kohaldada „töötaja kohta”[12]. Kuna direktiivi eesmärk on kaitsta töötajate tervist ja ohutust, peaksid liikmesriigid looma sobivad järelevalve- ja jõustamismehhanismid, eeskätt kui tegemist on sama tööandjaga sõlmitud konkureerivate lepingutega.

3.7. Tööaja erand

Tööaja erandi kohaldamises on viimastel aastatel toimunud suured muutused. 2000. aastal kasutas seda erandit liikmesriikidest vaid Ühendkuningriik. Praegu kasutavad seda 16 liikmesriiki ning ühes on koostamisel seda erandit kehtestav õigusakt.

11 liikmesriiki on teatanud, et nende ülevõtvad õigusaktid ei näe tööaja erandi kasutamist ette. Need liikmesriigid on Austria, Taani, Soome, Kreeka, Iirimaa, Itaalia, Leedu, Luksemburg, Portugal, Rumeenia ja Rootsi .

Siinkohal tuleb märkida, et suured erinevused on ka tööaja erandi kasutamises. Viis liikmesriiki ( Bulgaaria, Küpros, Eesti, Malta ja Ühendkuningriik ) lubavad seda kasutada sõltumata sektorist. 11 liikmesriiki ( Belgia, Tšehhi Vabariik, Prantsusmaa [13] ,Saksamaa, Ungari, Läti, Madalmaad, Poola, Slovakkia, Sloveenia ja Hispaania ) lubavad tööaja erandit kohaldada piiratumalt (või teevad praegu samme vastavas suunas), nähes sellise võimaluse ette vaid kindlates sektorites ja ametialadel, mille puhul peavad töötajad sageli valves olema.

Ka tööaja erandiga kaasneva kaitse tingimused erinevad märkimisväärselt. Näiteks mõned liikmesriigid on kehtestanud erandit kasutavatele töötajatele keskmise iganädalase tööaja piirangud (alates 51 tunnist Hispaanias kuni 72 tunnini (sh valvekorrad) Ungaris ), samas kui seitse liikmesriiki ei ole selliste töötajate jaoks selgeid piiranguid kehtestatud. Kahes liikmesriigis ( Saksamaal ja Madalmaades) on tööaja erand kehtiv vaid siis, kui on olemas kollektiivleping ja konkreetse töötaja nõusolek. Vaid kolm liikmesriiki ( Saksamaa, Läti ja Malta ) kohustavad otsesõnu tööandjat registreerima erandit kasutava töötaja töötunnid ja vaid kaks liikmesriiki ( Tšehhi Vabariik ja Slovakkia ) kohustavad tööandjat teavitama tööinspektsiooni, kui seda erandit kasutatakse. Lisaks sellele nõuab Saksamaa erimeetmeid tervise- ja ohutusaspektide arvessevõtuks ning Madalmaad kohustavad tööandjaid esmalt kaaluma, kas erandi kasutamist saaks vältida erineva töökorralduse kaudu.

Paljud liikmesriigid on hakanud tööaja erandit alles hiljuti kohaldama. Sellegipoolest ei saa komisjon erandi tegelikku toimimist tõhusalt hinnata, kuna liikmesriikide aruanded ei selgita piisavalt täpselt, kui mitu tundi selle erandi raames töötati ja millisel ajavahemikul. Enamikus liikmesriikides ei nõuta seda erandit kasutavate töötajate tööaja järelevalvet ega registreerimist. Seetõttu ei saa otsusetegijad, liikmesriigid, kellele langeb põhivastutus ELi õiguse jõustamise eest, ega ka komisjon, kes valvab aluslepingute täitmise järele, põhiteavet, mille alusel saaks hinnata, kui suures ulatuses ohustavad tööaja erandit kasutavaid töötajaid (nii kaastöötajaid kui ka kliente) liigsetest ületundidest tingitud ohud.

Samuti on põhjust arvata, et teatavates liikmesriikides ei järgita direktiivi tervisekaitse- ja ohutuseesmärke ning et õigesti ei kohaldata ka nõuet, mis näeb ette töötaja eelneva nõusoleku tööaja erandi kasutamiseks.

3.8. Põhipuhkus

Õigus artikli 7 kohasele tasulisele põhipuhkusele tundub olevat üldjuhul rahuldavalt üle võetud. Peamised raskused on seotud ooteaegade ja tasulise põhipuhkuse õiguse ammendumisega.

Mõne liikmesriigi seaduste kohaselt peab töötaja ootama kuni aasta, enne kui ta omandab õiguse võtta tasulist põhipuhkust. Samuti esineb mõnes liikmesriigis olukordi, kus töötaja kaotab temast olenematutel põhjustel, näiteks haiguse tõttu, aasta või ülekandmisperioodi lõpus õiguse võtta tasulist põhipuhkust. See ei ole direktiiviga kooskõlas[14].

3.9. Öötöö

Kuna inimkeha on öösel keskkonna muutustele vastuvõtlikum ja teatavaid vaevanõudvamaid tööülesandeid on raskem täita, võib pikaajaline öötöö töötajate tervist ja ohutust eriliselt kahjustada. Seetõttu on direktiivis öötöötajatele sätestatud kõrgemad kaitsestandardid: öötöö ei tohi ületada 8 tundi päevas (keskmiselt) ja 8 tundi mis tahes päeval eriti ohtlikku ja kurnavat tüüpi öötöö puhul. Õigusaktide või kollektiivlepingutega on võimalik ette näha erandeid tingimusel, et öötöötajatele võimaldatakse samaväärset korvavat puhkeaega.

Üldiselt on öötööd reguleerivad eeskirja rahuldavalt üle võetud. Likvideeritud on peamised ülevõtmisel täheldatud puudused, mis olid esile toodud viimases komisjoni aruandes direktiivi rakendamise kohta. Siiski tundub, et öötöö piirangut ei ole Ungari õigusesse üle võetud. Samuti paistab, et eriti ohtliku ja kurnava öötöö eripiirangut ei ole Eesti täielikult ja Itaalia veel üldse üle võtnud; Hispaania paistab olevat piirangust üle astunud. Samuti jääb mulje, et Eestis, Lätis, Rumeenias, Iirimaal ja Itaalias on sellise töö määratlus ebaselge, mis muudab mis tahes piirangu kohaldamise ebatõhusaks.

4. LIIKMESRIIKIDE JA SOTSIAALPARTNERITE TEOSTATUD HINDAMINE

16 liikmesriiki nendivad oma aruannetes, et direktiivi ülevõtmisel on kokkuvõttes olnud positiivne mõju. Töötajate kaitsetase on tugevnenud, riiklikke eeskirju on lihtsustatud ja tõhustatud ning õiguskaitset on laiendatud seni väljajäänud töötajate rühmadele.

Siiski jäid 11 liikmesriiki arvamusele, et valvekordi ja kohe korvavat puhkeaega reguleerivatel õigusnormidel oli (või oleks) tuntav negatiivne mõju, sest need muudavad keeruliseks tööaja korralduse, eriti ööpäevaringsete teenuste pakkujatel, nagu tervishoid või tuletõrje. 14 liikmesriiki nõudsid, et direktiivis tehtaks koheseid muudatusi eeskätt seoses valvekordade ja paindlikumate võrdlusperioodidega, samuti seoses korvava puhkeajaga ajastatusega.

Ametiühingud rõhutasid direktiivi tähtsust Euroopa sotsiaalpoliitikas ja jätkuvat vajadust ühiste üleeuroopaliste miinimumstandardite järele selles valdkonnas. Liigse ületunnitöö vastast kaitset ei tohiks vähendada, erandite andmist tuleks piirata, tööaja erand tuleks pikkamööda kaotada, kaitsetingimusi peaks rangemalt kohaldama ja direktiivi üldist rakendamist tuleks parandada.

Euroopa tasandi tööandjad nägid tööajas küll paindlikkuse ja konkurentsivõime parandamise peamist hooba, aga jäid seisukohale, et direktiiv läks töötajate tervise ja ohutuse kaitsel liiga kaugele. Nad taotlesid direktiivi ülevõtmise muutmist lihtsamaks ja paindlikumaks ning direktiivi kohest muutmist seoses võrdlusperioodide pikendamise ja valvekordadega, samuti seoses korvava puhkeaja ajastatusega.

11 liikmesriigi aruannetes ja Euroopa tasandi ametiühingute aruandes väljendati sügavat muret selle üle, kas direktiivi järelevalve ja jõustamine riiklikul tasandil on ikka piisavalt tõhus, eriti teatavates sektorites. Kõige sagedamini tõsteti esile järgmiseid probleeme:

- liiga pikk tööaeg ja minimaalse puhkeaja nõude eiramine riiklikes haiglates, eriti arstide valvekordade puhul;

- tööaja piirangute, võrdlusperioodide või minimaalsete igapäevaste puhkeaegade eiramine ning liigsete ületundide nõuetekohane registreerimata jätmine tööandjate poolt;

- direktiivi ülevõtvate riiklike eeskirjade ebaselgus ja ebapraktilisus;

- artiklis 17.1 (nn iseseisvad töötajad)[15] tehtud erandi ebamäärane kohaldamisala;

- tööandjad, kes seavad põhipuhkuse andmisel eeltingimuseks, et töötaja oleks vähemalt aasta töötanud.

Tööandjate organisatsioonid pidasid direktiivi järelevalvet ja jõustamist rahuldavaks. Teatavad liikmesriigid olid aga arvamusel, et järelevalve tõi kaasa bürokraatlikud takistused VKEdele ja seaduskuulekatele ettevõtetele.

5. KOKKUVÕTE

Komisjon tunnustab mitmete liikmesriikide märkimisväärseid jõupingutusi direktiivi ülevõtmisel või selle järgimise parandamisel, mille puhul arvestati Euroopa Kohtu ja riiklike kohtute otsuseid ning komisjoni teateid.

Kokkuvõttes võib öelda, et valdava enamiku ELi töötajate tööaega reguleerivad eeskirjad on kooskõlas liidu õigusega. Paljudel juhtudel pakuvad riiklikud eeskirjad suuremat kaitset, kui direktiiv ette näeb.

Siiski nähtub komisjoni analüüsist, et rida liikmesriike (täpsemalt 11) kohaldab alates 2000. aastast tööaja erandit, et tulla toime valvekordade ja korvava puhkeajaga seotud raskustega ööpäevaringsete teenuste pakkujate puhul.

Lisaks näitab analüüs, et Euroopa Kohtu tõlgenduste kontekstis on ikka veel raskusi järgmiste direktiivi põhipunktide rakendamisega:

- tööaja (sh valvekorrad) määratlus ja (minimaalsete puhkeaegade edasilükkamisel) samaväärse korvava puhkeaja eeskirjad, eriti ööpäevaringsete teenuste pakkujate puhul;

- mitme töölepingu alusel töötavate töötajate olukord;

- töötajate erirühmade (eeskätt kaitseväelased, turvatöötajad ja nn iseseisvad töötajad) olukord;

- tööaja erandiga kaasnevate tingimuste puudulik järelevalve või rakendamine paljudes liikmesriikides, kus lubatakse seda erandit kasutada.

Komisjon kavatseb teha järgmist:

- hinnata direktiivi üldist mõju töötajate tervisele ja ohutusele, võttes arvesse muutuvaid töövorme ja uusi töökorraldusmudeleid;

- selgitada teatavate eeskirjade tõlgendust, arvestades kohtupraktikat, liikmesriikide kogemusi nende sätete rakendamisel ja sotsiaalpartnerite arvamust[16];

- kontrollida liikmesriikide õigusaktidest või tavadest tingitud olukordi, pöörates eriti tähelepanu juhtumitele, kui töötajad on sunnitud töötama liiga pikalt või piisava puhkuseta.

Ilma et see piiraks komisjoni rolli aluslepingute järelevalvajana, kavatseb ta jätkuvalt toetada liikmesriike direktiivi rakendamise tõhustamisel ja on valmis soodustama liikmesriikide ja sotsiaalpartnerite koostööd, kui see peaks osutuma vajalikuks.

Komisjon algatas märtsis 2010 direktiivi läbivaatamise,[17] mis rajanes sotsiaalpartneritega peetud üleeuroopalisel konsultatsioonil vastavalt Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 154 lõikele 2.

Telliti ka üksikasjalik uuring direktiivi majandus- ja sotsiaalmõju kohta, mis täiendab käesoleva aruandes esitatud õigusmõju hindamist.

Komisjon kavatseb tööaja direktiivi läbivaatamise edukalt lõpule viia. Seda eesmärki silmas pidades võtab komisjon lisaks käesolevale aruandele vastu teatise, millega ta käivitab sotsiaalpartneritega peetava konsultatsiooni teise etapi vastavalt Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 154 lõikele 3.

[1] Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. novembri 2003. aasta direktiiv 2003/88/EÜ tööaja korralduse teatavate aspektide kohta, ELT L 299, 18.11.2003, lk 9. Direktiiviga konsolideeritakse ja tühistatakse kaks varasemat direktiivi (1993. ja 2000. aastast).

[2] See aruanne ei mõjuta seisukohta, mille komisjon võib võtta tulevikus mis tahes kohtumenetlustes.

[3] Vt töödokumendi peatükis 5.2 loetletud uuringud.

[4] Otsused kohtuasjas C-14/04, Dellas, EKL 2005, lk I-10253, punktid 40 ja 41 ning 49, ning kohtuasjas C-124/05, FNV, punkt 28.

[5] Euroopa Liidu põhiõiguste harta (ELT C 303, 14.12.2007, lk 1).

[6] Otsused kohtuasjades C-303/98, SIMAP; C-151/02, Jaeger; C-398/01, Pfeiffer, ja C-14/04, Dellas.

[7] Tervishoid ja elukutselised sõjaväelased.

[8] Direktiiv 2000/34/EÜ (EÜT L 195, 1.8.2000, lk 41).

[9] 13. detsembril 2010 kiitsid mõlemad kojad muutva õigusakti heaks ja see ootab kuninga allkirja. Seadus jõustub eeldatavalt 2011. aasta algul.

[10] Otsused kohtuasjades C-52/04, Feuerwehr Hamburg, ja C-132/04, komisjon vs Hispaania.

[11] Välja arvatud tervishoiuteenused.

[12] Komisjoni aruanne tööaja direktiivi kohta – KOM(2000) 787, punkt 14.2.

[13] Prantsusmaal reguleerib valvekordadega ametikohtadel tehtud ületunde eriline õiguskord, mida on selgitatud üksikasjalikumalt lisatud töödokumendis.

[14] Otsus kohtuasjas C- 173/99, BECTU, ning ühine otsus kohtuasjades C-350/06 ja C-520/06, Schultz – Hoff ja Stringer.

[15] Vt lisatud töödokumendi jaotused 4.2, 9.1 ja 9.2.

[16] Üksikasjad sisalduvad dokumendis KOM(2010) 801, millele on osutatud järgmises joonealuses märkuses.

[17] KOM(2010) 106, 24.3.2010; KOM(2010) 801, 21.12.2010.