Sissejuhatus

ELi majandus jätkab võitlust finantskriisijärgsete parandustega. Finantspinged püsisid euroalal suveni, samuti on aeglustunud maailmamajandus, vähendades ekspordi võimalikku osakaalu majanduse taastamises. Seepärast on ELi majanduse lühiajalised prognoosid pessimistlikud, kuid majanduskasvu prognoositakse taas 2013. aastaks ning see peaks veelgi suurenema 2014. aastal. Selliste prognooside taustal tuleb paljudes ELi riikides veelgi kohandusi teha. Eeskätt pärsib väike majanduskasv investeeringuid, töökohtade loomist ja kiirendab töötajate arvu vähendamist, sest paindliku tööaja kasutamise võimalusi tõmmatakse kokku.

ELi majandus seisab endiselt silmitsi tohutute väljakutsetega. Paljudes liikmesriikides tuleb tegeleda finantsvõimenduse vähendamisega era- ja riigisektoris. Sellise vähendamisega üritatakse kõrvaldada rahaline tasakaalustamatus, mis on seotud varasemate jätkusuutmatute kuludega, mida rahastati laenude abil ning mida mõnel juhul hoogustas veelgi erasektori kinnisvaramull ning kohati ka range eelarvepoliitika puudumine avalikus sektoris. See pärsib nüüd majanduskasvu, sest väljaminekuid vähendatakse ja sissetulekud suunatakse võlgade tasumiseks.

Positiivsest küljest esineb märke, et ELi majandustes kohanduste tegemisel on saavutatud edusamme. Finantsturu olukord on pärast suve paranenud tänu reformikava järjekindlale rakendamisele, edusammudele majandus- ja rahaliidu ülesehituses ning euroalal tehtud poliitikaotsustele, milles osales ka Euroopa Keskpank. Märkimisväärsed reformid haavatavates liikmesriikides on samuti hakanud vilja kandma: finantsvõimendus era- ja avalikus sektoris on vähenenud ning konkurentsivõime paraneb nendes liikmesriikides, kelle konkurentsivõimes oli varem täheldatud mahajäämust, mis lihtsustab edasisi vajalikke kohandamisi. Eksport aitab üha enam kaasa jooksevkonto märkimisväärse defitsiidi vähendamisele, mis on tähtis korrigeerimise püsivuse seisukohast. ELi liimesriikide suured erinevused majanduskasvus peegeldavad samuti käimasolevaid kohandusi: põhjalike kohandustega käib tihti kaasas ajutiselt väiksem või negatiivne majanduskasv, kuid need sillutavad teed tulevaseks majanduskasvuks ja lähenemiseks, mille tulemusi peaks juba 2014. aastal olema võimalik näha.

Finantsvõimenduse vähendamine ja kohandamised on hädavajalikud ning poliitikute peamine ülesanne on seda tegevust juhtida ning leevendada seonduvaid majanduslikke ja sotsiaalseid tagajärgi.

Eelarve kohandamine peab jätkuma kooskõlas diferentseeritud majanduskasvu soodustava stabiliseerimisstrateegiaga, võttes arvesse kõrget võlataset ja riigi rahanduse pikaajalisi probleeme. Kuna eelarve konsolideerimine võib avaldada negatiivset mõju majanduskasvule lühiajalises perspektiivis, tuleb see läbi viia majanduskasvu soodustavalt:

– konsolideerimise kiirus eri liikmesriikides peab olema diferentseeritud, võttes arvesse nende eelarvepoliitilist manööverdamisruumi õige tasakaalu leidmiseks võimaliku negatiivse majanduskasvuga kaasneva mõju ja võla jätkusuutlikkusega seonduvate ohtude vahel; stabiilsuse ja majanduskasvu pakt ning selle struktuursete eelarvepositsioonide keskne roll on raamistikuks, millest lähtuda kohanduste kiiruse diferentseerimisel;

– konsolideerimise raskuskese peab olema kulude poolel, kuid tuleb välja töötada ka üldine majanduskasvu soodustav tulude ja kulude kombinatsioon ning eelarvepoliitilise manööverdamisruumi raames ka sellised meetmed, mis kaitsevad peamisi majanduskasvu kiirendajaid, tagades seejuures kulutuste tõhususe.

Lisaks suureneb konsolideerimise usaldusväärsus ja selle positiivne mõju, kui konsolideerimine moodustab osa keskpika perioodi usaldusväärsest eelarveraamistikust ning reformidest, mille eesmärk on vananevast elanikkonnast tulenevate pikaajalise jätkusuutlikkuse probleemide lahendamine.

Finantsvõimenduse nõuetekohase vähendamise eelduseks erasektoris on kindel ja tõhus finantssektor. Seepärast peavad finantsparandused ja ümberkorraldused jätkuma eriti pangandussektoris, võttes arvesse selle tähtsat rolli ELi majanduses. Samuti tuleb edendada uute allikate kasutuselevõttu. Vaja on mikro- ja makrotasandi ühtset poliitikaraamistikku, et taastada usk pangandussektori stabiilsusesse, tugevdada jätkusuutlikke kapitalivoogusid tootlikesse tegevustesse ja tagada majanduse stabiilne rahastamine.

Struktuurireformid on vajalikud kohandamise lihtsustamiseks ja majanduskasvu raamtingimuste parandamiseks. Struktuurireformid, mis parandavad konkurentsivõimet, palkade kohandumisvõimet ja hindade paindlikkust, on väga tähtsad kohanemisvõime suurendamiseks ning ressursside ümberpaigutamiseks languses olevatest sektoritest kasvavatesse sektoritesse. Töökohtade loomist, oskuste parandamist ja kaasavat majanduskasvu edendavad reformid on vajalikud hüstereesi ohuga tegelemiseks ja selle negatiivse mõju leevendamiseks, mida kriis avaldab sotsiaaltingimustele. Kohandamise koormuse õiglane jagunemine ühiskonnas on tähtis jätkusuutliku majanduskasvu jaoks. Ühtne makro-rahanduslik ja struktuuripoliitika on väga oluline majanduskasvu taastamiseks. Seega on kõigis eespool osutatud valdkondades vaja kindlaid poliitilisi meetmeid, et võidelda negatiivsete mõjude vastu ja parandada majandusolukorda jätkusuutlikult.

Euroala riigid on eriolukorras oma tugevama finants- ja majandusliku seotuse ning sellest tuleneva vastastikuse mõju tõttu.

Euroala erakapitalivood on võtnud kiiresti uue suuna, lahkudes haavatavatest riikidest. Selle tulemusena tekkinud välisrahastamise puudujääki leevendati likviidsuse pakkumisega ametlikust sektorist, mis hoidis ära korrapäratu kohandamise. Kuna järjest rohkem keskendutakse kodumaisele turule, erinevad euroala riikide rahastamistingimused nii avalikus kui erasektoris üha enam. Euroala haavatavates liikmesriikides on rahastamistingimused seetõttu tunduvalt karmistunud, sest need aitavad kaasa eelarve vajalikule konsolideerimisele. Selline olukord aga takistab kohanduste tegemist, suurendab veelgi lõhet euroala riikide majandustulemuste vahel ning nõrgendab kogu euroala stabiilsust.

Euroala prioriteet on jätkata struktuurireforme ja peatada finantskillustatus, parandada rahastamistingimusi haavatavates riikides ning julgustada kapitali sissevoolu ja selle tõhusat jaotamist, et toetada kohanduste tegemist. Selline käitumine on hädavajalik majanduskasvu ja kohanduste jaoks. Lisaks toob makromajandusliku tasakaalustamatuse vähendamine endaga kaasa vajaduse, et ülejäägiga ja puudujäägiga riigid liiguksid finantsvõimenduse vähendamisel diferentseeritud tempos. Võttes kokkuvõtteks arvesse ühtset rahapoliitikat, on struktuurireformidel palkade ja hinnapaindlikkuse suurendamisel ja kohanduste hõlbustamisel euroalal üha tähtsam roll.

Reformide sihikindlus on probleemide lahendamiseks ülima tähtsusega. Euroopa stabiilsusmehhanism alustas tegevust 8. oktoobril 2012 ja Euroopa Keskpank võttis rahapoliitilised otsetehingud kasutusele septembris 2012. Nende näol on tegemist olulise panusega selliste esmaste eesmärkide saavutamisesse nagu finantsolukorra stabiliseerimine ja usalduse taastamine. Majanduse ümberkorraldamise ja tasakaalustamise tulemusi on võimalik näha keskpikas perspektiivis, sest struktuurireformide täielikuks elluviimiseks kulub aega. Toimiva majandus- ja rahaliidu loomise ideed arendatakse edasi pikaajalise eesmärgina, mille saavutamiseks on reaalseid samme reformide toetamiseks juba astutud. Selle tulemusena on pinged finantsturul viimasel ajal leevendunud, kuid turud on siiski veel haprad ja sõltuvad toetava poliitika jätkumisest. Seega võib reformide seiskumine pingeid taas esile kutsuda ja muuta hiljutised edusammud olematuks.

1. majanduskasvu soodustav eelarve konsolideerimine

Usaldusväärne ja jätkusuutlik riigi rahandus on makromajandusliku stabiilsuse ja seega ka majanduskasvu oluline eeldus. See kehtib eriti euroala kohta, kus ühtne rahapoliitika ei suuda reageerida riigispetsiifilistele olukordadele ning riikide eelarved peavad taas enda kanda võtma stabiliseerimisülesande, et tulla toime riigispetsiifiliste vapustustega. Samal ajal mõjutab jätkusuutmatu eelarvepoliitika vastastikku kõiki euroala liikmesriike, eriti finantskanalite kaudu, mida praegune kriis on ka väga selgelt näidanud. Selleks tuleb riikide tasandil võtta eelarveseisundi eest suurem vastutus. Samuti on see eeskirjadel põhineva eelarvehalduse keskmes, mis on sätestatud lepingus ning stabiilsuse ja kasvu paktis. Nende eeskirjade järgimine on vajalik majandus- ja rahaliidu ladusaks toimimiseks.

Eelarve konsolideerimine avaldab majandusele lühiajalises perspektiivis negatiivset mõju, sest eelarvekärped vähendavad väljaminekuid, aga kasu tõuseb alles keskmises perspektiivis. Finantskriiside ajal võib eelarvepoliitika mõju majanduskasvule olla tavalisest suurem, sest leitakse, et nn fiskaalmeetmete mitmekordistav mõju on suurem kui tavapäraste majandustingimuste korral[1]. Lühiajalises perspektiivis võib konsolideerimine negatiivselt mõjutada valitsemissektori võla suhet SKPsse, kui esialgsed võlamäärad on kõrged ning seega ka konsolideerimisvajadus suur.

Sellele vaatamata ei ole mõnes liikmesriigis konsolideerimisele elujõulist alternatiivi, sest konsolideerimise puudumine võib endaga kaasa tuua veelgi negatiivsemaid tagajärgi. Kõrgete ja suurenevate võlatasemete korral tuleb vaadata võla jätkusuutlikkust, mis on keskmise pikkusega kontseptsioon. Komisjoni analüüsist[2] on näha, et vaid väheusutavate eelduste korral (lühinägevuse kõrge tase turgudel, riskipreemiate ebatavalised reaktsioonid), avaldaks konsolideerimine keskpikas perspektiivis võlgadele negatiivset mõju. Tingimuste ja ootuste loomine püsivaks konsolideerimiseks on võlgade negatiivse mõju ärahoidmise oluline osa, sest konsolideerimise pöördumine võib nullida riskipreemiale avalduva võimaliku positiivse mõju. Väiksemate turulepääsu võimalustega liikmesriikide jaoks sõltub konsolideerimise kulude hindamine ka lühiajalises perspektiivis alternatiivsest stsenaariumist, millega arvestati. Kui riigi rahanduse jätkusuutlikkus satub ohtu, võib konsolideerimise puudumine suurendada riskipreemiat või sulgeda mis tahes turulepääsu, mis omakorda võib esile kutsuda veelgi suuremate kohanduste tegemise vajaduse, mille tagajärjed majanduskasvule on tunduvalt halvemad kui konsolideerimise ja eelarve parema jätkusuutlikkuse korral.

Kuigi mõnes ELi riigis on manööverdamisruum suurem, tuleb eelarve konsolideerimise aeglustumisest tulenevaid riske hoolikalt hinnata. Mõnede liikmesriikide valitsemissektori võla intressimäärad on praegu rekordmadalad, mistõttu nad saavad näiliselt suurendada laenamist, ilma et tekiks jätkusuutmatuse ohtu. Samas on ka nende riikide võlg rahuaja suurim. Lisaks prognoositakse peaaegu kõigis riikides riiklike kulutuste suurenemist, mis on tingitud elanikkonna vananemisest ja mõnel juhul ka majanduskasvu halbadest väljavaadetest. Seepärast ei saa välistada, et jätkusuutliku eelarvepoliitika lõdvendamine tooks endaga kaasa turuhoiakute muutumise. See tooks endaga kaasa tõsiseid tagajärgi mitte ainult asjaomastele riikidele, vaid ka terve euroala kriisiohjamise võimele , mis tugineb nende riikide krediidivõimelisusele.

Joonis 1. ELi liikmesriikide valitsemissektori võlg ja eelarve puudujääk (2012. aasta prognoosid (% SKPst))

Allikas: Komisjoni talitused, Euroopa majandusprognoos – sügis 2012.

ELi rahandus seisab silmitsi suurte väljakutsetega ja püsiv eelarvetasakaal tuleb taastada (Joonis 1). Probleemid on eelkõige seotud kõrge võlataseme vähendamise vajadusega tingimustes, kus majanduskasvu väljavaated on väikesed, pikaajalised kulutused on surve all ja maksukoormus on juba niigi suhteliselt suur. Seega tule kohaldada majanduskasvu soodustava eelarve konsolideerimise üldist põhimõtet. Komisjoni varasemas majanduskasvu analüüsis propageeritud strateegia on osutunud edukaks vaatamata sellele, et eespool osutatud lühiajalisi negatiivseid tagajärgi ei suudetud vältida ning et täielik kasu muutub nähtavaks alles keskmises perspektiivis.

Konsolideerimise mõju majanduskasvule sõltub selle struktuurist. Lisaks tuleb konsolideerimise püsivuse tagamiseks ja eelarve jätkusuutlikkuse prognooside parandamiseks kaasata konsolideerimisse ka reformid, mis tugevdavad riigi rahanduse pikaajalist jätkusuutlikkust ning mida omakorda toetab kindel institutsiooniline raamistik.

Konsolideerimise tempo

Konsolideerimise tempo peab ka edaspidi olema riikide lõikes diferentseeritud, arvestades nende eelarvepoliitilist manööverdamisruumi. Võttes arvesse pidevat turusurvet kõrge võlatasemega riikidele, peavad finantsturgudele juurdepääsu kaotanud või tugeva turusurve alla sattunud riigid jätkama kokkulepitud eelarvealaste kohustuste täitmist. Ülejäänud liikmesriikidel tuleb jätkata kohustuste täitmist, mis on ette nähtud stabiilsuse ja majanduskasvu paktis, mis võimaldab automaatsetel stabiliseerijatel täita oma ülesandeid struktureeritud eelarve kohandamise raames, tagades riigi rahanduse pikaajalise jätkusuutlikkuse.

Stabiilsuse ja majanduskasvu pakt loob paindliku ja tõhusa raamistiku diferentseeritud konsolideerimiseks. Pakti eeskirjad võimaldavad konsolideerimise tempot varieerida, võttes arvesse konkreetse liikmesriigi eripära. Stabiilsuse ja majanduskasvu pakti raames määratakse riikidele nominaalsed eesmärgid, mis aitavad kaasa läbipaistvuse tagamisele ja eelarvepoliitika tugevdamisele. Samas kirjeldatakse nõukogu soovitustes vajalikke struktuurilisi meetmeid, mille aluseks oleks eelarvepositsioonid, võtmata arvesse tsüklilist mõju ja ühekordseid meetmeid. Kui riik on kokkulepitud struktuurilised meetmed küll rakendanud, kuid ei suuda oma eesmärke saavutada prognoositust veelgi halvema majanduskasvu tõttu, saab ülemäärase puudujäägi korrigeerimise tähtaega pikendada. Seda võimalust on mitmel korral varem kasutatud, kõige viimati Hispaania ja Portugali puhul.

Konsolideerimise struktuur

Kuigi eelistada tuleks kulutustele keskenduvat konsolideerimist, tuleb siiski keskenduda üldiselt tõhusale ja majanduskasvu soodustavale kulutuste ja tulude kombinatsioonile. Viimaste konsolideerimiste analüüs näitas, et suurem edu saadab kulutustele keskenduvat konsolideerimist. Võttes samuti arvesse ELis kehtivat suhteliselt suurt maksukoormust, võib maksude edasine suurendamine negatiivselt mõjutada tuleviku majanduskasvu ning seega tuleks maksude tõstmisesse suhtuda ettevaatlikkusega. Majanduskasvule avalduva lühiajalise negatiivse mõju piiramiseks tuleb konsolideerimise struktuuris leida majanduskasvu soodustavate meetmetega seotud kulutuste ja tulude õige kombinatsioon.

Kulutuste tõhusus ja riigi rahanduse kvaliteet on üha tähtsamad riigi rahanduse ees seisvate pikaajaliste probleemide lahendamiseks. Võttes arvesse seninägematult kõrgeid võlatasemeid ja vananeva elanikkonnaga seonduvat pikaajalist mõju, jääb surve riiklikele kulutustele tõenäoliselt püsima ka pärast praegusi eelarvekohandusi. Seepärast muutub üha tähtsamaks kulutuste tõhususe läbivaatamine, et viia omavahel kooskõlla vajadus jätkusuutliku riigi rahanduse järele ja avalike teenuste osutamine rahuldaval tasemel. Rahvusvaheline hea tava näitab, et paljudes liikmesriikides on veel märkimisväärselt ruumi riigi ressursside kokkuhoiuks teenuste muutumatuna püsinud taseme arvelt.

Valitsemissektori reformide jätkumine ja parima tava juurutamine tulemuspõhise eelarve koostamisel võivad olla tähtsad avaliku sektori kulutuste tõhususe suurendamiseks. Kuluülevaadetest ajendatud avaliku halduse reformidel ja tulemuspõhise eelarve koostamisel on vastastikku viljastav mõju nii eesmärkide kui ajagraafikute puhul. Kui tulemuspõhise eelarve puhul eelistatakse terviklikku lähenemisviisi ja selleks on vaja pikaajalist visiooni, alustades tulemuste kavandamisest ja lõpetades nende saavutamisega, siis avaliku halduse reformidega saab saavutada kiireid ja silmapaistvaid tulemusi riigi kulutuste ja kokkuhoiu valdkonnas tingimusel, et neid koostatakse rangete kuluülevaadete alusel ja need kaasatakse pikaajalistesse strateegiatesse. Avaliku halduse reformid võiksid keskenduda kokkuhoiu saavutamisele seal, kus indikaatorid, sealhulgas riikidevahelised ja riigisisesed võrdlused näitavad, et kokkuhoiu potentsiaal on suurim (vt ka 3. jagu). Muud kulutuste tõhususe seisukohast asjakohased meetmed võivad peegeldada eri kulutuste sotsiaalmajanduslikke eesmärke, sealhulgas selliseid jaotamisega seotud küsimusi nagu sotsiaalsiirete, riigiabi ja muude toetuste parem struktuur ja suunamine, avaliku sektori kõige tulutoovamate investeeringute väljaselgitamine ning avalike hüvede ja teenuste pakkumise suurem tõhusus. Mis tahes vahend kulutuste tõhususe suurendamiseks valitakse, peab sellega kaasas käima tulemusjuhtimine avaliku halduse kõigil tasanditel.

Kulutuste kokkuhoidmisel tuleks vältida selliseid kulutusi, millel on positiivne mõju majanduskasvule ja selle potentsiaalile. Kärbete kavandamisel tuleks neid minimeerida sellistes valdkondades, mis on seotud inimkapitali ja tehnoloogilise eelise arendamisega. Põhivarasse tehtavate avaliku sektori investeeringute puhul ei ole olukord aga nii selgepiiriline. Sellised investeeringud aitavad kaasa võimalikule majanduskasvule vaid siis, kui uute infrastruktuuride näol on tegemist erainvesteeringute sisendiga, mis kehtib eeskätt transpordi-, side- ja teatavate kommunaalteenuste investeeringute puhul. Teiseks on põhivarasse tehtavad avaliku sektori investeeringud kasulikud vaid teatava tasemeni. Nendes liikmesriikides, kus infrastruktuuride tase on juba praegu rahuldav, peab põhirõhk olema suunatud nende hooldusele ja võimaluse korral parendamisele.

Vaatamata hiljutistele reformidele tuleb paljudel liikmesriikidel teha eelarve tulude poolel olulisi maksupoliitilisi valikuid. Mõned ELi liikmesriigid said kasu, kuigi erineval määral, tulude poole meetmetest, mida võeti oma riigi rahanduse konsolideerimiseks ja jätkusuutlikkuse tagamiseks. Selliste meetmete eesmärk peaks aga olema maksusüsteemide tõhususe suurendamine, tagades konsolideerimise koormuse õiglase jagunemise ühiskonna kõigi osade vahel. Täiendavaid tulusid saab eelistatavalt teenida maksubaasi laiendamisega, kuid mitte maksumäärade suurendamise või uute maksude kehtestamisega. Selleks tuleks maksukulutuste ning üksikisiku ja ettevõtte tulumaksu kitsaskohad hoolikat läbi vaadata, vähendades seejuures vähendatud käibemaksumääraga maksustamise ja käibemaksust vabastamise ulatust või suurendades vähendatud maksumäärasid standardmäärani. Aktsiisimaksuvabastused tuleks samuti läbi vaadata, lähtudes nii tulude teenimisest kui ka tõhusast panusest riigi poliitika muudesse valdkondadesse (näiteks tervishoiu- ja keskkonnapoliitika).

Parem maksuhaldus saab samuti edukalt täiendada tulude suurendamise meetmeid. Mõned maksudest kõrvalehoidumise vastu suunatud meetmed, näiteks pangasaladuse kaotamine, on juba lühiajalises perspektiivis aidanud märkimisväärselt suurendada maksutulu. Samas on parema maksuhaldusega kaasnevat tulude suurenemist eelnevalt raske hinnata ning seda ei tuleks seepärast range eelarvepoliitika kontekstis üle hinnata, eriti lühikeses perspektiivis. Maksunormidest kinnipidamise parandamine võib esineda eri vormides, näiteks varimajanduse vähendamine, võimalike käibemaksupettuste ja käibemaksust kõrvalehoidumise vähendamine või maksukorralduse tõhususe suurendamine. Maksukorralduse parandamine on küsimus, mis tuleb paljudel liikmesriikidel lahendada, et saada täiendavaid tulusid, vähendada suuri kulusid kogutud puhastulu kohta ning vähendada väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate halduskoormust.

Euroopa majanduse majanduskasvu ja töökohtade loomise potentsiaali suurendamiseks tuleks kaaluda võimalusi, mille mõju tuludele oleks neutraalne. See kehtib eriti selliste liikmesriikide kohta, kellel on nii võimalus kui vajadus minna tööjõumaksudelt üle vähem moonutavatele maksudele (tarbimismaksud, perioodilised varamaksud, keskkonnamaksud). Maksusüsteemi selline ülesehitus, milles otseste maksude ja sotsiaalmaksude osakaal on suur ja kaudsete maksude osakaal väike, võib viidata sellele, et osutatud üleminekuks on ruumi. Reform, mille mõju tuludele oleks neutraalne, võiks samuti sisaldada ettevõtte tulumaksu kõrgete määrade vähendamist.

Konsolideerimise ja maksureformide strateegia koostamisel peaks arvestama ka muude konkreetsete maksudega seonduvate probleemidega. Esiteks kasutatakse ettevõtete maksusid pigem võlgade finantseerimiseks kui kapitali rahastamiseks. Teiseks põhineb eluaseme maksustamine liiga palju tehingumaksudel, kuigi kasutada võiks kahjutumaid perioodilisi kinnisvaramaksusid. Samas võib hüpoteeklaenude intressi maksudest mahaarvamise võimalus põhjustada võlgadesse kaldumise ja eluasemesse tehtavate üleinvesteeringute ohtu. Keskkonnamaksudel võib olla samuti tähtis roll kokkulepitud eesmärkide saavutamisel ning nendega võiks aeg-ajalt luua õigeid stiimuleid kahjulike heitkoguste, eriti kasvuhoonegaaside vähendamiseks. Maksureformid peavad peegeldama majanduslikku tõhusust ja sotsiaalset võrdsust vastavalt ühistele eelistustele. Maksureformide ettevalmistamisel tuleb arvesse võtta vahendite jaotamisest tulenevat mõju.

Pikaajaline jätkusuutlikkus

Konsolideerimise vajadust suurendavad vananevast elanikkonnast tulenevad probleemid, mis mõjutavad riigi rahandust. 2012. aasta eelarve jätkusuutlikkuse aruande[3] kohaselt püsib võlakoormus ELis stabiilsena kuni 2020. aastani tänu hiljutistele eelarve konsolideerimise alal tehtud jõupingutustele ja reformide valdkonnas saavutatud edusammudele, mis peaaegu stabiliseerivad elanikkonna vananemisega seonduvad kulutused. Alates 2021. aastast aga suurenevad elanikkonna vananemisega seonduvad kulutused ja ELi võlakoormus hakkab uuesti suurenema, moodustades 2030. aastaks peaaegu 90% SKPst. Sellist arengut saab peatada vaid liikmesriikide jõupingutustega. Kui suudetakse saavutada struktuurse tasakaalu paranemine aastas vähemalt 0,5 protsendipunkti võrra SKPst kuni keskmise pikkusega perioodi eesmärgi saavutamiseni, ning kui seda suudetakse hoida pikas perspektiivis, nagu see on ette nähtud stabiilsuse ja majanduskasvu paktiga, oleks võlatase 2030. aastaks ligikaudu 60% SKPst.

Kuigi mõned liikmesriigid juba tegelevad kulutustele avalduva survega, mis kaasneb vananeva elanikkonnaga, tuleb lisaks praeguste kavade rakendamisele veel palju teha. Paljud liikmesriigid on viimase kümne aasta jooksul oma pensionisüsteeme juba märkimisväärselt reforminud ning selle positiivne mõju eelarvele on nähtav. Pikas perspektiivis suurenevad riiklikud kulutused pensionidele kogu ELi tasandil eeldatavasti veelgi[4] (+1,5 protsendipunkti SKPst 2060. aastaks). Selleks tuleb suurendada jõupingutusi pensionisüsteemide reformimiseks eriti sellistes riikides, kus pensionikulutuste prognoosid ületavad ELi keskmist ning kus reformidega ei ole veel tõsiselt alustatud. 2012. aastal anti enamikule liikmesriikidele soovitusi pensionipoliitika muutmiseks. Kuigi mitmes riigis on tehtud tublisid edusamme, sealhulgas piiratud ennetähtaegselt pensionile jäämise võimalusi ja ühtlustatud meeste ja naiste pensioniiga, tuleb teistel liikmesriikidel oma reformikava kas intensiivistada või alles käivitada.

Pensioniea sidumine oodatava elueaga aitaks stabiliseerida töö- ja pensioniaastate vahelist suhet. Korduvate keeruliste läbirääkimiste vältimiseks tuleb sellise seose puhul järgida automaatseid eeskirju. See meede on tõhus viis üleelamisriski vähendamiseks, pöörates samaaegselt tähelepanu jätkusuutlikkuse ja piisavuse küsimusele, pakkudes stiimuleid kauem töötamiseks ja seega suuremate pensioniõiguste saamiseks. Kõrgema tegeliku pensionilemineku ea saavutamiseks tuleb lisaks pensionisüsteemide reformimisele kehtestada poliitika, millega tagatakse vanemate töötajate osalemine tööturul ning toetatakse aktiivset ja tervet vananemist, toetades seda stiimulitega käia kauem tööl ning elukestvat õppimist sooustava maksu- ja toetuste poliitikaga.

Joonis 2. Eelarvearengud – euroala

Allikas: komisjoni talitused

Liikmesriigid on näidanud üles sihikindlust eelarve konsolideerimise jätkamiseks ning on puudujääki märkimisväärselt vähendanud. Komisjoni 2012. aasta sügisprognoosi kohaselt väheneb 2012. aastal ELi üldine keskmine valitsemissektori eelarve puudujääk 0,8 protsendipunkti võrra, moodustades 3,6% SKPst. Euroalal on pilt laias laastus samasugune: valitsemissektori eelarve puudujääk väheneb 3,3%le SKPst. Koos eelarve edasise konsolideerimisega 2013. aastal prognoositakse, et euroala valitsemissektori eelarve puudujääk väheneb esimest korda pärast 2008. aastat alla 3% SKPst (Joonis 2). Enamikus liikmesriikides võib konsolideerimise struktuuri lugeda majanduskasvu soodustavaks ning eelarve tulude ja kulutuste pooli pidada üldjoontes tasakaalus olevaks. Ajavahemikul 2007–2012 saavutati peamine kulutuste kokkuhoid investeeringute, otsese tarbimise ja avaliku sektori palgafondi arvelt. Samal ajavahemikul suurenes sotsiaalsiirete osa, eriti nendes riikides, keda majanduskriis kõige tugevamini mõjutas.

Eelarve konsolideerimine näib olevat tugevam pigem struktuurses kui nominaalses mõttes. Prognooside kohaselt ületavad 2012. aasta struktuursed kohandused 1 protsendipunkti nii ELis kui euroalal. Sellise tulemuse saavutamiseks on liikmesriigid üldiselt kinni pidanud oma nominaalsetest eesmärkidest, võttes aasta jooksul makromajandusliku olukorra halvenemisel parandusmeetmeid. Prognooside kohaselt püsib konsolideerimine 2013. aastal stabiilne, sest liikmesriikidel tuleb kas ellu viia ülemäärase eelarvepuudujäägi menetluse raames nõutav eelarve konsolideerimine või ikka veel teha jõupingutusi keskmise pikkusega eesmärkide täitmiseks. Selle tulemusena peaks struktuurne eelarvepuudujääk ELis 2013. aastal vähenema rohkem kui 0,5 protsendipunkti võrra.

Eelarvehaldus ja eelarveasutused

Kindlad riiklikud eelarveraamistikud on keskse tähtsusega usaldusväärsete eelarveotsuste tegemiseks. Lepingute kohaselt kuuluvad eelarveotsused riikide ametiasutuste pädevusse. Seega on olulise tähtsusega, et liikmesriigid võtaksid riiklikul tasandil meetmeid oma kohustuste etteaimatavuse ja usaldusväärsuse suurendamiseks, et tagada mõistlik eelarvepoliitika. Direktiiviga liikmesriikide eelarveraamistike kohta ja majandus- ja rahaliidu stabiilsuse, koordineerimise ja juhtimise lepinguga parandatakse märkimisväärselt riikide eelarveraamistikke. Direktiivi nõuetekohane ülevõtmine 2013. aasta lõpuks peaks tagama ELi liikmesriikide elujõulised eelarveraamistikud, sealhulgas õigeaegse ja põhjaliku statistika, keskmise pikkusega kavandamise, võimaluse tugineda realistlikele prognoosidele ja riiklike eelarve-eeskirjade määratlemise, edendades lepingust tulenevatest eelarvekohustustest kinnipidamist. Lisaks on 25 liikmesriiki seadnud majandus- ja rahaliidu stabiilsuse, koordineerimise ja juhtimise lepingu raames eesmärgiks võtta siduvasse riigi õigusesse üle tasakaalustatud või ülejäägiga eelarve koostamise nõue, asetades seega stabiilsuse ja kasvu pakti aluspõhimõtte riiklike raamistike keskmesse. Nõuetele vastavust tuleks riikide automaatsetes korrektsioonimehhanismides veelgi parandada, samuti peaksid need olema kooskõlas ühiste põhimõtetega ning neid tuleks kasutada selgelt kindlaksmääratud asjaoludel, mis omakorda peaks nõuetele vastavust suurendama.

Eelarvehaldust on Euroopa tasandil tugevdatud ja komisjon on kaasseadusandjatele esitanud veel täiendusi. Kuue seadusandliku ettepaneku paketiga[5] on tugevdatud ELi eelarvejärelevalvet ning võimet välja selgitada eelarvetasakaalustamatust ja seda parandada juba varases etapis. Paketiga nähti ette uued vahendid, näiteks kulueesmärk ja võla arvväärtuses esitamise nõue. Kuna sama vääringut kasutavad liikmesriigid jagavad omavahel ka suuremaid eelarvepoliitika järelmõjusid, on seepärast tugevdatud nende euroala liikmesriikide finantssanktsioone, kes nõudeid ei täida, ning sanktsioone kohaldatakse nüüd järk-järgult ja juba varasemas etapis. Komisjon on teinud euroala liikmesriikide eelarvejärelevalve parandamiseks veel ettepanekuid kahes määruses, mis moodustavad nn kahe seadusandliku ettepaneku paketi. Suuremat järelevalvet käsitleva määrusega laiendatakse ja tugevdatakse eelarvejärelevalvet nendes liikmesriikides, kus esineb finantsraskusi. Eelarvepoliitika laiemat järelevalvet käsitleva määrusega luuakse aga ülemäärase eelarvepuudujäägi menetluses osalevate liikmesriikide suurem järelevalve, et tagada ülemäärase eelarvepuudujäägi õigeaegne korrigeerimine. Samuti tugevdatakse sellega ELi tasandil rakendatavaid ennetavaid meetmeid , pannes aluse eelarvepoliitika tõhusale koordineerimisele majandus- ja rahaliidus, nt nähes ette eelarve ühise ajakava ja iga-aastaste riiklike eelarvekavade koordineeritud esitamise komisjonile enne nende vastuvõtmist parlamendis.

2. Finantsstabiilsuse taastamine

Viimase aasta jooksul on finantspinged ELi finantsturgudel jätkunud, kuid juba on märgata paranemise märke. Euroala riikide, pankade ja majanduskasvu negatiivne vastastikmõju toitis finantsstressi ja mõjutas usaldust. ELi tugevate poliitiliste meetmete ja liikmesriikide poliitikute jõupingutuste tulemusena on olukord veidi paranenud, kuid riigivõlakirjade tootluse vahe on haavatavates riikides püsinud suur ja kõikuv. Samas on mõnes ELi liikmesriigis toimunud suur erakapitali sissevool ning nende riigivõlakirjade intressimäärad on olnud rekordmadalal, kohati isegi negatiivsel tasemel. Riigivõlakirjade turgude ja pankade vahelised tugevad seosed kujutavad endast peamist ohtu ELi ja eriti euroala finantsstabiilsusele.

ELi pangandussektoris on püsinud likviidsus- ja struktuurifondidest rahastamisega seotud probleemid. Paljude haavatavate liikmesriikide pankade juurdepääs kapitaliturgudele on olnud raske. Riigireitingu vähenemine on vähendanud tagatiste kättesaadavust eurosüsteemis toimuvate pangatehingute jaoks ja viinud alla ka panga enda krediidireitingud, põhjustades seega pankade rahastamiskulude suurenemise. Lisaks rahastamissurvele võis 2012. aasta esimeses pooles haavatavate euroala liikmesriikide puhul täheldada ka hoiuste vähenemist. Samal ajal kõrgema reitinguga liikmesriikides hoiused hoopis suurenesid. Samuti on sattunud surve alla pankadesisene rahastamine, sest majanduskasvu prognoosid on kesised ja seega tulupotentsiaal on väiksem. Pangad vastasid rahastamissurvele sellega, et asusid tagamata laenude asemel välja andma tagatud laene ja võlakirjasid. Selle tulemusena on pankade bilanssides märkimisväärselt suurenenud koormatud vara, mis on veel üks põhjus muretsemiseks.

Joonis 3: Pangalaenud majapidamistele ja mittefinantsettevõtetele

snoovrlp1

Allikas: komisjoni talitused

Turupõhise rahastamise nappus ja väikesest majanduskasvust tulenev krediidirisk pärsivad pankade suutlikkust rahastada reaalmajandust. Rahastamispiirangud on eriti suured väikese ja keskmise suurusega ettevõtjate puhul, mis on ELi majanduse nurgakiviks ja loovad suure osa töökohtadest. Laenuraskused on suurimad haavatavates riikides, kus raskustesse sattunud pangad on vähendanud laenamist, kuigi tagasihoidlikud majanduskasvu prognoosid ja vajadus vähendada ettevõtete ja majapidamiste võlgasid vähendavad ka nõudlust krediidi järele (Joonis 3). Kuigi pangad on jätkanud oma bilanssides vajalike kohanduste tegemist, ei ole esinenud märke nõuetele mittevastava või ülemäärase finantsvõimenduse vähendamise kohta. Kapitalivood avalikest vahenditest, mis on leevendanud erakapitali väljavoolu, samuti Euroopa Pangandusjärelevalve juhitud kooskõlastatud rekapitaliseerimine on mänginud selles osas tähtsat rolli. Samas on finantsvõimenduse vähendamise vajadus riikide lõikes erinenud. Haavatavate liikmesriikide pangad on oma bilansse kohandanud kiiremini kui muud pangad. Neid asjaolusid arvestades on positiivne märk see, et euroalal tervikuna on erasektorile antavad pangalaenud 2012. aastal stabiliseerunud ning viimane Euroopa Keskpanga laenuülevaade näitab rahastamisprobleemide mõningast vähenemist.

Uus riikide maksejõuetuse risk on muutnud euroala finantsintegratsiooni suunda. Euro kasutuselvõtt ja krediidiriski ülemaailmsel tasemel hindamine enne kriisi puhkemist on ajendanud euroala finantsturgude integratsiooni ja lihtsustanud krediidivoogude liikumist euroala riikide vahel. Koos kinnisvaramullide lõhkemisega mõnes liikmesriigis ja riigivõlakriisi tekkimisega vähenesid piiriülesed rahavood märkimisväärselt ja kapitalivood riikidest välja peatusid. Viimase kümne aasta jooksul vähenesid euroala riikide erakapitalivood kõige rohkem suunal põhjast lõunasse, sest pangad vähendasid oma piiriüleseid riskipositsioone nii haavatavate riikide valitsus- kui erasektori puhul. Selle tulemusena tekkinud välisrahastamise puudujääki leevendati eurosüsteemist saadud vahenditega ja hiljem ka ELi/IMFi finantsabiprogrammide raames antud laenudega. Lisaks suurenesid riikide võlakohustused kodumaiste turgude lõikes, suurendades veelgi viletsamas olukorras olevate riikide ja raskustes olevate pankade vahelist negatiivset vastastikmõju.

Rahastamistingimused euroala riikide lõikes on erinevad. Piiriülese laenamise suuremad riskipreemiad on viinud suurema finantskillustatuseni ja süvendanud seega ettevõtetele ja majapidamistele antavate laenude intressimäärade erinevusi euroala riikide vahel. Erasektori intressimäärad on haavatavates riikides praegu tunduvalt kõrgemad kui muudes liikmeriikides, eriti aga nendes, mida on peetud nn turvapaiga turgudeks (Joonised 4 ja 5).

Joonis 4. Ettevõtetele antavate laenude intressimäärad || Joonis 5. Laenud ettevõtetele

||

Märkus: Uued ettevõtted, laenude tähtaeg kuni 1 aasta Allikas: komisjoni talitused || Märkus: Riigireservide kasvumäära indeks aastate lõikes Allikas: komisjoni talitused

Euroala krediiditurgude lagunemine raskendab rahaliidu toimimist. Käimasolevad kohandused ja ümberkorraldused euroala haavatavates liikmesriikides pärsivad majanduskasvu. Kohandamiste edukus sõltub tavapäraste laenutingimuste taastamisest pangandussüsteemi poolt, mis praegu ei suuda oma õiget vahendaja rolli ühtsel turul täita. Piiriülese dimensiooniga mikro- ja makrotasandi järelevalve peaks aitama integreeritud pangandussüsteemil taastada oma finantsvahendaja roll.

Tavapäraste laenutingimuste taastamiseks tuleb tähelepanu pöörata pankade raskuste põhjustele. ELi tasandil on astutud julgeid poliitilisi samme, et lõhkuda raskustes olevate pankade ja nende asukohariikide vaheline nõiaring, ületada euroalal rahastamisraskused, kaotada finantskillustatus ning täiustada rahapoliitika ülekandumise mittetoimivaid mehhanisme.

Toimiva majandus- ja rahaliidu loomise osana leppisid ELi riigipead juunis 2012 kokku pangandusliidu moodustamises, mille esimene käegakatsutav tulemus on ühtne järelevalvemehhanism. Kokkuleppe kohaselt esitas komisjon ettepanekud ühtse järelevalvemehhanismi loomiseks ja Euroopa Keskpangale järelevalvevolituste andmiseks. Euroopa Pangandusjärelevalve integreeritakse pangandusjärelevalve uude raamistikku ELi tasandil ühtsuse tagamiseks. Ühtse järelevalvemehhanismi eesmärk on kõrvaldada järelevalves esinevad erinevused, mis põhjustasid Euroopa finantsturu killustatuse ja seadsid pangandussektori ohtu. Ühtse järelevalvemehhanismiga tagatakse, et kõik selles osalevad liikmesriigid saavad olla täielikult kindlad pangandusjärelevalve kvaliteedis ja erapooletuses. See on oluline selle tagamiseks, et kapitalivood toetaksid tasakaalustamist lühiajalises perspektiivis ja et tulevikus ei esineks uusi tasakaalustamatuse juhtumeid (vt 3. jagu).

Euroopa stabiilsusmehhanismi loomisega varustati euroala tugeva alalise tulemüüriga. Suur rahastamissuutlikkus (500 miljardit eurot) ja paindlike instrumentide kogum on need omadused, millega Euroopa stabiilsusmehhanism suudaks väljuda pankade ja riikide vahelisest nõiaringist ja aidata kaasa usalduse taastamisele. Lisaks laenude ja krediidiliinide väljamaksmisele likviidsuspiirangutega euroala liikmesriikidele on Euroopa stabiilsusmehhanismil suur valik instrumente, mille abil saab ta teatavate eeltingimuste täitmise korral sekkuda ka esmase ja teisese võlakirjaturu tegevusse, ilma et tuleks ilmtingimata rakendada igakülgset makromajanduslikku kohandamisprogrammi.

Võimalus kasutada Euroopa stabiilsusmehhanismi otse pankade rekapitaliseerimiseks on võimas vahend euroala pankade ja riikide vahelise nõiaringi lõhkumiseks. Euroopa stabiilsusmehhanism võib anda ka laenusid pankade rekapitaliseerimiseks. Kuni tänaseni sai selliseid laene anda vaid liikmesriikidele, kes said neid kasutada oma raskustes olevate pankate rekapitaliseerimiseks. Kuigi mehhanism on pakkunud teatavat leevendust likviidsuspiirangutega võitlevatele valitsustele, on tegemist pankade ja riikide vastastikmõju probleemi lahendamiseks siiski alles teise valikuga. Sellised laenud kajastatakse liikmesriikide eelarvekontodel ning need suurendavad nende võlakoormust. Probleemi lahendamiseks otsustati euroala tippkohtumisel 2012. aasta juunis, et Euroopa stabiilsusmehhanismile antakse võimalus rekapitaliseerida pankasid otse, pärast seda, kui ühtne järelevalvemehhanism on tõhusalt toimima hakanud. Pankade ja riikide riskide vastastikmõju likvideerimiseks kulub euroalal veel palju aega ning see oleks oluline samm edasi euroala kriisi edukaks lõpetamiseks.

Euroopa Keskpank on võtnud tõhusaid meetmeid pankade rahastamispiirangute leevendamiseks ja rahapoliitika ülekandumise mehhanismi parandamiseks. Euroopa Keskpank tegi 2011. aasta detsembris ja 2012. aasta veebruaris kaks kolmeaastast pikaajalist refinantseerimistehingut, mis täitsid euroala pankade refinantseerimisvajaduse, tagades pankadele juurdepääsu väikeste kuludega keskpika tähtajaga rahastamisele. Kuna aga rahastamissurve jätkus ja mõnes euroala liikmesriigis ilmnesid märgid rahapoliitika ülekandumise mehhanismi tõsistest häiretest, võttis Euroopa Keskpank kasutusele uue vahendi – rahapoliitilised otsetehingud –, et tagada euroalal rahapoliitika õige ülekandumine. Rahapoliitilised otsetehingud on teisesel riigivõlakirjade turul tehtavad otsetehingud, mille suhtes kohaldatakse rangeid ja tõhusaid tingimusi seoses Euroopa stabiilsusmehhanismist rahastatava kohandamisprogrammiga. Kuna seda vahendit ei ole veel kasutatud, on sellest teatamine juba iseenesest euroala riigivõlakirjade turgusid parandanud ning koos pangandusliidu rakendamise kavaga on sellel suur potentsiaal euroala finantspingete leevendamiseks ja majandusele laenu andmise tingimuste taastamiseks.

Kuigi tugevad poliitilised meetmed on turupingeid leevendanud, sõltuvad turud siiski palju toetava poliitika ja kohustuste elluviimise jätkumisest. Haavatavus ei ole EList ning eriti euroala finantssüsteemist kuskile kadunud. Samal ajal on euroala kriis tekitanud turuarengute suure sõltuvuse poliitikameetmetest. Seepärast on turgude ebastabiilsuse vähendamiseks olulise tähtsusega kindlad poliitikameetmed ning kokkulepitud meetmete ja riikliku reformipoliitika jõuline rakendamine. Toimiva majandus- ja rahaliidu, eriti aga pangandusliidu ülesehitamine taastab kestva finantsstabiilsuse.

3. Struktuurireformid majanduskasvu toetamiseks ja tasakaalustamatuse parandamiseks

Praegu on kõige suurem väljakutse usalduse taastamine ja majanduskasvu taaselustamine lühiajalises perspektiivis, luues samas tingimused tulevaseks jätkusuutlikuks majanduskasvuks. Piiratud makromajandusliku poliitika kontekstis on struktuurireformidel tähtis ülesanne majanduskasvu ja tasakaalustamise strateegias, mille eesmärk on kasutada ära ELi majanduse potentsiaali. Kriisi süvenedes tegid haavatavad riigid märkimisväärseid reformialaseid jõupingutusi. Kuigi nendes liikmesriikides on vajadus tegude järele suurem, on nii lühiajalise kui keskmise pikkusega majanduskasvu puhul tegemist kogu ELi hõlmava probleemiga, millele tuleb leida ühine vastus. Vaatamata sellele, et majanduse olukord erineb liikmesriigiti märkimisväärselt, on liikmesriikide ja ELi tasandil vaja kooskõlastatud lähenemisviisi reformidele, mis annaks uue poliitilise tõuke, lõdvendaks poliitilisi majanduspiiranguid ning lihtsustaks seega reformiprotsessi.

Joonis 6. Jooksevkontojääk – euroala ja liikmesriigid || Joonis 7. Tööjõu ühikukulu ja nominaalne töötasu töötaja kohta - euroala

||

Allikas: komisjoni talitused || Allikas: komisjoni talitused

ELi majanduskasvu piirab jätkuv makromajanduslik tasakaalustamatus ja varasema ülemäärase laenamise ja tarbimise kohandamise vajadus. Ajutiselt väiksem majanduskasv käib tihti kaasas põhjalike kohandustega, sest majanduse ümberkorraldamise käigus suunatakse ressursid suletud sektorist ümber avatud sektoritesse ning kõikide majandussektorite bilanssidel tuleb kohaneda. Vaatamata raskele majandusolukorrale on viimase aasta jooksul ette nähtud kohandamine jätkunud ning esimesed tulemused on juba näha. Statistikast jooksevkontode, kaubanduse ja sisenõudluse kohta on näha, et ELis ja euroala riikides kohandused jätkuvad, kuid vaja on täiendavaid edusamme (Joonis 6). Kohandamised on käimas ka kohandamisprogramme kohaldavates ja muudes haavatavates riikides, sealhulgas nendes, kus viimased edusammud olid suhteliselt tagasihoidlikud. Väheneb jooksevkontode tasakaalustamatus ning tööjõu ühikukulu arengusuundumused toetavad samuti tulevast suuremat tasakaalustamist (Joonis 7). Mõnes puudujäägiga riigis kohandatakse nominaalpalkasid nii avalikus kui erasektoris.

Joonis 8: Jooksevkonto (JK) ja rahvusvaheline netoinvesteerimispositsioon (RI: ülejäägi ja puudujäägiga riigid

Allikas: komisjoni talitused

Välispositsioonide käimasolev kohandamine on enamasti struktuurset laadi. Puudujäägiga riikides on import tunduvalt vähenenud ja eksport veidi suurenenud. Kuigi seni domineeris impordi vähenemine, valmistab konkurentsivõime paranemine ette pinda tulevaseks ekspordi suurenemiseks. Komisjoni sügisprognoosi kohaselt peaks ekspordi osakaal tasakaalustamistegevuses varsti suurenema. Kui konkurentsivõime suudetakse taastada, peaks ekspordi suurenemine kaasa aitama ekspordisuunitlusega tööstusharude tekkimisele ja püsivatele kohandustele. Siiski ei ole jooksevkontovoogude väline tasakaalustamine veel piisav varude jätkusuutmatute arengusuundumuste peatamiseks (rahvusvaheline netoinvesteerimispositsioon ja välisvõlg) (Joonis 8). Enamikus puudujäägiga riikides suureneb välisvõla ja SKP suhtarv; kui suhtarv väheneb, on see peamiselt tingitud kohustuste ümberhindamisest. Tuleb teha suuri kohandamisi, mille hind – eriti tööhõive seisukohast – sõltub liikmesriigi kohanemissuutlikkusest. Jooksevkontode tasakaalustamatuse kõrvaldamisel on ülejäägiga ja puudujäägiga riikide edusammud olnud nähtavamad. Ülejäägiga riikides esineb samuti märke sisenõudluse tasakaalustumisest, kuigi jooksevkonto ülejäägi kohandamine peegeldab ka seda, et kogu euroala jooksevkonto on nüüd ülejäägiga.

Kuigi struktuurireformide täielik mõju majanduskasvule ja tasakaalustamisele muutub nähtavaks keskmise kuni pika ajavahemiku jooksul, võib kasu tõusta ka varem. Reforme seostatakse lühiajalises plaanis kohandustega ja üleminekukuludega, sest need jagunevad üldjuhul ettevõtjate ja üksikisikute vahel ebaühtlaselt. Samas võib struktuurireformidel olla ka kohene ergutav mõju, kui nendega suurendatakse usaldust ja majanduses osalejate ootusi. Prioriteet tuleks anda nendele reformidele, mille mõju eelarvekuludele on väikseim (nt konkurentivõimet ja tooteturgude konkurentsi edendavad reformid, ettevõtete regulatiivse ja halduskoormuse vähendamise reformid), kusjuures tähelepanu tuleks samuti pöörata parimate raamtingimuste saamiseks (nt laiendatud sotsiaaldialoog), et toetada tegevust nendes poliitikavaldkondades, mida juba traditsiooniliselt on raskem reformida, nt tööturg. Samuti tuleb arvesse võtta eri reformivaldkondade sünergiat. Näiteks tööturureformid, mille eesmärk on tööjõu ühikukulu läbivaatamine, edendaksid konkurentsivõimet veelgi, kui need käiksid käsikäes tooteturu reformidega, mille eesmärk on suurendada konkurentsi ja vähendada marginaale. Seega tuleks hoolega uurida eri reformivaldkondade ja õige ajastuse vahelisi seoseid, võttes arvesse iga liikmesriigi eriolukorda.

Finantsregulatsioon ja –järelevalve on olulise tähtsusega nõuetekohase tasakaalustamise tagamisel ja kahjulike äkktõusude ja -languste ärahoidmisel. Mõne ELi riigi erasektoris toimuv finantsvõimenduse vähendamine, mis on samuti seotud piiratud finantstingimustega, mida on kirjeldatud 2. jaos, võib negatiivselt mõjutada lühiajalist majanduskasvu. Samas on see ülemäärase sise- ja välismaksebilansi puudujäägi kõrvaldamise eeltingimus. Ülemäärane krediidikasv ja finantsvõimendus finantssektoris, mis just leidiski aset enne kriisi, põhjustab aga haavatavusi sektoris, kus korratute korrektsioonide riskitase on kõrge, tuues endaga kaasa negatiivseid tagajärgi majanduskasvule. Selles kontekstis on tõhusate makro- ja mikrotasandi vahendite väljatöötamine olulise tähtsusega selle tagamiseks, et kui ühel päeval finantseerimistingimused ELis normaliseeruvad, jätkatakse tasakaalustamist, suunates jätkusuutlikke kapitalivooge kõige tootlikumasse tegevusse ja ELi pikaajalistesse investeeringutesse, ning et ülemääraseid tasakaalunihkeid tulevikus ei esineks.

Tootlikkust suurendavad struktuurireformid on prioriteet, et edendada majanduskasvu keskmise perioodi jooksul ja tagada ELi majanduse püsiv tasakaalustamine. Empiirilised tõendid näitavad, et reformid, mille eesmärk on suurendada toote-, teenuse- ja tööturgude tõhusust, võivad edendada ka tootlikkust, innovatsiooni ning suurendada toodangu- ja tööhõivetaset. Struktuurireformid, mis on peamiselt suunatud innovatsiooni, investeeringute ning info- ja kommunikatsioonitehnoloogia kasutamise toetamisse ning kaubanduse liberaliseerimisse, võivad samuti tootlikkust otse mõjutada. Sellised reformid soodustavad ka tööjõu ja kapitali ümberpaigutamist, võimaldades üleminekut suure kasvupotentsiaaliga sektoritesse (sealhulgas keskkonnasäästliku majanduskasvuga sektorid ja digitaalmajandus). Lisaks võib selline struktuurireform osutuda tähtsaks sise- ja välismaksebilansi puudujäägi vähendamisel, nt konkurentsivõime ja eksporditulemuste parandamise kaudu. Struktuurireformid on eriti asjakohased euroalal, kus nominaalsed kursimuutused ei saa suhtelisi hindasid mõjutada.

Keskkonnasäästliku majanduskasvu tugevdamine tagaks paremad tulemused nii makro- kui mikromajanduse tasandil. Üleminek vähese CO2-heitega ja ressursitõhusale tootmisele leevendab toormehindade järskudest muutustest tulenevat survet kuludele ja inflatsiooniprobleeme. See vähendab sõltuvust ressurssidest, energiast ja energiakaubanduse puudujäägist ning suurendab ELi majanduse konkurentsivõimet pikas perspektiivis. EL on välja töötanud poliitika ressursside kasutamise tõhususe parandamiseks ja kehtestanud ambitsioonikad eesmärgid, mis mõjutavad kõiki liikmesriike. Poliitika vilju saab maitsta vaid siis, kui poliitikaga kaasneb stabiilne ja etteaimatav regulatiivne raamistik, et suunata investeeringud ja maksumuudatused tööhõivelt hoopis keskkonna- ja tarbimismaksudele, keskkonnakahjulike toetuste lõpetamisele, uute roheliste turgude ja tehnoloogiate edendamisele ning olemasolevate tootmis- ja tarbimismudelite keskkonnasäästlikumaks muutmisele.

Toote- ja teenuseturgude liberaliseerimist tuleb jätkata. Täiendavaid samme tuleb astuda põhjendamatute takistuste kõrvaldamiseks toote- ja teenuseturgudelt ning nende turgude konkurentsivõime suurendamiseks, sealhulgas jaekaubanduse, reguleeritud kutsealade, ehituse, turismi, äriteenuste ja võrgutööstuse valdkondades. Selleks tuleb tegutseda ka ELi tasandil, kus hästitoimiv ühtne turg võib suurendada nii majanduskasvu potentsiaali kui kaasa aidata tasakaalustamatuse peatamisele. Kogu potentsiaali ärakasutamiseks tuleb ühtsel turul teha ambitsioonikaid muudatusi, tugevdades nii jõustamistegevust kui ka suurendades reformialaseid jõupingutusi riikide tasandil, nagu see on sätestatud I ja II ühtse turu aktis. Sellega seoses kutsutakse liikmesriike võtma ambitsioonikaid meetmeid teenuste direktiivi rakendamiseks, võttes arvesse selle majanduskasvu ja kohanemissuutlikkuse potentsiaali[6].

Joonis 9. Valitsemistõhususe indeks, ELi liikmesriigid, 2011.

Märkus: Maailmapanga valitsemistõhususe indeks näitab elanikkonna suhtumist avaliku teenistuse kvaliteeti ja sellise teenistuse poliitilisest survest sõltumatuse määra, poliitika väljatöötamise ja rakendamise kvaliteeti ning seda, kui usutav on, et valitsus sellise poliitika ellu viib. Indeksi väärtused jäävad vahemikku -2,5 – 2,5. Allikas: Maailmapank

Ettevõtluskeskkonna parandamine ja riigisektori tõhususe suurendamine on prioriteetse tähtsusega. Avatud ja tõhus ettevõtluskeskkond hoogustab majanduskasvu, sest selline keskkond edendab ettevõtlust ja vähendab ettevõtjatele mittevajalikke kulusid. On tõendeid selle kohta, et halduskeerukus ehk bürokraatia mõjutab negatiivselt ettevõtluse taset, innovatsiooni ja konkurentsivõimet. Lakkavad välismaised otseinvesteeringud, mis oleksid võinud kaasa aidata tasakaalustamatuse probleemi lahendamisele. Lisaks põhjustab ülemäärane regulatiivne koormus varimajanduse teket. Tõhus avalik haldus pakub teenuseid kogu majandusele ega kehtesta majanduses osalejatele ebaproportsionaalselt suurt bürokraatlikku koormust. Avalikus halduses esinevate probleemide lahendamine aitaks kaasa nii eelarve konsolideerimisele kui konkurentsivõime ja majanduskasvu suurendamisele. Eriti aitaks kohtusüsteemi reform vähendada ettevõtjate riske ja ebakindlust seoses äritegevuse alustamise ja sellega jätkamisega ning tooks endaga kaasa investeeringuid, vähendaks tehingukulusid ja tugevdaks konkurentsi. Sellega seoses on liikmesriigid juba võtnud meetmeid ühtse ja tõhusama avaliku teenistuse kujundamiseks. Tähtsamad reformivaldkonnad on kohtusüsteemid ning e-valitsuse ja e-hangete laialdasem kasutamine.

Töötus on terves reas ELi riikides tõsine probleem, millel on majanduslikud, sotsiaalsed ja poliitilised tagajärjed (Joonis 10). Suureneva töötusega käib kaasas ka ELi tööturgude vaheliste erinevuste suurenemine. Kuigi töötus on enamikus riikides suurenenud ning mõnel juhul saavutanud rekordtaseme, on siiski ka neid liikmesriike, kus see on vähenenud. Pikaajaline töötus, tööjõu pakkumise ja nõudluse suured lahknevused paljudes ELi riikides, mis on tingitud valdkondlikest muutustest, viitavad sellele, et töötus võib muutuda struktuursemaks, mis avaldab negatiivset mõju pikaajalisele majanduskasvu potentsiaalile.

Joonis 10: Tööhõive suurenemine ja töötuse määr - EL

snoovrlp1

Allikas: komisjoni talitused

Struktuurireformidel on tähtis roll töötuse probleemi lahendamisel, suurendades majanduskasvu ja edendades kohandamisi. Kui töötuse määra vähendatakse märkimisväärselt, tuleb luua tingimused usalduse taastamiseks ja stabiilseks nõudluseks tööjõu järele. Samas on töötuse vähendamine usalduse tugevdamise ja praeguste reformide sotsiaalse ja poliitilise jätkusuutlikkuse tagamiseks olulise tähtsusega. Esmase eesmärgina tuleb siiski toime tulla kõrgete ja püsivate töötuse määradega aeglase majanduskasvu ning mõnes riigis ka finantsvõimenduse edasise vähendamise ja välise tasakaalustamise tingimustes. Võttes arvesse erinevaid tingimusi ELi tööturgudel, tuleb poliitilist reaktsiooni kooskõlastada, kuid siiski ka kohandada vastavalt iga riigi konkreetsele olukorrale.

Alates kriisi puhkemisest on mitu ELi riiki kasutanud tööturureformi puhul aktiivset lähenemisviisi. Mõnel juhul on vastu võetud ambitsioonikad reformikavad eesmärgiga luua tööhõiveks soodsamad tingimused (Joonis 11). Hiljutine reformitegevus on suures osas kooskõlas Euroopa tasandi prioriteetidega, eriti aga meetmetega, mis muudavad tööturud dünaamilisemaks, vähendavad ebakindlust ja parandavad konkurentsivõimet. Mõned riigid, kellel on kõrge töötuse tase ja maksebilansi tasakaalustamatus, on alustanud tööd palkade kohandumisvõime ja tööturu kohanemissuutlikkuse probleemidega, reformides eelkõige töökaitsealasid õigusakte ja palgasüsteeme. Muudetud on sissetuleku kaitset ja töötute aktiveerimist ja tööotsingute toetamist käsitlevat poliitikat, et see võtaks paremini arvesse suurenevaid tööturuprobleeme. Samas mitte kõik riigid ei ole astunud vajalikke samme, et seista vastu poliitikaprobleemidele, mis ootavad lahendusi.

Joonis 11. Tööturumeetmete arv valdkondade lõikes, kogu EL

Märkus: Aktiivsed tööturumeetmed ei hõlma koolitust. Allikas: Komisjoni talitused, majandus- ja rahandusküsimuste peadirektoraadi LABREF-andmebaas.

Töötuse probleemi lahendamine ja töökohtade loomine peaksid olema poliitilised prioriteedid. Tööturureformid peavad jätkuma eriti nendes riikides, kus tööturuprobleemid on suurimad. Võimalik majanduskasv sõltub suurel määral sellest, kuivõrd tõhusalt suudetakse leida lahendused tööturu kitsaskohtadele ja kuidas tullakse toime töötuse hüstereesi ohuga. Struktuursete ja institutsiooniliste tööturuprobleemide (tööturu killustatus, oskuste ja töökohtade kokkuviimise halvenemine ja jätkuv struktuurne töötus) lahendamiseks on vaja nõuetekohast poliitilist reaktsiooni. Kohandamisi soodustavale ambitsioonikale struktuurireformile ning meetmete nõuetekohasele rakendamisele suunatud jõupingutused peavad jätkuma nendes riikides, kus tööturuprobleemid on suurimad. Samuti võib kaaluda erimeetmete võtmist tööjõunõudluse suurendamiseks, vähendades eelkõige vähetasustatud tööjõult võetavaid maksusid, kui maksutingimused seda võimaldavad, ning toetades ettevõtlust ja sotsiaalset ettevõtlust. Samuti tuleb võtta eesmärgipäraseid meetmeid selliste töötajate töölevõtmiseks, kelle tööjõus osalemine on ohus (nt pikaajalised töötud või eelneva töökogemuseta noored), kasutades selleks kulutõhusat aktiivset tööturupoliitikat ja suure töökohtade arvuga sektorite potentsiaali.

Lisa. Valik makromajanduslikke indikaatoreid

[1] Kuigi puuduvad tõendid, mis toetaksid hiljutisi väiteid väga suurte kordajate kohta, vt näiteks põhjendus I.5 „Vead prognoosides ja kordajate ebakindlus", Euroopa majandusprognoos – sügis 2012, European Economy 7/2012.

[2] Vt Euroopa Komisjoni aruanne „Riigi rahandus majandus- ja rahaliidus 2012. aastal", European Economy 4/2012, majandus- ja rahandusküsimuste peadirektoraat.

[3] Vt Euroopa Komisjoni 2012. aasta eelarve jätkusuutlikkuse aruanne, European Economy 8/2012.

[4] Euroopa Komisjon ja majanduspoliitika komitee: „2012. aasta aruanne rahvastiku vananemise kohta, mis käsitleb majanduslikke ja eelarvelisi prognoose ELi 27 liikmesriigi kohta (2010–2060)“, Euroopa Komisjon, European Economy No 2.

[5] Viiest määruse ja ühest direktiivi ettepanekust koosnev pakett, mis jõustus 13. detsembril 2011. Nende õigusaktidega tugevdati stabiilsuse ja majanduskasvu pakti ning kehtestati uued eeskirjad makromajandusliku tasakaalustamatuse järelevalveks. Samuti vt: http://ec.europa.eu/economy_finance/articles/governance/2012-03-14_six_pack_en.htm

[6] Komisjoni talituste hinnangul on teenuste direktiivi praegusest rakendamisest tõusev tulu 0,8% ELi SKPst, kusjuures veidi ambitsioonikam rakendamine, kui iga riik, võttes arvesse teenuste piiriülesel osutamisel ja sellise tegevuse alustamisel esinevaid piiranguid, saavutaks ELi keskmise taseme, tooks see täiendavat tulu suurusjärgus 0,4% protsendipunki SKPst. Sellest veelgi ambitsioonikama stsenaariumi puhul, kui iga liikmesriik saavutaks viie kõige paremate tulemustega riigi keskmise, tooks see ELi tasandil endaga kaasa 1,8% SKP kasvu.

SISSEJUHATUS

Ühise tööhõivearuande projekt on koostatud vastavalt ELi toimimise lepingu artiklile 148 ja see kuulub iga-aastase majanduskasvu analüüsi paketti, millega alustatakse 2013. aasta Euroopa poolaasta koordineerimisprotsessi. Ühist tööhõivearuannet kasutatakse majanduse suunamisel. Aruanne toetab iga-aastases majanduskasvu analüüsis esitatud peamiseid tööhõivealaseid seisukohti. Aruandes esitatud analüüs kajastab Euroopa tööhõive- ja sotsiaalset olukorda ning tööhõivesuuniste[1] rakendamist. Lisaks on lähtutud riiklike reformikavade läbivaatamisest ning nende alusel 2012. aasta juulis esitatud nõukogu riigipõhiste soovituste täitmise tulemuste hindamisest.

Aruanne avaldatakse ajal, mil:

Tööhõive taastumine on peatunud. Tööhõive väheneb ja 2013. aasta väljavaated on sünged. Töökohtade loomine on jäänud tagasihoidlikuks ja halvenenud, hoolimata mõne töövõimalusterohke sektori ja terve ühtse turu kasutamata potentsiaalist. Ajutiste lepingute ja osalise tööaja kasutamise suurenemise tõttu jätkub tööturu killustumine. Tööjõumaksud on endiselt kõrged ja on mitmes liikmesriigis veelgi tõusnud.

Töötus on taas tõusuteel, pürgides euroalal enneolematutesse kõrgustesse, kusjuures pikaajaline töötus on jõudnud murettekitavale tasemele eriti liikmesriikides, kus on toimunud eelarve ulatuslik konsolideerimine. Üle viiendiku noortest on töötud ja nendest ähvardab saada uus „kadunud põlvkond”.

Liikmesriikide töötuse määrade erinevus on märkimisväärselt suurenenud ning peegeldab asümmeetriliste vapustuste mõju ja tööturgude erinevat vastupidavust kriisidele. Alanud on palkade ja tööjõukulude kohandamine, kuid reformide mõju ei ole veel täielikult näha. Oskuste ja töökohtade kokkuviimise nõrgenemise märgid on leidnud Euroopa tööturul kinnitust ja on oht, et suurenev struktuurne tööpuudus muutub krooniliseks.

Leibkondade keskmine sissetulek väheneb mitmes liikmesriigis ning hiljutised andmed osutavad vaesuse ja sotsiaalse tõrjutuse laienemisele ja süvenemisele, kusjuures töötajate vaesus ja sotsiaalne kihistumine suurenevad mitmes liikmesriigis.

Sotsiaalkaitse kui automaatse stabilisaatori mõju on nõrgenenud alates 2010. aastast ning tulemuseks on suurem vaesuse määr. Rääkides vaesuse vähendamisest, esineb liikmesriikide kulutuste tõhususes märkimisväärseid erinevusi.

Tööhõive ja tööturu olukord Euroopas, eelkõige mõnes liikmesriigis, nõuab riigiasutuste ja sotsiaalpartnerite sihikindlamat tegutsemist. Rakendatakse ambitsioonikaid reforme, kuid tööturu kaasajastamiseks on vaja suuremaid jõupingutusi, samuti tuleb investeerida inimkapitali, et luua tingimused töövõimalusterohkeks majanduse taastumiseks.

1. Tööturu ning sotsiaalvaldkonna hiljutised arengutrendid

Majanduslik ja tööhõiveperspektiiv on negatiivne ja on viimastel kuudel halvenenud. 2012. aasta osutub tööhõive seisukohast negatiivseks ning töökohtade loomiseks ega töötuse vähendamiseks ei piisa 2013. aastaks prognoositavast SKP väikesest suurenemisest. Tööturu positiivsemat väljavaadet prognoositakse 2014. aastaks. EL on praegu ainus suurem piirkond maailmas, kus tööpuudus endiselt suureneb.

Tööhõive taastumine on peatunud ja tööhõive väheneb. 2011. aasta II kvartalist 2012. aasta II kvartalini vähenes töötavate 20–64 aastaste inimeste arv ELis 0,2 %. 2008–2011 vähenes tööhõive 1,7 %, vähem kui USAs (5,8 %). Euroalal on vähenemine olnud aga ilmsem, eriti riikides, kes võtsid ulatuslikumaid eelarve konsolideerimise meetmeid. Alates majandus- ja finantskriisi algusest 2008. aastal on nüüdseks kadunud kokku 5 miljonit töökohta, neist 4 miljonit euroalal. Üldise tööhõive kõikumisi on alates kriisi algusest peamiselt mõjutanud osalise tööajaga töö ja ajutised lepingud, kuid puutumata ei ole jäänud ka alalise lepinguga töökohad.

Joonis 1: Tööhõive ja töötus EL 27s, 2005–2012

Allikas: Eurostat, rahvamajanduse arvepidamine ja ELi tööjõu-uuring

Positiivne on see, et vanemate töötajate tööhõivemäär suurenes 2008–2011 1,8 protsendipunkti, võrreldes üldise tööhõivemäära vähenemisega 1,5 protsendipunkti. Ka naised on majanduskriisiga suhteliselt edukamalt toime tulnud kui mehed, kuna nende tööhõivemäär on praktiliselt samal tasemel kui 2008. aastal, samas kui meeste oma vähenes 2,6 protsendipunkti. Noorte tööhõivemäär vähenes samal ajal 3,8 protsendipunkti.

Töötus on taas tõusuteel, pürgides euroalal enneolematutesse kõrgustesse. Töötuse üldine määr on ELis praegu 10,6%, euroalal aga 11,6 %, mis on kõrgeim tase alates majandus- ja rahaliidu loomisest. 2012. aasta mais ületas ELi töötute arv esmakordselt 25 miljoni inimese piiri ja sellele järgnenud kvartali jooksul suurenes see arv veel 0,75 miljonit; alates 2008. aastast on suurenemine olnud peaaegu 9 miljonit. Suuremas osas liikmesriikides on töötuse trend tõusev, töötus vähenes 2012. aasta augustile eelnenud aasta jooksul vaid kuues riigis.

Pikaajaline töötus on jõudnud murettekitavale tasemele. 2012. aasta II kvartalis oli üle aasta olnud tööta 11,1 miljonit töötut eurooplast, moodustades töötavast elanikkonnast 4,6 %[2]. Näitaja on 4,8 miljoni võrra suurem kui 2008. aastal. 2011. aastal elas 70 % kõigist EL 27 pikaajalistest töötutest kuues suurimas liikmesriigis, sealjuures Hispaanias üle 21 %. Hispaania osakaal pikaajaliste töötute arvu suurenemises 2008.–2011. aastal (3,7 miljonit) oli 1,6 miljonit.

Alates kriisi algusest on suuremas osas liikmesriikides töö leidmise tõenäosus töötute jaoks vähenenud, seda nii lühi- kui ka pikaajaliste töötute puhul. Vähenemine on olnud eriti ilmne liikmesriikides, kus on võetud märkimisväärseid eelarve konsolideerimise meetmeid. Hispaanias vähenes tõenäosus 50 %lt 30 %le, Kreekas 25 %lt 15 %le, Madalmaades jäi see samaks ning Tšehhi Vabariigis ja Eestis paranes.

Joonis 2: Pikaajaliste töötute osakaal töötavast elanikkonnast, %, 2008 ja 2011

Allikas: Eurostat, sissetulekut ja elamistingimusi käsitlev ühenduse statistika (EU-LFS).

Pikaajaline töötus on suurenenud kõigis rühmades, enim aga noorte ja madalama haridustasemega inimeste hulgas. 2011. aastal oli vanemate töötajate pikaajaliseks töötuks jäämise oht aga üle 55 %, samas kui noorte puhul oli see vaid ligikaudu 30 %. 2011. aastal oli madala kvalifikatsiooniga töötajate pikaajaline töötus neli korda suurem kui kõrge kvalifikatsiooniga töötajate oma. Ka kolmandate riikide kodanike pikaajaline töötus oli 2011. aastal kaks korda suurem kui ELi keskmise töötaja oma. Mõni liikmesriik on suutnud pikaajalist töötust piirata kas seetõttu, et majanduslangus oli lühem, või tõhusate tööturuasutuste abil.

Rohkem kui viiendik tööturul olevaist noortest on töötud. Noorte olukord tööturul (5,52 miljonit töötut noort) kujutab endast nii majanduslikku kui ka sotsiaalset hädaolukorda. Möödunud aasta jooksul suurenes noorte töötus suuremas osas liikmesriikidest, kahes liikmesriigis on see endiselt üle 50 % ja kuues üle 30 %. 2011. aastal vähenes 20‑34 aastaste keskharidusega või sellest kõrgema haridustasemega noorte tööhõivemäär 2008. aastaga võrreldes 4,2 protsendipunkti (77,2 %le), osutades suurenevatele raskustele üleminekul hariduse omandamiselt tööellu.

Koolist väljalangenute tööväljavaated on nõrgad. Koolist väljalangenud on ilmselt Euroopa noore tööjõu haavatavaim rühm. Terves ELis on tööta üle poole koolist väljalangenud noortest. Koolist väljalangenute osakaal langes 14,1 %lt 2010. aastal 13,5 %le 2011. aastal. Liikmesriikide vahel on endiselt suuri erinevusi koolist väljalangenute määras, kuid riikides, kes kehtestasid koolist väljalangemisega võitlemiseks tõhusa ja ulatusliku poliitika, on olukord ka märkimisväärselt paranenud. Koolist langevad tihemini välja ebasoodsamas olukorras olevad noored, näiteks sisserännanud ja vähemusrahvused, nagu mustlased, ning poisid.

Mittetöötavate või haridust ega kutset mitteomandavate noorte osakaal suureneb jätkuvalt. Muret valmistab see, et suurenemine oli suurem liikmesriikides, kus tase oli juba niigi kõrge. Hoolimata noorte meeste puhul täheldatud kaalukamast suurenemisest, on mittetöötavate või haridust ega kutset mitteomandavate noorte hulgas rohkem naisi peaaegu kõigis Euroopa riikides.

Joonis 3: Mittetöötavate või haridust ega kutset mitteomandavate noorte osakaal 15‑24 aastaste hulgas (%)

Allikas: Eurostat, tööjõu-uuring

Liikmesriikide, eriti euroala liikmesriikide töötuse määrade erinevus on viimastel aastatel märkimisväärselt suurenenud. Erisusi võib märgata ka piirkondlikul ja kohalikul tasandil, kus riigist allpool oleval tasandil esineb väga kõrget noorte ja pikaajalist töötust. 2012. aasta augustis oli töötus väikseim Austrias (vaid 4,5 %), samas kui Hispaanias oli see 25,1 %. Suur osa töötusest on koondunud suhteliselt väikesesse arvu riikidesse. Itaalia, Hispaania ja rahalistest toetusprogrammidest abi saavad riigid (Kreeka, Iirimaa, Portugal, Rumeenia) annavad peaaegu pool ELi kogutöötusest ja see osakaal on kriisi jooksul märkimisväärselt suurenenud.

Joonis 4: Töötuse määra muutus (protsendipunktides) 2012. aasta augustile eelnenud aasta ja kolme kuu jooksul ning töötuse määrade erinevuse muutus ajavahemikul august 2009 – august 2012.

Allikas: Eurostat

Märkused: Eurostat. 2. joonis: 2012. aasta augusti puhul puuduvad andmed viie liikmesriigi kohta. Kasutatud andmed: Eesti ja Läti puhul juuni, Kreeka, Ungari ja Ühendkuningriigi puhul juuli.

Liikmesriikide vaheline lõhe tööhõives ja sotsiaalnäitajates laieneb. Eriti ilmne on see lõuna- ja äärepoolsemate Euroopa riikide puhul. Siiani on suuremat vastupidavust üles näidanud peamiselt Põhja- ja Kesk-Euroopa riigid. Vapustused näivad asümmeetrilised, kuid tihtipeale on paremini hakkama saanud riigid, kelle tööturg on olnud suhteliselt segmenteerimata, heaolusüsteemid tugevad ning kes on suutnud ajutiselt muuta tööaja pikkust ja jaotust (sisemise paindlikkusega).

Hiljutistest andmetest ilmneb, et palgad ja tööjõukulud on hakanud toetama välist tasakaalustamist. 2011. aastal võis Euroopa tööturul näha selgeid märke paranenud palgadünaamikast, kuna nominaalne tööjõu ühikukulu suurenes 2010. aasta reaallanguse järel mõõdukalt. Reaalpalk töötaja kohta vähenes 2011. aastal ligikaudu pooltes liikmesriikides ning kasvas tootlikkusest vähem, kinnitades 2010. aastal alanud palgatulu osakaalu vähenemise trendi. Nominaalse tööjõu ühikukulu arengud on liikmesriigiti mõnevõrra erinevad. Üldiselt järgib nominaalse tööjõu ühikukulu areng järjest enam mustrit, mis toetab välist tasakaalustamist, eristades järjest selgemalt riike, kes peavad rohkem tegelema töötuse vähendamise ja välispositsiooni tasakaalustamisega, ning riike, kelle majanduse taastumine on olnud jätkusuutlikum ja jooksevkonto ülejäägis.

Joonis 5: Nominaalse tööjõu ühikukulu aastane kasvumäär (2011 II kv / 2012 II kv) ja trend kaheksas valitud liikmesriigis (need, kellele adresseeriti palku käsitlevad riigipõhised soovitused), 2008 II kv – 2012 II kv

Märkus: hooajaliselt korrigeeritud kvartaalsed andmed

Allikas: Eurostat. 1. joonis: Küprose puhul võrreldakse 2011. aasta I kvartalit ja 2012. aasta I kvartalit (2012. aasta II kvartali kohta puuduvad andmed).

Allikas : Eurostat

Töötuse vähendamise valdkonnas kesiste tulemustega riikides enne kriisi täheldatud reaalpalga jõulisem dünaamika on alates 2010. aastast ümber pöördunud. Sellised arengud on kaasa aidanud ekspordile suunatud sektorite konkurentsivõime järkjärgulisele paranemisele. Tööjõunõudlus ja palgad näivad jätkusuutlikumad nende riikide avatud sektoris, kes on konkreetselt alustanud jooksevkonto puudujäägi korrigeerimise protsessi või selle peaaegu lõpule viinud. Lisaks ilmneb andmetest, et 2009. aastani oli reaalpalga dünaamika jõulisem, kuid see trend on alates 2010. aastast ümber pöördunud.

Leibkondade keskmine sissetulek väheneb mitmes liikmesriigis. 2009–2011 vähenes majapidamiste brutosissetulek kolmest liikmesriigist kahes ja riikide olukord lahknes veelgi. Suuremas osas liikmesriikidest nõrgendasid pikaleveninud majandus- ja tööturukriis ning eelarve konsolideerimise vajadus (sealhulgas hüvitiste vähendamine ja maksude suurendamine) nimetatud ajavahemikul riiklike automaatsete stabilisaatorite kaitsvat mõju, kuna toetuste saajate toetuste saamise õigus aegus või toetuste suurus vähenes. Nii vähenes majapidamiste sissetulek eriti liikmesriikides, kus majanduslangus venis pikale. Näib, et alates 2010. aastast rakendatud eelarve konsolideerimise meetmed andsid panuse kodumajapidamiste kasutada jääva sissetulekuosa märkimisväärsesse vähendamisse.

Joonis 6: Majapidamiste brutosissetuleku muutus kriisi ajal

Allikas: Eurostat, rahvamajanduse arvepidamine.

Nende ELi elanike osakaal, kes tunnistavad, et nende majapidamisel on rahalisi raskusi, on endiselt ajaloo kõrgeimal tasemel, kusjuures viimastel kuudel on olukord veelgi halvenenud. Kõige alumise kvantiili stressiolukorra näitaja aastane suurenemine oli 2012. aastal eriti märgatav Hispaanias ja Itaalias (kus see suurenes 10 protsendipunkti), samas kui kuues liikmesriigis see näitaja vähenes.

Hiljutised andmed osutavad vaesuse ja sotsiaalsele tõrjutuse laienemisele ja süvenemisele. Vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse ohus elavate inimeste hulk on mitmes liikmesriigis suurenenud alates 2008. aastast, ületades nende liikmesriikide arvu, kus see vähenes. Mõned rühmad sattusid eriti löögi alla (sealhulgas lapsed, üksikvanemaga majapidamised, tööeas elanikkond, eriti noored). Vaesuse süvenemise areng näitab, et vaesuse ohus elavad inimesed jäävad paljudes riikides veelgi vaesemaks, eriti neis riikides, kus üldine vaesuse oht on kõrge. 2010. aastal oli ELis vaesuse ohus elavate inimeste mediaansissetulek 22 % väiksem kui vaesuse alampiir, tunnistades vaesuse süviku süvenemist alates 2008. aastast suuremas osas liikmesriikides.

Joonis 7: Vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse ohus elavate inimeste arvu dünaamika ELi liikmesriikides 2008–2011

Allikas: sissetulekuid ja elamistingimusi käsitlev ELi statistika; * andmed: sissetulekuid ja elamistingimusi käsitlev ELi statistika 2011(2010).

Töötajate vaesus ja sotsiaalne kihistumine suurenevad mitmes liikmesriigis. 2011. aastal moodustasid töötavad vaesed vaesuse ohus elavatest tööealistest täiskasvanutest kolmandiku. 2010. aastal elas vaesuspiirist allpool 8,4 % töötavatest inimestest ning selline oht oli märkimisväärselt suurem ülalpeetavate lastega perede puhul (10,7 %). Naiste puhul töötajate vaesuse esinemine suurenes, kuid meeste puhul on see naistest endiselt kõrgem. 2006–2010 suurenes töötajate vaesus märkimisväärselt kolmandikus liikmesriikides, sealhulgas mõnes kõige jõukamatest liikmesriikidest, kelle majandus ja tööturg olid vastupidavamad. Siia võisid oma panuse anda sellised tegurid nagu palgakohandused, töötundide vähendamine, lühiajaline töö ning osalise tööaja ja ajutiste lepingute ulatuslikum kasutamine.

2. Tööturu tähtsamad probleemid

Hiljutised tööturutrendid tulenevad osalt tsüklilisest liikumisest, eelkõige sügavast majanduskriisist, aga ka tööturu struktuursetest ja institutsioonilistest probleemidest, mis mõjutavad majandustegevust ja tööturu toimimist.

Töökohtade netoloomine (tööhõive kasv) on pidevalt vähenenud nii ELi kui ka liikmesriikide tasandil, välja arvatud 2010. aastal. Alates 2011. aasta keskpaigast on tööjõu kasvumäär Euroopas tervikuna muutunud taas negatiivseks. See kujutab endast töö leidmise (töötute puhul) väheneva trendi ja töö kaotamise suureneva trendi netotulemust, mis nõuab tööjõunõudlust ja töövõimalusterohkemat kasvumustrit stimuleerivat poliitikat[3]. Samal ajal võib struktuuri- ja ühtekuuluvusfondidest toetatavate töökohtade loomise kavade puhul aga täheldada märkimisväärset positiivset arengut nii töökohtade brutoloomisel kui ka idufirmade toetamisel.

Joonis 8: Töötuse määra ja töö leidmise määra indeks EL 27s, 2007 I kv – 2011 IV kv.

Allikas : Eurostati andmetel põhinevad komisjoni talituste arvutused

Kui tegeletaks oskuste puudujäägi probleemiga, võiks ulatuslikumalt kasutada mõningate põhivaldkondade töökohtade loomise potentsiaali. Prognoositakse, et ökotööstuses luuakse 2020. aastaks ligikaudu 8 miljonit töökohta, kusjuures 2,8 miljonit töökohta luuakse ressursitõhususe meetmete, 2 miljonit energiatõhususe poliitika rakendamise ning veel 3 miljonit taastuvenergiasektori arendamise raames[4]. 2012. aastal töötab hinnangute põhjal konkreetselt ELi ökotööstuses 3,4 miljonit inimest, mis on rohkem kui 2008. aastal (2,7 miljonit), näidates, et isegi praeguses majanduskliimas on rohelises sektoris tööhõive suurenemise potentsiaali. 2005–2009 aitas taastuvenergiasektor luua enam kui 300 000 uut töökohta. Tervishoiu ja sotsiaaltöö sektor lõi 2008–2011 ligikaudu 1 866 000 uut töökohta. Lisaks prognoositakse, et selle sektori nõudlus uute töötajate järele suureneb: 2010–2020 luuakse hinnanguliselt 8 miljonit uut töökohta. IKT sektoris oodatakse 2015. aastaks kuni 700 000 täitmata töökohta IKT-spetsialistidele. Mõlemal sektoril on sarnane probleem: asendada vananev tööjõud nooremate töötajatega. Märkimisväärne oskuste puudujääk on tavapärane rohelise majanduse, IKT ja tervishoiu sektoris, eelkõige spetsiifilisi oskusi nõudvate töökohtade puhul.

Tööjõumaksud on endiselt kõrged ja on mitmes liikmesriigis isegi tõusnud, kuid muudatused maksude struktuuris vähendavad tööjõukulusid. Kõrge maksukoormus ei motiveeri leibkonna teisi palgasaajaid ja väikese sissetulekuga ja madala kvalifikatsiooniga töötajaid töötama ning võib nende tööhõivemäära kokkuvõttes negatiivselt mõjutada. 2011. aastal oli EL 27 keskmine maksukoormus 39,6 % võrreldes 21 %ga Šveitsis, 29,5 %ga USAs ning 30,8 %ga Jaapanis ja Kanadas. 2010–2011 suurenes Euroopa maksukoormus keskmiselt 0,3 protsendipunkti, mõjutades ka madala sissetulekuga inimesi. Suurenemine on olnud üldiselt suurem liikmesriikides, kus maksukoormus on juba niigi kõrge. Peamiselt on see tulenenud aga muudatustest tulumaksus ning mitmel juhul on seeläbi vähenenud tööandjate sotsiaalkindlustuskulud, vähendades seega tööjõukulusid.

Joonis 9: Madala sissetulekuga töötajate (kasutades selle rühma lähendina 67 % keskmisest palgast) kogu maksukoormus 2011. aastal ja aastane muutus 2010–2011.

Lühikirjeldus: *OECDsse mittekuuluvate ELi riikide (Bulgaaria, Läti, Leedu, Malta ja Rumeenia) kohta vaid 2010. aasta andmed; **Küprose kohta 2007. aasta andmed. Nimetatud riikide puhul maksukoormuse muutus 2009–2010 (Küprose kohta 2006–2007). Allikas: OECD

Ajutiste lepingute ja osalise tööaja kasutamise laienemise tõttu jätkub tööturu killustumine. 2007–2011 suurenes mittevabatahtlikult tähtajaliselt või osalise tööajaga töötavate töötajate osakaal 27 liikmesriigist 21s. Liikmesriikide vahel on suured erinevused, kuid suurim killustumine iseloomustab Vahemeremaid ja Poolat. Tööturu killustumise peapõhjus on töökaitset käsitlevate õigusaktide lahknevus alaliste töökohtade ja tähtajaliste/ajutiste töökohtade puhul. 2011. aastal töötas 15–64 aastastest töötajatest mittevabatahtlikult ajutise lepinguga 60,4 %. Alalise lepinguga värbamise tõenäosus on väiksem rangemate töökaitseõigusaktidega liikmesriikides.

Joonis 10: Mittevabatahtlikult tähtajaliste või osalise tööajaga lepingute alusel töötavate töötajate osakaal (2007 ja 2011) ning üleminek ajutiselt töölt alalisele tööle (2010. aasta andmed)

Lühikirjeldus: *Sloveenia kohta 2011. aasta andmed; **Iirimaa kohta vaid 2007. aasta andmed.

Allikas: Eurostat, tööjõu-uuring ning sissetulekut ja elamistingimusi käsitlev ühenduse statistika.

Noored on ELi tööturu ajutise töö segmendis äärmiselt üleesindatud ja nende olukord on aja jooksul halvenenud. 2011. aastal töötas ajutise lepingu alusel umbes 42,5 % ELi noortest töötajatest, võrreldes 14,0 %ga tööealise elanikkonna hulgas keskmiselt. Andmetest ilmneb, et noorte hulgas võivad ajutised töökohad teatavas ulatuses kujutada endast hüppelauda alalisele töökohale, kuid nii ei ole see mitmes liikmesriigis, kus ajutistelt alalistele lepingutele ülemineku määr on eriti madal.

Joonis 11: Alalistel ja ajutistel töökohtadel töötajad, füüsilisest isikust ettevõtjad ja töötajad kokku (15-64), 2007 I kv – 2012 I kv.

Allikas : Eurostat

Kriisiaegsest töökohtade arvu kasvust moodustas märkimisväärse osa osalise tööajaga töö. Kui kogu tööhõive 2008–2010 vähenes ja täisajaga töötajate arv vähenes 6,2 miljoni võrra, siis osalise tööajaga töötajate arv suurenes samal ajal 1,1 miljoni võrra. Osalise tööaja kasutamine on viimastel aastatel stabiilselt laienenud ja saavutas 2011. aastal 18,8 %. Töötavatest naistest ligikaudu kolmandik töötab osalise tööajaga (meestest vaid 8,1 %), korreleerudes asjaoluga, et lastehoiuteenustega on hõlmatud vaid 28 % alla 3 aastastest lastest ja 84 % üle 3 aastastest lastest.

On hiljutisi märke Euroopa tööturu oskuste ja töökohtade kokkuviimise nõrgenemise kohta. Suurema osa liikmesriikide puhul on Beveridge'i kõver, mis seostab töötuse ja täitmata töökohtade määrasid, nihkunud veelgi rohkem paremale. Kolmel liikmesriigil on aga alates 2008. aasta algusest Beveridge'i kõver liikunud sümmeetriliselt (Belgia, Austria ja Soome) ning ühe liikmesriigi (Saksamaa) puhul on kõver pöördunud sissepoole, andes tunnistust tööturu ning oskuste ja töökohtade kokkuviimise paranemise kohta. Halvenemine võib tuleneda teatavaks tööks nõutavate oskuste ja haridustaseme mittevastavusest, suurenevast pikaajalisest töötusest, ebapiisavast demograafiliste muutuste arvessevõtmisest ja tööturuasutuste pakutavate teenuste ebatõhususest. See võib tuleneda aga ka geograafilise ja ametialase liikuvuse häiretest ja tõketest ning tööandjate ja töövõtjate vahel liikuva teabe asümmeetrilisusest. Euroopa kodanikel esineb üle piiride liikudes endiselt õiguslikke, halduslikke ja praktilisi tõkkeid. Nähakse ette edasisi reforme, et muuta EURES[5] nõudlusel põhineva ELi-sisese värbamise, töö leidmise ning oskuste ja töökohtade kokkuviimise vahendiks, mis võimaldab liikmesriikidel arendada nende EURESe-teenuseid vastavalt konkreetsetele majanduslikele vajadustele, toetades näiteks ebapiisavalt kaetud kutsealasid ja konkreetseid töötajate rühmi, sealhulgas noori.

Joonis 12: Beveridge'i kõver, EL 27, 2008 I kv – 2012 III kv

Allikas: Eurostat, kasutatud andmed: i) töötuse määr (%) ja ii) tööjõupuuduse näitaja (%), tuletatud ELi ettevõtete uuringu tulemustest.

Püsiv struktuurne töötus võib muutuda krooniliseks. Beveridge'i kõvera nihkumine väljapoole võib olla ajutine, sest on võimalik, et tööturg püüab reageerida muutuvale majandustegevusele ja sellega kohaneda, tuues kaasa näiteks palgadünaamika muutused, ümberkoolituse või aktiivsema tööturupoliitika. Nihe võib aga ka viidata pikemaajalistele struktuursetele probleemidele, mis ähvardavad püsivalt suurendada struktuurset tööpuudust. Andmetest ilmneb, et struktuurse tööpuuduse tase, mida mõõdetakse tasakaalulise tööpuuduse määraga, on alates kriisi algusest tõusnud suuremas osas ELi liikmesriikidest ja et sellega on kaasnenud Beveridge'i kõvera halvenemine.

Joonis 13: Tasakaaluline tööpuuduse määr liikmesriigiti (%).

Allikas: majandus- ja rahandusküsimuste peadirektoraadi andmebaas AMECO.

Aktiivse tööturupoliitika kulu töötu kohta on hiljaaegu langenud. Andmeist ilmneb, et aktiivsel tööturupoliitikal on positiivne mõju tööhõivemäärale, eriti naiste ja madala kvalifikatsiooniga töötajate puhul. Pikaajaline töötus on madalaim nendes liikmesriikides, kus on ühtlasi kõrgeim aktiivses tööturupoliitikas osalemise määr, ehkki headele tulemustele võivad olla kaasa aidanud ka muud asjaolud. Sellest hoolimata vähenesid aktiivse tööturupoliitika tegelikud vahendid töötu kohta 2007–2010 enam kui 20 %[6].

Joonis 14: Osalemine aktiivses tööturupoliitikas 2010 ja pikaajalise töötuse määr 2011

Allikas: Eurostat

Sotsiaalkaitsesüsteemi kui automaatse stabilisaatori puhvermõju majapidamiste sissetulekule on pärast 2009. aastat hakanud nõrgenema. Kriisi esimeses etapis mängisid majapidamiste sissetuleku säilitamisel olulist rolli sotsiaaltoetused. 2009. aastal ja 2010. aasta esimeses pooles avaldasid euroalal majapidamiste brutosissetulek muutusele positiivset mõju netosotsiaaltoetused ja vähendatud maksud. Majanduskriisi teises etapis hakkas selline mõju aga nõrgenema. 2010. aasta lõpus hakkas sotsiaaltoetuste mõju majapidamiste brutosissetulekule muutuma negatiivseks. Mõnes riigis ei saa järjest suurem hulk elanikke abi mitte ühegi kava raames. Nõrgenemine on seotud toetuse saamise õiguse lõppemisega, algselt sissetuleku toetamiseks võetud vabatahtlike meetmete lõpetamisega ning mõnes riigis sotsiaalkulude vähendamisega, mis moodustasid osa eelarve konsolideerimise kavadest.

Liikmesriikide kulude tõhususes on märkimisväärseid erinevusi, eelkõige nende tulemustes ja vaesust vähendavas mõjus kuluühiku kohta, isegi kui sotsiaalkaitse ülesehitus ja kulude struktuur on sarnane. Maksu- ja toetussüsteemid on sissetuleku vähesuse ennetamise ja sellega võitlemise tähtsamaid vahendeid. 2010. aastal vähendasid kulutused sotsiaaltoetustele (välja arvatud pensionidele) vaesuse määra ELis 26 %lt 16 %le, st 37 %. Sellest hoolimata saavutavad sotsiaalkaitsele sarnaseid summasid kulutavad liikmesriigid suhteliselt erinevaid tulemusi ja vastupidi. Mõni riik suudab vähendada laste ja eakate vaesust või haiguse tõttu töölt puudumist väiksemate kuludega kui teine. Mõni riik suudab pakkuda inimestele suuremaid toetusi, kuna suudab vähendada aega, mille jooksul inimesed toetusi saavad, tuues nad kiiresti tagasi tööle. Inimeste tööle suunamisele võiks kaasa aidata tasakaalu leidmine majanduslikust olukorrast sõltuvate ja üldiste toetuste ning rahaliste ja mitterahaliste toetuste vahel. Sotsiaalkaitsekulude võrdlemine vaesuse vähendamisega vihjab sellele, et mõned süsteemid on teistest tõhusamad. Bulgaaria, Läti, Poola ja Rumeenia on madalate kulude ja madala mõjuga; Hispaania, Itaalia, Portugali, Küprose (ja Kreeka) tulemused on sarnased, kuid kõrgemate kuludega. Nende tulemused ka laste vaesuse vähendamisel on allpool ELi keskmist.

Jätkuvalt esineb suuri probleeme aktiivse kaasamise strateegiate täielikul rakendamisel, mille raames keskendutakse samaaegselt piisavale sissetulekutoetusele, kaasavale tööturule ning juurdepääsule kvaliteetsetele teenustele. Mitmes liikmesriigis võib nüüd märgata liikumist aktiivse heaolupoliitika ja töötamise rahaliste takistuste vähendamise suunas. Sellest hoolimata esineb liikmesriikide vahel jätkuvalt erinevusi sotsiaaltoetustega hõlmatuse tasemes ja sissetuleku alampiiri kavades ning endiselt on probleeme jõudmisel kõige vaesemate elanikkonnarühmadeni (näiteks kodutute ja mustlasteni). Piisava sissetulekutoetuse tagamine on tõhus vahend töötamisele ülemineku soodustamiseks, sotsiaalse kaasatuse edendamiseks ja kogunõudluse elavdamiseks. Kvaliteetne ja taskukohane lastehoid toetab vanemate osalemist tööelus ja annab lastele eluks parimad võimalused, kuid on tõendeid, et kõige haavatavamate perede osalemise määr on üldjuhul madalam selliste asjaolude tõttu nagu kättesaadavus ja juurdepääs, taskukohasus, tingimuste täitmine ja vanemate valik.

3. tööturu struktuurireformide elluviimine

Euroopa Ülemkogu 1.-2. märtsi 2012. aasta kohtumisel, millel käsitleti komisjoni 2012. aasta majanduskasvu analüüsi, anti liikmesriikidele poliitilisi juhiseid riiklike reformiprogrammide esitamiseks koos tööturureformi kavaga, mis võimaldaks saavutada ELi tööhõivesuuniste peaeesmärgid. Komisjoni ettepanekute alusel võttis nõukogu vastu riigipõhised soovitused, osutades valdkondadele, kus liikmesriigid peaksid muutma oma poliitikat. Soovitused esitati tööhõivepoliitika suunistega hõlmatud valdkondades.

Järgnevas punktis käsitletakse liikmesriikide poliitilisi meetmeid nende riiklike reformikavade ja 2012. aasta majanduskasvu analüüsis sätestatud prioriteetide seisukohast.

3.1. Tööjõu kasutamine majanduskasvuks

Mitu liikmesriiki (Belgia, Tšehhi Vabariik, Eesti, Ungari, Iirimaa ja Portugal) võtavad meetmeid aktiivse tööturupoliitika ja riiklike tööturuasutuste tugevdamiseks. Belgias suurendati teadmistepõhist tööd tegevate töötajate (st era- ja avaliku sektori teadustöötajate) palgatoetusi. Tšehhis kasutatakse aktiveerimismeetmena tööbüroo kooskõlastatavat üldkasulikku tööd. Eestis pakutakse 2012.–2013. aasta uue tööhõiveprogrammi raames laialdasemaid aktiivse tööturupoliitika meetmeid ja laiendatakse eri meetmete sihtrühmasid. Ungaris tugevdati aktiivset tööturupoliitikat, keskendudes riiklike tööturuasutuste töötajatele, kliendikesksete teenusmudelite arendamisele, mikroettevõtete ja VKEde teenuspaketile, riiklike tööturuasutuste portaali funktsioonide laiendamisele ja e-teenustele ning riiklike tööde kavade muutmisele. Iirimaal seatakse meetmete kohaldamisel tingimusi, mis innustavad osalise tööajaga töötajaid rohkem täistööajale. Ka Portugalis võetakse meetmeid riiklike tööturuasutuste tõhususe suurendamiseks ning töötute jaoks loodi palgatoetuste kavad.

2011. ja 2012. aastal jäi tööjõu maksukoormus kõrgeks ning tööjõukulud üldiselt suurenesid hoolimata sellest, et mõningaid edusamme tehti mõne haavatava töötajaterühma, näiteks madala kvalifikatsiooniga / madala sissetulekuga töötajate puhul. Mitu liikmesriiki (Belgia, Taani, Küpros, Soome, Kreeka, Hispaania, Iirimaa, Itaalia, Prantsusmaa, Luksemburg, Madalmaad, Portugal, Sloveenia, Ühendkuningriik) tõstsid hiljuti üksikisiku tulumaksu, suurendades selleks enamasti üldmäärasid. Paljudel juhtudel kehtestati selleks kõrge sissetulekuga maksumaksjatele ajutiselt üldised lisamaksud või solidaarsusmaks (Kreeka, Itaalia, Küpros, Luksemburg, Portugal, Hispaania). Ka Austria ja Tšehhi plaanivad peatselt kehtestada sarnased meetmed. Mitmes riigis (Austria, Bulgaaria, Küpros, Prantsusmaa, Kreeka, Ungari, Läti, Poola, Portugal, Ühendkuningriik) suurendati ka sotsiaalkindlustusmakseid.

Tööjõu maksukoorma vähendamise meetmed olid peamiselt suunatud konkreetsete rühmade tööstiimulite suurendamisele ja üldjuhul hõlmasid need muudatusi maksubaasis. Näiteks Belgias on terve komplekt sotsiaalkindlustussoodustusi suunatud noortele, madala palgaga ja vanematele töötajatele, samuti uusi töötajaid värbavatele VKEdele või füüsilisest isikust ettevõtjatele. Soomes ja Ungaris kohandati maksusoodustusmeetmeid ka madala ja keskmise sissetulekuga töötajate suhtes, suurendades maksukrediiti ja põhitoetusi. Rootsi suurendas töötasu puhul kohandatavat põhilist sissetulekutoetust üle 65-aastaste töötajate puhul, et pikendada aktiivse tööelu perioodi.

Ettevõtete loomise ja füüsilisest isikust ettevõtjate toetamiseks võetakse mitmeid meetmeid (Austria, Belgia, Bulgaaria, Eesti, Hispaania, Iirimaa, Malta, Ungari, Poola, Portugal, Ühendkuningriik). Austrias antakse katseprojekti raames täiendavat toetust praktikantidele ja praktikakohti pakkuvatele ettevõtetele, sealhulgas õigusabiteenuseid ja vahendamist. Belgias võetakse meetmeid, et parandada ettevõtete juurdepääsu krediidile, edendada haldusmenetluste lihtsustamist ja vähendada toitlustusettevõtete sotsiaalkindlustusmakseid. Bulgaarias edendatakse füüsilisest isikust ettevõtjaks registreerumist, pakkudes juhendamist, koolitust ja abi oma ettevõtte asutamiseks või pakkudes äsjaloodud väikeettevõtetele sisseseadet ja parandusteenuseid. Hispaanias lihtsustatakse ettevõtete loomist, vähendades väiksemate ettevõtete halduskoormust ja lubades turismipiirkondades pikemaid lahtiolekuaegu. Iirimaal antakse mitmekülgset abi, sealhulgas kapitalitoetusi, kasutatakse laenufonde ja -tagatisi, stiimuleid ettevõtete asutamiseks jne. Maltal võetakse meetmeid füüsilisest isikust ettevõtjaid takistava bürokraatia vähendamiseks ning välja on kuulutatud uus mikrotagatiste kava, et aidata füüsilisest isikust ettevõtjatel ja väikeettevõtetel hankida pangalaenutagatisi. Poolas edendatakse ettevõtlust, füüsilisest isikust ettevõtjaks registreerumist ja majandustegevust ESFi kaudu. Portugalis antakse ettevõtjatele ja füüsilisest isikust ettevõtjatele juurdepääs krediidile ning töötutele, kes soovivad luua oma ettevõtet, antakse tehnilist tuge. Ühendkuningriigis võimendati riiklikku laenutagatiskava, et innustada panku laenama VKEdele vabamalt.

Mõned liikmesriigid on võtnud meetmeid, millega kohandatakse töötute toetusi, et toetada tööle naasmist (Belgia, Hispaania, Iirimaa, Itaalia, Rootsi). Belgias on viidud läbi töötute toetussüsteemi reform, mille tulemusena toetused vähenevad senisest varem ja kiiremini. Hispaanias on vähendatud mitme töötute rühma toetusi. Portugalis vähendatakse uue seadusega töötute toetuste maksimumkestust ja summasid, et vähendada toetustest sõltumise ja pikaajalise töötuse ohtu. Rootsis kehtestati rangemad toetuskõlblikkuse eeskirjad, madalamad sissetuleku asendamise määrad ja töötute toetuste saamise maksimumkestused.

Hispaanias tehakse täiendavaid jõupingutusi ühise vastutuse tugevdamisel, seades toetuse saamise tingimuseks osalemise aktiivse tööturupoliitika meetmetes. Iirimaal kehtestati tööotsijatele selgemad tingimused, pöörates erilist tähelepanu pikaajalistele töötutele. Itaalias asendatakse praegune töötute toetuste süsteem järk-järgult uue tööhõive sotsiaalkindlustuse süsteemiga.

Mitu liikmesriiki on võtnud meetmeid tegelemaks palgakujundusega, et tagada palkade ja tootlikkuse kooskõlastatud areng (Kreeka, Hispaania, Portugal). Hispaania hiljutise tööturureformiga seati esikohale ettevõttesisesed otsused tööaja ja palkade kohta ning muudeti valdkondlikest lepingutest kõrvalejäämine ettevõtete jaoks lihtsamaks. Portugalis tagatakse ettevõtte tingimustele vastavad palgaarengud sellega, et kaotatakse kollektiivlepingu sõlmimise kohustus, kui esindusühingud hõlmavad vähem kui 50 % töötajate koguarvust.

Saksamaal hõlmab sektoripõhine miinimumpalgasüsteem järjest enamaid sektoreid. Ungaris jõustus 1. juulil 2012 uus tööseadustik, tuues kaasa miinimumpalga 19 % tõusu. Kreeka on võtnud palkade kujundamise meetmed otsusega vähendada miinimumpalku ja kehtestada noorte diferentseeritud miinimumpalgad.

Mitu liikmesriiki (Austria, Bulgaaria, Saksamaa, Hispaania, Läti, Ungari) on võtnud tööjõu liikuvuse parandamise meetmeid. Austrias viidi lõpule puna-valge-punase kaardi (kriteeriumidel põhinev punktisüsteem kolmandate riikide kodanike juurdepääsuks tööturule) juurutamine, hakates seda välja andma ka ebapiisavalt kaetud kutsealade kvalifitseeritud töötajatele. Bulgaarias tagatakse riikliku kvalifikatsiooniraamistiku vastuvõtmisega õpilaste ja töötajate kutseõppe ning tööandjate haridus- ja kutsealaste nõudmiste läbipaistvus. Saksamaal kiideti heaks seadus, millega langetatakse väljastpoolt ELi pärit kõrgharitud sisserändajate sissetulekupiiri. Lätis esitati ettepanek ümberasumistoetuse skeemiks, et toetada töötajaid, kes kolivad tööle teise asukohta/omavalitsusse. Ungaris toetab valitsus liikuvust sellega, et annab rahalist toetust nende registreeritud töötute üürimaksete tasumiseks, kes kolivad oma elukohast 100 km kaugusele.

Liikmesriigid võtavad meetmeid, et vähendada varast kõrvalejäämist tööelust (Austria, Belgia, Hispaania, Taani, Iirimaa, Holland, Ungari, Ühendkuningriik). Austrias viidi läbi reform töövõimetuspensionide arvu vähendamiseks. Belgias suurendati vanemate töötajate vanuse alampiiri juurdepääsuks ajakrediidi süsteemile ja osalise tööajaga varase pensioni süsteemi kasutamine lõpetati. Taanis nõutakse töövõimetuspensioni reformikavaga, et enne varase pensioni kaalumist peavad tööturule naasmise võimalused olema ammendatud. Hispaanias kiirendatakse ametliku pensioniea tõstmise ajakava, varane pensionile jäämise iga tõuseb 61‑lt 63‑le ja varase pensionile jäämise korral kohaldatav pensionivähendus suureneb ning osalisele pensionile jäämise võimalus peatatakse kaheks aastaks. Iirimaal lubatakse uute algatustega haigus- või töövõimetustoetust saavatel inimestel nii töötada kui saada ka toimetulekutoetust ning ametlik pensioniiga pikeneb 2028. aastaks 68 aastale. Madalmaades võetakse meetmeid pensioniea järkjärguliseks tõstmiseks 67 aastale 2023. aastaks ning nüüdseks võib pensioniea siduda oodatava elueaga. Ungaris on varasest pensionilejäämise võimalusest üldjuhul loobutud. Ühendkuningriigi valitsus teatas hiljuti kavadest siduda pensioniiga oodatava elueaga.

Meetmeid võetakse ka tööelu pikendamiseks (Austria, Belgia, Bulgaaria, Saksamaa, Eesti, Soome, Luksemburg, Poola, Ühendkuningriik). Austrias tehakse kuulmishäiretega vanematele töötajatele kättesaadavaks aktiivsed tööturumeetmed, professionaalsed tööturule naasmist toetavad meetmed ja ümberkoolitus, osalise töötajaga töötamise toetused ja tööhõivetoetused. Belgias peavad enam kui kahekümne töötajaga ettevõtted kollektiivsete koondamiste puhul valima koondatavad vastavalt ettevõtte eastruktuurile ning nad peavad alates 45‑aastaste töötajate kohta koostama aastakava. Tšehhis tõstetakse 2011. aasta lõpus läbiviidud pensionreformi järel pensioniiga kahe kuu võrra aastas ilma ülempiirita.. Eestis keskendutakse vanematele töötajatele, nende tervise tagamisele ja elukestvas õppes osalemisele. Selleks et tööelu pikendada, tehakse Soomes jõupingutusi tööelu kvaliteedi ja töise heaolu parandamiseks. Luksemburgis sunnitakse rohkem kui 150 töötajaga ettevõtteid rohkem toetama oma vanemaid töötajaid. Poolas tehakse jõupingutusi vanemaealiste õppimisvõimaluste ja nende hariduse kvaliteedi parandamiseks. Ühendkuningriigis kaotati üldine pensioniiga 2011. aasta oktoobris.

Mõni liikmesriik on võtnud tööelu pikendamist mittetoetavaid meetmeid. Tšehhis suureneb pensionäride töö maksukoormus, mis tõenäoliselt vähendab vanemate inimeste osalemist tööelus. Prantsusmaal taastati 60‑aastaselt pensionile jäämise võimalus nende puhul, kes alustasid töötamist 18‑aastasena, kui nad on piisavalt panustanud heaolusüsteemi. Ungaris muudeti kohustuslikuks kõigi riigisektori töötajate, välja arvatud meditsiinipersonali pensioniiga.

3.2. Eelkõige noorte tööhõive toetamine

Mitmeid meetmeid on võetud noorte, eelkõige mittetöötavate või haridust ega kutset mitteomandavate noorte tööhõive toetamiseks. Soome on käivitamas ulatuslikku noortetagatise projekti, et pakkuda noortele tööd, praktikakohti, õppe-, seminari- või tööturu rehabilitatsioonikohta kolme kuu jooksul alates töötuks jäämisest.

Rühm riike (Belgia, Bulgaaria, Hispaania, Küpros, Iirimaa, Poola, Portugal, Rootsi ja Sloveenia) toetavad algatusi, mille eesmärk on pakkuda kvaliteetseid praktikakohti ja praktikalepinguid. Belgias võeti kasutusele ulatuslik ettevõtetes toimuva praktika kava alla 25 aastastele töötutele, kes ei ole leidnud tööd pärast kuuekuulist tööalast integreerimist. Bulgaarias toetatakse praktikat haldusasutuste kesk- ja piirkondlikes kontorites, eelistades puudega noori. Iirimaal võetakse algatusi noorte aktiveerimiseks ja nende oskuste parandamiseks, kasutades 5 000 praktikakohta kestusega 6–9 kuud. Hispaanias on võetud samme haridus- ja praktikalepingu arendamiseks ning kaheosalise kutseõppesüsteemi kehtestamiseks. Poolas kasutati alla 30 aastastele töötutele suunatud katseprojekti, mille raames pakuti individuaalse juhendaja toetust, praktikavõimalust ja „koolitustalonge”. Portugalis toetatakse kutseõppe ja kõrghariduse raames toimuvaid praktikaid. Sloveenias pakutakse alla 30 aastastele noortele töötutele 15-kuulisi töölepinguid ja valitsus toetab vabatahtlikku praktikat maksuameti ja korruptsiooniennetuse asutustes. Rootsi toetab ettevõtjaid kuni 2 750 euroga praktikandi kohta aastas, et stimuleerida ettevõtetes praktikakohtade pakkumist, samuti on tehtud ettepanek riigi toetuse suurendamiseks 2014.–2016. aastal.

Teised mittetöötavate või haridust ega kutset mitteomandavate noorte toetamise konkreetsed meetmed hõlmavad programme, mille raames keskendutakse kutseõppe mõõtmele (Saksamaa, Läti, Soome), töökohal toimuvale koolitusele (Leedu) ja rahalisele toetamisele (Ungari). Saksamaal on sisserändajataustaga noortel nüüd paremad võimalused osaleda kutseõppekavades. Leedus toetatakse noorte tööhõive suurendamise projekti raames alla 29 aastaste noorte palku ja töökohal oskuste omandamise korraldamise kulusid. Lätis pakutakse 15–24 aastastele töötutele üheksanädalase ajavahemiku jooksul võimalust proovida kutseõppeasutuses kätt kolmel eri erialal. Ungaris kehtestati „esimese töökoha tagatis”, mille raames hüvitatakse tööandjatele täielikult palk, sealhulgas brutopalk ja sotsiaalkindlustusmaksed.

Mitmes liikmesriigis on organiseeritud partnerlusi sotsiaalpartneritega, et toetada kvaliteetseid praktikakohti ja -lepinguid (Bulgaaria, Tšehhi, Prantsusmaa, Iirimaa, Itaalia, Luksemburgi, Rumeenia ja Slovakkia). Bulgaaria meetmete eesmärk on rahastada või toetada noortele suunatud töökohtade loomise investeeringu- ja tööjõukulusid. Tšehhis toetatakse ESFi rahastatava projektiga ettevõtjate praktikakulusid eelkõige ülikoolilõpetanute ja töötajate puhul, kelle töökogemus on väike ja kes peavad oma oskusi täiendama. Iirimaal luuakse uute meetmetega töötutele täiendavaid koolitusvõimalusi, toetades tööandjate ja ettevõtete ning hariduse ja koolituse pakkujate koostööd ja ühistegevust. Rumeenias saab ettevõte iga värvatud alla 25 aastase noore töötaja puhul üheaastase vabastuse sotsiaalkindlustusmaksete maksmisest. Slovakkias toetatakse erasektori töökohti kuni ühe aasta miinimumpalga ulatuses, samas kui tööandjad peaksid panustama vähemalt poole aasta jooksul.

Töökaitseõigusaktide reformimise meetmeid on võetud vaid mõnes riigis (Ungari, Slovakkia ja Itaalia). Ungaris tehtud muudatused hõlmavad mitmel töökohal töötamise reguleerimist, tööaja paindliku korraldamise reguleerimist ja vallandamiseeskirjade lihtsustamist. Portugal vähendas töökoha ülesütlemise korral makstavat toetust 20 päevani tööaasta kohta nii tähtajatute kui ka tähtajaliste lepingute puhul ning leevendas majanduslikel põhjustel toimuvate üksikkoondamist määratlust. Itaalias muudeti rohkem kui 15 töötajaga ettevõtete puhul alusetuid üksikkoondamisi käsitlevaid õigusakte, et suurendada tööturult väljumise paindlikkust, samuti kehtestati meetmed ebatüüpiliste töölepingute kuritarvitamise piiramiseks. Slovakkias võetakse meetmeid, et piirata üksteisele järgnevate tähtajaliste lepingute maksimaalset kestust ja arvu ning kaotada ajutist tööd vahendavate agentuuride puhul kohaldatavad erandid.

Haridus- ja koolitussüsteemide kohandamisel tööturu vajadustega teeb edusamme vaid mõni liikmesriik (Belgia, Iirimaa, Leedu, Malta ja Slovakkia). Iirimaal on meetmete eesmärk aidata töötutel ja endistel füüsilisest isikust ettevõtjatel säilitada võimalikult tihe side tööturuga, omandades osaajaga kõrghariduse ja kasutades koolitusvõimalusi, et täiendada oskusi või õppida ümber valdkondades, kus tõenäoliselt tekivad jätkusuutlikud töövõimalused. Leedus kaardistatakse mitmeetapiliselt kvalifikatsioon, et anda inimestele kvaliteetsemat teavet oskuste nõudluse struktuuri kohta ja et välja selgitada kõige nõutumad erialad. Maltal innustatakse tudengeid täiendama oma haridust tööandjate poolt nõutava kvalifikatsiooniga, hüvitades kuni 80 % kantud kuludest maksukrediidi kaudu. Slovakkias on hiljuti vastuvõetud kutseharidus ja -koolitusseaduse eesmärk tugevdada kutsehariduse ja -koolituse ning tööturu nõudmiste sidet. Ka Belgias on kõik kogukonnad võtnud meetmeid kutseõppe reformimiseks, et suurendada selle kvaliteeti, paindlikkust ja seotust tööturu nõuetega.

Mitmeid meetmeid on võetud ülikoolide kvaliteedi ja rahastamise läbivaatamiseks (Itaalia, Läti ja Malta). Itaalia on võtnud meetmeid õppemaksude suurendamiseks 25–100 %. Stipendiumide osas on kahe stipendiumikava jätkamisest teatanud vaid Malta. Läti tegeleb rohkem kui 800 kõrghariduse õppekava suuremahulise hindamisega ja ootamas on mitu reformi, sealhulgas akrediteerimisprotsessi reform, ülikoolide uue rahastamismudeli väljatöötamine ja ülikoolide juhtimisreform.

Hoolimata Euroopa poolaasta üleskutsest eelistada majanduskasvu toetavaid riiklikke kulutusi, on tõendeid, et kärpeid tehakse haridusse investeerimise kahjuks. Suur arv liikmesriike vähendas hariduskulutusi nii 2011. kui ka 2012. aastal (Eesti, Itaalia, Läti, Leedu, Ühendkuningriik) või ühel nimetatud aastatest (Belgia, Bulgaaria, Iirimaa, Prantsusmaa, Küpros, Ungari, Poola, Rumeenia, Slovakkia, Soome). Eelarve konsolideerimise üle peetaval arutelul keskendutakse haridusküsimustele ka Hispaanias. Eelarve jäi samaks või suurenes aga järgmistes riikides: Tšehhi, Taani, Luksemburg, Malta, Austria.

3.3. Kaitsetus olukorras olevate isikute kaitse

Mitu liikmesriiki on teinud samme sotsiaalkaitsesüsteemide tõhususe suurendamiseks (Eesti, Läti ja Hispaania). Eestis suurendatakse alates 2013. aastast märkimisväärselt töötuskindlustustoetuste kättesaadavust; see on seotud tööõigusaktide 2009. aasta reformiga ja tasakaalustab seda. Hoolimata sotsiaaltoetuste üldisest vähendamisest saavad Iiri kaitsetus olukorras olevad isikud endiselt toimetulekutoetust, ehkki väiksemas ulatuses. Lätis ei sõltu töötute toetused enam töötuskindlustusstaažist kavast, vaid nende puhul kasutatakse vähenevaid toetusi kuni üheksa kuu jooksul. Hispaanias seotakse minimaalse sissetuleku kava kasutamine taotleja töötatud aja pikkusega.

Mõned liikmesriigid on teinud edusamme aktiivse kaasamise strateeg