Brüssel 14.3.2005

KOM(2005) 82 lõplik

ROHELINE RAAMAT

mis käsitleb lahutusasjades kohaldatavat õigust ja kohtualluvust

(esitanud komisjon){SEC(2005) 331}

ROHELINE RAAMAT

mis käsitleb lahutusasjades kohaldatavat õigust ja kohtualluvust

Käesoleva rohelise raamatu eesmärk on algatada kõiki huvitatud pooli kaasav laiaulatuslik arutelu lahutusasjades kohaldatava õiguse ja kohtualluvuse küsimustes. Rohelises raamatus kirjeldatakse probleeme, mis võivad esile kerkida praeguses olukorras, ning esitatakse võimalikud lahendused. Lisatud komisjoni töödokument sisaldab teavet liikmesriikides lahutusasjades kohaldatavate sisuliste sätete, menetluskorra ning kollisiooninormide kohta.

Komisjon palub huvitatud pooltel esitada oma märkused enne 30. septembrit 2005 järgmisele aadressile:

European CommissionDirectorate-General for Justice, Freedom and SecurityUnit C1 – Civil JusticeB - 1049 BrusselsFaks: +32-2/299 64 57E-post: jai-coop-jud-civil@cec.eu.int

Huvitatud pooltel tuleb komisjoni selgesõnaliselt teavitada sellest, kui nad ei soovi oma märkuste avaldamist komisjoni veebilehel.

Komisjon kavatseb korraldada teemakohase avaliku ärakuulamise. Kõiki vastanuid kutsutakse ärakuulamises osalema.

1. TAUSTTEAVE

Praegu ühenduse sätted lahutusasjades kohaldatava õiguse kohta veel puuduvad. Nõukogu määrus (EÜ) nr 1347/2000[1] (Brüsseli II määrus) sisaldab eeskirju kohtualluvuse ja kohtuotsuste tunnustamise kohta abieluasjades, kuid ei hõlma eeskirju kohaldatava õiguse kohta. Nõukogu määruse (EÜ) nr 2201/2003[2] (uue Brüsseli II määruse) jõustumisega, mis asendab Brüsseli II määrust alates 1. maist 2005, ei kaasne selles küsimuses muudatusi, sest Brüsseli II määruses sätestatud eeskirjad abieluasjade kohta esinevad praktiliselt muutmata kujul ka uues määruses. Euroopa Ülemkogu rõhutas 1998. aasta Viini kohtumisel, et ühise õigusruumi eesmärk on lihtsustada kodanike elu eelkõige asjades, mis mõjutavad nende igapäevast elu (nt lahutusasjad).[3] Novembris 2004. aastal peetud Haagi kohtumisel palus Euroopa Ülemkogu komisjonil 2005. aastal esitada rohelise raamatu lahutusasjades kohaldatavate kollisiooninormide kohta (Rooma III).[4]

Kodanike suurenenud liikuvusega Euroopa Liidus on sagenenud ka nn „rahvusvahelised“ abielud, kus abikaasad on eri rahvusest, elavad erinevates liikmesriikides või liikmesriigis, mille kodanikud nad ei ole. Kui aga selline „rahvusvaheline“ abielupaar soovib lahutada, siis võib tugineda erinevatele õigustele. Kohaldatava õiguse eeskirjade ehk kollisiooninormide eesmärk on kindlaks määrata, millist õigust kohaldada. Arvestades kõrget lahutuste arvu Euroopa Liidus, mõjutavad lahutusasjades kohaldatav õigus ja rahvusvaheline kohtualluvus paljusid kodanikke. Näiteks ühe aasta jooksul Saksamaal lahutatud abieludest on umbes 15% ehk ligikaudu 30 000 juhtumi puhul tegemist eri rahvusest abielupaari lahutusega.[5]

2. PRAEGUSE OLUKORRA PUUDUSED

Lahutada sooviva „rahvusvahelise“ abielupaari suhtes kohaldatakse uues Brüsseli II määruses sätestatud kohtualluvuse eeskirju, mille kohaselt on abikaasadel õigus valida erinevate kohtualluvuse aluste vahel (vt lisatud töödokumendi punkti 3.6). Kui lahutusmenetlus esitatakse liikmesriigi kohtule, siis kohaldatav õigus määratakse kindlaks vastavalt selle liikmesriigi siseriiklikele kollisiooninormidele. Liikmesriikide siseriiklikes kollisiooninormides on olulisi erinevusi (vt lisatud töödokumendi punkti 3.4).

Erinevad kollisiooninormid ja kehtivad kohtualluvuse eeskirjad võivad kaasa tuua mitmeid „rahvusvaheliste“ lahutustega seotud probleeme. Lisaks õiguskindluse ja paindlikkuse puudumisele võib praegune olukord viia tulemusteni, mis ei vasta kodanike õiguspärastele ootustele. Peale selle võib kolmandas riigis elavatel ühenduse kodanikel olla raske leida lahutuseks pädev kohus ja saada lahutusotsus kolmanda riigi kohtult, mida nende päritoluriigis tunnustatakse. Seega kätkeb praegune olukord endas „kohtusse võidujooksu“ ohtu.

2.1. Õiguskindluse ja etteaimatavuse puudumine

Arvestades lahutusasjades kohaldatavate siseriiklike kollisiooninormide erinevusi ja keerukust, on tihti raske ette aimata, millist siseriiklikku seadust tuleb teatava lahutusasja suhtes kohaldada. Eelkõige kerkib see küsimus esile peresituatsioonides, kus abikaasadel puudub ühine alaline elukoht või sama kodakondsus, kuid probleem võib esile kerkida ka siis, kui sama kodakondsust omav abielupaar läheb lahku ja kolib erinevatesse liikmesriikidesse.

1. näide: erinevates liikmesriikides elav Portugali-Itaalia abielupaar Portugali mees ja Itaalia naine abielluvad Itaalias. Kohe pärast pulmi sõidab mees ametialastel põhjustel Portugali tagasi, naine jääb aga Itaaliasse. Kahe aasta pärast otsustab paar lahutada. Vastavalt uuele Brüsseli II määrusele võib paar abielulahutuse taotluse esitada kas Itaalias või Portugalis. Nendes riikides kohaldavad kohtud eelkõige selle riigi õigust, mille kodanikud abikaasad on. Kõnealuse juhtumi puhul, kus abikaasadel on erinev kodakondsus, kohaldaksid Itaalia kohtud selle riigi õigust, „kus abielu baseerus". Portugali kohtud kohaldaksid aga abikaasade ühise alalise elukoha riigi õigust või siis õigust, millega abikaasad on „kõige lähemalt seotud“. Abikaasadel on raske ette aimata, millist õigust nende olukorras kohaldatakse. |

2.2. Poolte ebapiisav iseseisvus

Siseriiklikud kollisiooninormid näevad kõnealuses olukorras ette põhimõtteliselt ainult ühe lahenduse, s.t nende riikide seaduste kohaldamise, mille kodakondsed abikaasad on, või kohtu asukohamaa õiguse ( lex fori ) kohaldamise. Teatavates olukordades ei pruugi see olla piisavalt paindlik. Näiteks ei arvestata siin asjaoluga, et isikud võivad tunda end kõige lähemalt seotud olevat liikmesriigiga, mille kodanikud nad ei ole. Teatava autonoomia võimaldamine pooltele, mis lubaks neil kohaldatavat õigust valida, muudaks eeskirjad paindlikumaks ja suurendaks abikaasade jaoks õiguskindlust ja etteaimatavust.

2. näide: Saksamaal elav Itaalia abielupaar Itaalia kodanikest abielupaar elab juba 20 aastat Münchenis ning on täielikult integreerunud Saksa ühiskonda. Kui nende lapsed kodunt lahkuvad, otsustab abielupaar vastastikusel kokkuleppel lahutada. Nad soovivad lahutada Saksa õiguse alusel, sest nende arvates on nad Saksa õigusega kõige lähemalt seotud; lisaks näeb Saksa õigus ette abikaasade vastastikusel kokkuleppel toimuva abielulahutuse korral ainult üheaastase lahuselu, samas kui Itaalia õiguse alusel peab lahutusele eelnema kolmeaastase lahuselu. Uue Brüsseli II määruse kohaselt on abikaasadel õigus abielulahutuse taotlus esitada kas Saksamaal või Itaalias. Kuna aga nii Saksa kui Itaalia kollisiooninormid tuginevad eelkõige abikaasade samale kodakondsusele, siis kohaldaksid mõlema riigi kohtud Itaalia lahutusõigust. |

2.3. Tulemused, mis ei pruugi vastata kodanike õiguspärastele ootustele

Kodanikud kasutavad üha enam siseturu eeliseid ning kolivad ametialastel põhjustel teise liikmesriiki. Tõenäoliselt aga ei ole nad teadlikud sellest, et abielulahutuse tingimused võivad kolimise tulemusena põhjalikult muutuda. Näiteks võivad need tingimused muutuda olukordades, kus eri kodakondsusega abielupaar kolib liikmesriiki, mille kodanikud nad kumbki ei ole. Kuna uue Brüsseli II määruse kohaselt ei ole abikaasadel võimalik abielulahutuse taotlust esitada liikmesriigis, mille kodanik on ainult üks abikaasadest ning millega abikaasadel puudub muu ühendav seos, siis võivad abikaasad sattuda olukorda, kus nende abielu on võimalik lahutada ainult nende alalise elukoha liikmesriigi kohtus. Nii võivad teatavatel juhtudel kujuneda tulemused, mis ei vasta abikaasade õiguspärastele ootustele.

3. näide: Soome/Rootsi abielupaar, kes kolib Iirimaale Soome/Rootsi abielupaar kolib Stockholmist Dublinisse, kus neile pakutakse huvitavat tööd. Abielusuhted aga halvenevad ning nad otsustavad lahutada. Abikaasad eeldavad lihtsat ja kiiret lahutusmenetlust, nagu see on võimalik nii Soome kui Rootsi õiguse alusel, sest nad mõlemad on lahutusega nõus ning neil ei ole ka lapsi. Kuid uue Brüsseli II määruse alusel on sellises olukorras pädevus ainult Iiri kohtutel ning Iiri kohtud kohaldavad lahutusasjades Iiri õigust (lex fori), sõltumata abikaasade kodakondsusest. Soome või Rootsi õigust saaks kohaldada ainult siis, kui üks abikaasadest pöörduks tagasi oma päritoluliikmesriiki vähemalt kuueks kuuks ning esitaks abielulahutuse taotluse seal. Kumbki abikaasadest aga ei soovi või ei saa töölt ega Iirimaalt kuueks kuuks lahkuda selleks, et lahutada abielu. Samas soovivad nad vältida ka Iiri õiguse kohaldamist, mis näeb enne abielulahutust ette nelja-aastase lahuselu tõestamaks, et abielu on lagunenud. Abielupaar on üllatunud, et lahutustingimused on nii oluliselt muutunud seoses nende otsusega kolida teise liikmesriiki. |

2.4. Kolmandas riigis elavate ühenduse kodanike raskustesse sattumise oht

Kui uue Brüsseli II määrusega sätestatud kohtuotsuste tunnustamise eeskirjad on kohaldatavad kõigi lahutusotsuste suhtes, mis tehakse liikmesriigi kohtutes, siis kohtualluvuse eeskirjad ei hõlma kõiki võimalikke olukordi. See võib raskendada kolmandas riigis elavate ühenduse kodanike olukorda. Võivad tekkida olukorrad, kus ükski määrusega kehtestatud kohtualluvuse alus ei ole kohaldatav. Sellistel juhtudel võivad liikmesriikide kohtud kasutada rahvusvahelise kohtualluvuse siseriiklikke norme. Kuna aga need siseriiklikud normid ei ole harmoneeritud, siis võivad tekkida olukorrad, kus ühelgi Euroopa Liidu ega mujal asuval kohtul ei ole pädevust lahutada kolmandas riigis elavate eri rahvusest ühenduse kodanike abielu. Kui abielulahutus kuulutatakse välja kolmandas riigis, siis võib paaril tekkida suuri raskusi abielulahutuse tunnustamisega nende päritoluliikmesriikides.

4. näide: kolmandas riigis elav Saksa/Hollandi abielupaar Saksa/Hollandi abielupaar elab kolmandas riigis juba mitu aastat. Nende abielusuhe halveneb ning Saksa naine soovib abielulahutust, eelistatavalt Saksa kohtus. Samas ei saa ta abielulahutuse taotlust esitada Saksamaal ega üheski teises liikmesriigis. Ükski uue Brüsseli II määruse kohtualluvuse alus ei ole kohaldatav, sest abielupaari alaline elukoht ei ole üheski liikmesriigis ning neil puudub ka sama kodakondsus. Sellistel juhtudel rakendavad liikmesriikide kohtud oma siseriiklikke kohtualluvuse eeskirju. Samas ei saa Saksa naine Saksa kohtualluvuse eeskirjade kohaselt esitada abielulahutuse taotlust Saksamaal, sest Hollandi abikaasat saab Saksa kohtusse kaevata ainult lähtudes määruse artikliga 6 kehtestatud kohtualluvuse eeskirjadest, mis pakuvad kostjale teatavat kaitset. Samuti ei ole naisel võimalik abielulahutuse taotlust esitada Hollandis, sest Hollandi õiguses puuduvad sellisteks juhtudeks siseriiklikud kohtualluvuse eeskirjad. Järelikult ei ole Saksa naisel võimalik abielulahutuse taotlust esitada üheski liikmesriigis. Tema ainsaks lootuseks jääb, et kolmanda riigi kohtutel on asjaomane pädevus. Ning isegi kui kõnealustel kohtutel selline pädevus on, siis endiselt võib olla raskusi kolmandas riigis välja kuulutatud abielulahutuse tunnustamisega Saksamaal. |

2.5. „Kohtusse võidujooksu“ oht

Pooleliolevate kohtuasjade reegel (vt lisatud töödokumendi punkti 3.6.3) võib ajendada ühte abikaasat esitama abielulahutuse taotlust enne teist, et takistada teise liikmesriigi kohtul saamast asjaomast pädevust („kohtusse võidujooks“). Nii võivad tekkida olukorrad, kus abikaasa esitab abielulahutuse taotluse mingis konkreetses liikmesriigis selleks, et saavutada teatav tulemus; näiteks mingi konkreetse abielulahutust käsitleva õiguse kohaldamisese vältimine. „Kohtusse võidujooksul“ võivad olla negatiivsed tagajärjed kostjale, kui selle tulemusena kohaldatakse õigust, millega ta ei ole kõige lähemalt seotud ning mis ei arvesta tema huve. Ülaltoodu paremaks mõistmiseks toome järgmise näite:

5. näide: Poola abielumees, kes suundub Soome tööle 20 aastat abielus olnud Poola abielupaar elab koos lastega Poolas. Mees saab kaheks aastaks huvitava tööpakkumise Soomes. Paar lepib kokku, et mees võtab pakkumise vastu, naine jääb aga Poola. Aasta pärast palub mees naiselt lahutust. Mees teab, et lahutus Poola õiguse kohaselt on aeganõudev ning et kohus peab tuvastama, et abielu on täielikult ja parandamatult lagunenud. Samas oleks uue Brüsseli II määruse kohaselt Soome kohtutel asjaomane pädevus, sest mees on elanud Soomes kauem kui aasta. Soome kohtud kohaldavad lahutusmenetluse suhtes Soome õigust, lähtudes lex fori põhimõttest. Selle tulemusena võib Poola mees lahutuse saada kuuekuulise järelemõtlemise aja möödumisel, olenemata tema abikaasa vastuväidetest. Kuna mees soovib lahutuse saada nii ruttu kui võimalik, pöördub ta viivitamata Soome kohtusse, mis kuulutab abielulahutuse välja kuue kuu möödumisel avalduse esitamisest, olenemata abikaasa tugevatest vastuväidetest. |

1. küsimus: kas lisaks eespool nimetatutele olete teadlikud muudest probleemidest, mis võivad esile kerkida seoses „rahvusvaheliste” abielude lahutamisega? |

3. VÕIMALUSED EDASIMINEKUKS

3.1. Praegune olukord

Üks võimalus on jätta praegune olukord samaks ja õigusakte mitte muuta. Loomulikult võib vaielda, et määratletud probleemid ei ole piisavalt tõsised või ei esine piisavalt sageli, et ühenduse sekkumine oleks õigustatud.

3.2. Kollisiooninormide harmoneerimine

Järgmine võimalus on kollisiooninormide harmoneerimine ühtsete ning ühendavate tegurite alusel. Selle lahendusviisi eelis oleks õiguskindluse tagamine (1. näide). Lisaks võib nii suureneda ka poolte iseseisvus (2. näide) ja avaneda uued võimalused kodanikele vastuvõetavate lahenduste leidmiseks (3. näide), olenevalt harmoneeritud eeskirjade sisust. Vähemalt osaliselt peaks see vähendama ka „kohtusse võidujooksmist“ (5. näide), sest iga kohus, kus menetlus on algatatud, rakendaks abielulahutuste puhul ühistel eeskirjadel põhinevaid õigusakte. Selleks et tagada õiguskindlus ja etteaimatavus ning teataval määral ka paindlikkus, tuleb ühendavaid tegureid eelnevalt hoolikalt kaaluda. Eesmärk peaks olema, et abielu lahutatakse lähtuvalt õiguskorrast, millega abielu on kõige lähemalt seotud. Kasutada saab mitmeid rahvusvahelistes õigusaktides ja siseriiklikes kollisiooninormides esinevaid ühendavaid tegureid, nagu abikaasade viimane alaline elukoht, abikaasade sama kodakondsus, viimane sama kodakondsus juhul, kui üks abikaasadest selle säilitab, või lex fori.

2. küsimus: kas te pooldate kollisiooninormide harmoneerimist? Millised on selle lahendusviisi poolt- ja vastuväited? 3. küsimus: millised oleksid kõige kohasemad ühendavad tegurid? 4. küsimus: kas harmoneeritud eeskirjad peaksid piirduma ainult lahutusasjadega või peaksid need olema kohaldatavad ka lahuselu ja abielu kehtetuks tunnistamise asjades? 5. küsimus: kas harmoneeritud eeskirjad peaksid sisaldama avaliku korra klauslit, mis annaks kohtutele teatavates olukordades õiguse keelduda välisriigi õiguse kohaldamisest? |

3.3. Abikaasade võimalus kohaldatavat õigust valida

Üks lisavõimalus on lasta abikaasadel teatud ulatuses valida, millist õigust lahutusmenetluses kohaldada. Kohaldatava õiguse valik pakuks enam õiguskindlust ja etteaimatavust eelkõige abikaasade vastastikusel nõusolekul toimuvate abielulahutuste korral. Pooltele teatava iseseisvuse andmine tagaks suurema paindlikkuse, võrreldes olemasolevate eeskirjadega, mis näevad ette põhimõtteliselt ainult ühe võimaliku lahendusviisi. Mõningatel juhtudel lihtsustaks see ka kohtusse pöördumist. Selline lahendus oleks eriti kasulik olukordades, kus mõlemad abikaasad on lahutusega nõus, nagu Portugali-Itaalia abielupaari (1. näide) ja Saksamaal elava Itaalia abielupaari (2. näide) puhul.

Valikuvabaduse põhimõtet on rahvusvahelistes konventsioonides laialdaselt kasutatud eelkõige lepinguõiguse valdkonnas, kuid perekonnaõiguses vähemal määral. Siiski on erandeid, nagu näiteks Belgia uus rahvusvahelise eraõiguse seadus, mis võimaldab abikaasadel valida kohaldatav õigus kas ühe abikaasa kodakondsusest lähtuvalt või siis kohaldada Belgia õigust (st lex fori ).[6]

Osapooltele piiramatu vabaduse andmine võib aga põhjustada nn “eksootiliste” õiguste kohaldamist, millega osapooltel on vähene või olematu seos. Seetõttu on soovitatav piirata valikut õigusega, millega abikaasad on kõige lähemalt seotud (näiteks kas siis ühe või mõlema abikaasa kodakondsuse, nende viimase alalise elukoha või siis lex fori alusel). Üks võimalus on valikut piirata asukohariigi õigusega (lex fori) tagamaks, et kohtud ei oleks kohustatud kohaldama välisriigi õigust.

Valiku üksikasjad tuleb loomulikult põhjalikumalt läbi töötada. Võib nõuda, et valikust tuleb selgesõnaliselt ja kirjalikult teatada abilelulahutuse avalduse esitamise hetkel. Lisaks võib kaaluda spetsiaalsete kaitseklauslite lisamist kaitsmaks abikaasat teise abikaasa põhjendamatu surve eest teatava õiguse valikul. Erinõuded võivad osutuda vajalikuks ka siis, kui abielupaaril on lapsed.

Osapoolte valitav õigus eelkõige määratleb abielulahutuse menetluse sisuliste eeskirjade valiku, mitte aga rahvusvahelise eraõiguse eeskirjade valiku (nn renvoi välistamine). Vastupidine ohustaks õiguskindluse tagamise eesmärki.

6. küsimus: kas osapooltel peaks olema lubatud kohaldatavat seadust valida? Millised on selle lahendusviisi poolt- ja vastuväited? 7. küsimus: kas valik peaks olema piiratud teatavate õigustega? Kui jah, siis millised oleksid kohased ühendavad tegurid? Kas valik peaks olema piiratud liikmesriikide õigusega? Kas valik peaks olema piiratud lex fori’ga? 8. küsimus: kas kohaldatava seaduse valik peaks piirduma ainult lahutusasjadega või peaks see olema kohaldatav ka lahuselu ja abielu kehtetuks tunnistamise asjades? 9. küsimus: millised oleksid kohased ametlikud nõuded, mille alusel poolte kokkuleppel kohaldatavat õigust valida? |

3.4. Määruse nr 2201/2003 artikliga 3 määratletud kohtualluvuse aluste muutmine

Määruse nr 2201/2003 artikliga 3 määratletud kohtualluvuse alused olid algselt mõeldud objektiivsete nõuete täitmiseks, osapoolte huvide arvessevõtmiseks, isikute liikumiseks vajalike paindlike eeskirjade tagamiseks ning isikute vajadustega arvestamiseks õiguskindlust ohvriks toomata.[7]

Võib väita, et kohtualluvuse eeskirjad ei vasta täielikult nendele eesmärkidele. Ühtsete kollisiooninormide puudumisel võib mitmete erinevate õiguslike aluste olemasolu viia olukorrani, kus kohaldatakse õigust, millega abikaasad ei ole kõige lähemalt seotud (5. näide). Teisalt ei pruugi kohtualluvuse alused alati olla piisavalt paindlikud selleks, et rahuldada üksikisikute vajadusi (3. näide).

Üks võimalus on kohtualluvuse eeskirju muuta. Iga muutmise tagajärgi tuleks eelnevalt siiski hoolikalt kaaluda. Seega võib kohtualluvuse aluste piiramine endaga kaasa tuua kahjulikud tagajärjed eelkõige paindlikkuse ja kohtu poole pöördumise õiguse osas siis, kui osapooltele ei anta võimalust valida pädevat kohut (vt punkti 3.6). Teisalt aga uute kohtualluvuse aluste lisamine võib omakorda teravdada õiguskindluse puudumise probleemi.

10. küsimus: oma kogemuste põhjal öelge, kas mitmete kohtualluvuse aluste olemasolu põhjustab „kohtusse võidujooksu“? 11. küsimus: kas teie arvates tuleks kohtualluvuse aluseid muuta? Kui jah, siis milline oleks parim lahendus? |

3.5. Määruse nr 2201/2003 artikliga 7 määratletud muudel juhtudel kohaldatava kohtualluvuse eeskirja muutmine

Omaette küsimus on, kas uue Brüsseli II määruse muudel juhtudel kohaldatava kohtualluvuse eeskirja tuleks muuta. Olemasolevate eeskirjade kohaldamise tulemusena võivad tekkida olukorrad, kus ükski kohus Euroopa Liidus ega mujal ei ole pädev abielulahutust menetlema (4. näide). Juhul kui kolmandas riigis asuval kohtul on asjakohane pädevus, siis vastavalt Brüsseli II määrusele ei tunnustata kolmandas riigis tehtud lahutusotsust Euroopa Liidus; tunnustamine on võimalik ainult siseriikliku õiguse või asjaomaste rahvusvaheliste lepingute kohaselt. Siin tekivad tõenäoliselt raskused siis, kui abielupaar soovib hiljem oma päritoluriikides samuti abielulahutuse tunnustamist.

12. küsimus: kas teie arvates tuleks kohtualluvuse eeskirjade harmoneerimist tõhustada ning määruse nr 2201/2003 artikkel 7 välja jätta või siis kohaldada ainult juhtumite suhtes, mis ei ole seotud ELi kodanikega? Kui jah, siis millised need eeskirjad peaksid olema? |

3.6. Abikaasade võimalus valida pädevat kohut

Veel üks võimalus edasiminekuks on lasta abikaasadel kokku leppida lahutusasjades pädev kohus („kokkulepe kohtualluvuse kohta”). Loa andmine abikaasade omavaheliseks kokkuleppeks, mille kohaselt antakse teatava liikmesriigi kohtule või kohtutele pädevus nende abielu lahutamisega seotud menetluse puhul, suurendaks õiguskindlust ja paindlikkust ning oleks eriti kasulik abikaasade vastastikusel kokkuleppel toimuva abielulahutuse korral.

Kokkulepe kohtualluvuse kohta võib osutuda kasulikuks ka olukordades, kus abikaasadel kohtualluvuse eeskirjadest lähtuvalt ei ole võimalik liikmesriigi kohtusse pöörduda, sest neil puudub sama kodakondsus või elukoht. Nii avaneks näiteks Iirimaal elaval Rootsi-Soome abielupaaril võimalus omavahel kokku leppida selles, et nende lahutusmenetluses on pädev kohus kas Soome või Rootsi kohus (3. näide). Samuti võimaldaks see kolmandas riigis elaval Saksa-Iiri abielupaaril omavahel pädev kohus kokku leppida (4. näide). Poolte kindlaksmääratud kohus kohaldaks kohtu asukohariigi siseriiklike kollisiooninormidega määratletud õigust.

Võimalus valida pädev kohus on olemas mitmetes ühenduse õigusaktides. Kokkulepe kohtualluvuse kohta on võimalik vastavalt nõukogu määruse (EÜ) nr 44/2001 artiklile 23. Lisaks näeb uue Brüsseli II määruse artikkel 12 ette piiratud võimaluse pädeva kohtu valikul vanemlikku vastutust käsitlevates asjades.

Kokkulepe kohtualluvuse kohta lahutusasjades võiks olla piiratud liikmesriikide kohtutega, millega abikaasad on kõige lähemalt seotud kas siis ühe abikaasa kodakondsuse, elukoha või abikaasade viimase ühise alalise elukoha kaudu. Kui paaril on lapsi, siis tuleb erilist tähelepanu pöörata sellele, et eeskirjad oleksid kooskõlas uue Brüsseli II määruse artiklis 12 sätestatuga. Valiku üksikasju ja aega tuleb loomulikult täiendavalt uurida.

13. küsimus: millised on poolt- ja vastuväited kohtualluvuse kokkuleppe kohaldamiseks lahutusasjades? 14. küsimus: kas kokkulepe peaks olema piiratud teatava kohtualluvusega? 15. küsimus: millised peaksid olema poolte kohtualluvuse kokkuleppele esitatavad ametlikud nõuded? |

3.7. Võimalus kohtuasi üle anda teisele kohtule

Nagu eespool selgitatud (punkt 2.5.), võib teatud juhtudel olla ühel abikaasal kasulik „kohtusse võidujooksus“ jõuda enne teist. Osaliselt saab seda selgitada uue Brüsseli II määruse pooleliolevate kohtuprotsesside reegliga, mida on palju kritiseeritud selle jäikuse tõttu ning millele on ette heidetud kohtusse varem jõudva abikaasa eelistamist. Siin oleks võimalik abivahend lahutusasja erandjuhtudel teises liikmesriigis asuvale kohtule üleandmine. Uue Brüsseli II määruse artikliga 15 nähakse selline võimalus ette vanemlikku vastutust käsitlevates asjades.

Lahutusasja üleandmine võiks toimuda ainult erandjuhtudel ja rangetel tingimustel, kui abikaasa esitab abielulahutuse taotluse liikmesriigis, kuid kostja nõuab lahutusasja üleviimist teise liikmesriigi kohtusse, sest abielu baseerus peamiselt selles riigis. Õiguskindluse tagamiseks võiks abielu „raskuskeskme“ kindlaks määrata piiratud arvu ühendavate tegurite alusel, kaasa arvatud näiteks abikaasade viimane ühine alaline elukoht, kui üks abikaasadest seal endiselt elab, ning abikaasade sama kodakondsus.

Võimaliku üleandmismehhanismi üksikasju tuleb loomulikult täpsustada eelkõige tagamaks, et sellega ei kaasneks põhjendamatuid viivitusi. Selleks et tagada ühtsus uue Brüsseli II määruse artikliga 15, võivad täiendavad kaitsemeetmed osutuda vajalikuks siis, kui lahutusmenetlus on seotud vanemliku vastutusega seotud menetlusega.

Lahutusasja üleandmine teisele kohtule võiks olla lahendus probleemidele, mis kerkivad esile siis, kui üks abikaasadest esitab abielulahutuse taotluse ühepoolselt teise abikaasa tahte vastaselt. Nii saaks 5. näites nimetatud Poola naine pöörduda Soome kohtu poole ja taotleda kohtuasja üleviimist Poola kohtusse sellel alusel, et mõlemad abikaasad on Poola kodanikud ning et abikaasade viimane alaline elukoht ja abielu „raskuskese“ olid samuti Poolas.

16. küsimus: kas peaks olema võimalik taotleda kohtuasja üleviimist teise liikmesriigi kohtusse? Millised on selle lahenduse poolt- ja vastuväited? 17. küsimus: millised peaksid olema need ühendavad tegurid, mille alusel saaks kohtuasja teise liikmesriigi kohtusse üle viia? 18. küsimus: milliseid kaitsemeetmeid oleks vaja, et tagada õiguskindlus ja vältida põhjendamatuid viivitusi? |

3.8. Erinevate lahendusviiside kooskasutamine

Eespool kirjeldatud ideed on edasiminekuks erinevate võimaluste näited. Kuid samas ükski idee üksi ei lahendaks edukalt kõiki 2. peatükis kirjeldatud probleeme. Seetõttu tuleks kasutada erinevaid lahendusviise koos.

Näiteks võiks abikaasadel lubada valida pädev kohus kas ühe abikaasa kodakondsuse või nende viimase alalise elukoha alusel. Lisaks võiks lasta abikaasadel valida kohaldatav õigus, vähemalt otsustada lex fori kohaldamise üle. Erinevate lahendusviiside kooskasutamine lahendaks 1.–4. näites toodud probleemid ning oleks eriti kasulik abikaasade vastastikusel nõusolekul toimuvate abielulahutuste korral. Et lahendada probleeme, mis võivad esile kerkida siis, kui abielulahutust soovib ainult üks abikaasa (5. näide), võiks ette näha võimaluse kohtuasja üleviimiseks teise liikmesriigi kohtusse.

19. küsimus: millised lahendusviisid koos oleksid kõige kohasemad kirjeldatud probleemide lahendamiseks? 20. küsimus: kas te teate veel mõnda võimalust 2. peatükis esitatud probleemide lahendamiseks? |

[1] Nõukogu 29. mai 2000. aasta määrus (EÜ) nr 1347/2000 abieluasjade ja vanemliku vastutusega abikaasade ühiste laste eest seotud asjade kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta, EÜT L 160, 30.6.2000, lk 19.

[2] Nõukogu 27. novembri 2003. aasta määrus (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega, ning millega tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1347/2000, ELT L 338, 23.12.2003, lk 1.

[3] EÜT C19, 23.1.1999, lk 1.

[4] Haagi programm: vabaduse, turvalisuse ja õiguse tugevdamine Euroopa Liidus, vastu võetud Euroopa Ülemkogu 4.–5. novembri 2004. aasta istungil.

[5] Allikas: Statistisches Bundesamt. Saksamaa

[6] 16. juuli 2004. aasta Loi portant le Code de droit international privé artikli 55 lõige 2; avaldatud 27.7.2004.

[7] 28. mai 1998. aasta abieluasjade kohtualluvuse ning kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise konventsiooni (millele tugineb Brüsseli II määrus) seletuskirja punkt 27, EÜT C 221, 16.7.1998, lk 27.