SELETUSKIRI

1.ETTEPANEKU TAUST

•Ettepaneku põhjused ja eesmärgid

Liikluskindlustuse direktiiv on oluline õigusakt, millega toetatakse ühtse turu sujuvat toimimist. See võimaldab ELi elanikel hõlpsasti ületada oma sõidukitega ELi sisepiire nii töö kui ka vaba aja veetmise eesmärgil. Ühtse kindlustusmakse põhjal saavad ELi elanikud reisida kõikjale, ilma et neil oleks vaja osta lisakindlustust, samuti püütakse direktiiviga ühtlustada võimalike liiklusõnnetustes kannatanute kaitset. Direktiiv on ka otsustava tähtsusega Schengeni ala toimimise seisukohast.

ELi esimene liikluskindlustuse direktiiv võeti vastu 1972. aastal ja sel oli kaks eesmärki: kaitsta liiklusõnnetustes kannatanuid (piiriülese elemendiga või ilma selleta) ja lihtsustada mootorsõidukite vaba liikumist liikmesriikide vahel. ELi liikluskindlustusalased õigusaktid põhinevad rahvusvahelisel rohelise kaardi süsteemil, mis on 48 riiki hõlmav ELi-väline leping, kuid ELi õigusaktid hõlmavad enamat. Alates 1972. aastast on viie liikluskindlustuse direktiiviga järk-järgult seda direktiivi tugevdatud ja selle sätteid täiendatud; need konsolideeriti direktiivi 2009/103/EÜ (edaspidi „direktiiv“). Direktiivi põhielemendid on:

·Nõue, et mootorsõidukitel peab olema liikluskindlustuse poliis, mis ühtse kindlustusmakse põhjal on kehtiv kogu ELis.

·Nende kindlustuspoliiside kohustuslikud minimaalsed hüvitamise piirmäärad (liikmesriigid võivad siseriiklikult nõuda kõrgemat piirmäära).

·Keeld liikmesriikidele teostada sõidukite liikluskindlustuse süstemaatilisi kontrolle, kui sõiduki põhiasukoht on teises liikmesriigis.

·Liikmesriikide kohustus luua garantiifondid kindlustamata või tuvastamata sõidukite põhjustatud õnnetustes kannatanutele hüvitise maksmiseks.

·Kannatanute kaitse liiklusõnnetuse korral, mis toimus muus liikmesriigis kui nende elukohaliikmesriik („külastajatest ohvrid“).

·Kindlustusvõtjate õigus saada kindlustusandjalt nende kahjunõudeid käsitlevat tõendit eelneva viie aasta kohta.

Liikluskindlustusalaste õigusaktide tulemuslikkuse, tõhususe ja sidususe hindamiseks tehti komisjoni 2016. aasta tööprogrammis teatavaks direktiivi hindamine. Hindamise järeldus oli, et enamik direktiivi elemente on endiselt eesmärgikohased, samas mõned muudatused teatavates valdkondades oleksid asjakohased.

Lisaks teatas komisjon 2017. aasta märtsi teatises „Tarbijatele suunatud finantsteenuste tegevuskava“, et hindamise tulemusel otsustab ta kiiresti, kas on vaja direktiivi muuta, et laiendada liiklusõnnetuses kannatada saanud isikute kaitset kindlustusandja maksejõuetuse korral ja parandada varasemate kahjunõuete tõendite tunnustamist, eriti piiriüleses kontekstis. Käesolevas ettepanekus käsitletakse neid kahte küsimust koos hindamise käigus tekkinud kolme küsimusega: kindlustuse kontrollimine liikluskindlustuseta sõidukitega liiklemise vastases võitluses, minimaalsete hüvitamise piirmäärade ühtlustamine ja direktiivi kohaldamisala.

1) Kindlustusandja maksejõuetus

Direktiivi kohaselt tuleb igas liikmesriigis asutada hüvitusfondid, et katta kindlustamata või tuvastamata sõidukite põhjustatud õnnetuste kulusid. Need fondid ei pea praegu siiski katma kulusid, mis on seotud nõuetega, kus vastutava poole kindlustusandja on maksujõuetu. See tähendab, et kui siseriiklik õigus ei paku mis tahes kaitseskeemi, võivad maksujõuetu kindlustusandja juures kindlustatud sõidukite põhjustatud õnnetuste ohvrid jääda hüvitisest ilma.

Õnnetuse puhul, kus vastutava poole kindlustusandja on maksujõuetu, on kaks peamist küsimust. Alati ei ole selge, kes ja kas üldse keegi on kannatanule esialgse hüvitise maksmise eest vastutav („front office“). Teiseks on ebaselge, kellel lasub lõplik finantsvastutus nõude eest („back office“). Need küsimused on eriti tähtsad, kui kindlustusandja pakub piiriülest kindlustust teenuste vaba osutamise kaudu. Paljude hiljutiste maksejõuetusjuhtumite puhul esines viivitusi maksejõuetute kindlustusandjate kindlusvõtjate põhjustatud liiklusõnnetuses kannatanutele hüvitise maksmisel, samas kui riiklikud kohtumenetlused määrasid kindlaks vastutuse hüvitise maksmise eest ja selle suuruse.

2) Kahjunõuete ajalugu

Tarbijatele suunatud finantsteenuste tegevuskavas kirjeldati võimalikke meetmeid varasemate kahjunõuete tõendite osas, et toetada piiriüleselt tegutsevaid kodanikke. Et lihtsustada kindlustusandja vahetamist, peavad liikmesriigid olemasoleva direktiivi kohaselt tagama kindlustusvõtjale õiguse taotleda tõendeid eelneva viie aasta kahjunõuete kohta. Kindlustusandjad ei ole siiski kohustatud neid tõendeid kindlustusmaksete arvutamisel arvestama. Hindamine näitas, et sageli kindlustusandjad neid tõendeid, eriti teises liikmesriigis väljaantuid, ignoreerivad, ja mõnikord on kahtlusi nende autentsuse kohta. Varasemate kahjunõuete tõendite autentsuse tuvastamise lihtsustamiseks on kasulik, kui nende sisu ja vorm on kogu ELis ühesugune. Lisaks, kui kindlustusandjad võtavad kindlustusmaksete määramisel arvesse eelnevaid kahjunõudeid, ei tohiks teha vahet rahvuse ega üksnes kindlustusvõtja eelneva elukohaliikmesriigi põhjal.