KOMISJONI TEATIS

Audiovisuaalmeedia teenuste direktiivi artikli 13 lõike 7 kohased suunised Euroopa päritolu teoste osakaalu arvutamise kohta tellitavate teenuste kataloogides ning väikese vaatajaskonna ja väikese käibe määratluse kohta

(2020/C 223/03)

I. TAUST

Audiovisuaalmeedia teenuste direktiivis (1) on sätestatud rangemad eeskirjad Euroopa päritolu teoste propageerimiseks. Artikli 13 lõikes 1 on sätestatud, et tellitavate audiovisuaalmeedia teenuste (edaspidi „tellitavad teenused“ või „tellitavad videoteenused“) osutajad „tagavad oma kataloogis vähemalt 30 % suuruse osa Euroopa päritolu teoste jaoks ning tagavad kõnealuste teoste esiletoomise“.

Audiovisuaalmeedia teenuste direktiivi artikli 13 lõikes 2 on sätestatud, et „[k]ui liikmesriigid nõuavad, et nende jurisdiktsiooni alla kuuluvad meediateenuse osutajad panustaksid rahaliselt Euroopa päritolu teoste tootmisesse [---], võivad nad samuti nõuda, et selliseid rahalisi kohustusi täidaksid [---] nende territooriumil asuvale vaatajaskonnale suunatud meediateenuse osutajad, kes on asutatud teistes liikmesriikides.“ Sellised toetused peavad olema „proportsionaalsed ja mittediskrimineerivad“.

Audiovisuaalmeedia teenuste direktiivi artikli 13 lõike 6 kohaselt on väikese käibe või väikese vaatajaskonnaga äriühingutele ette nähtud kohustuslikud vabastused artikli 13 lõikes 1 sätestatud kohustustest ja artikli 13 lõikes 2 sätestatud võimalikest nõuetest. Nagu on selgitatud põhjenduses 40, on vabastuste eesmärk tagada, et Euroopa päritolu teoste propageerimisega seotud kohustused ei kahjusta turu arengut ega takista uute osaliste turule sisenemist.

Vastavalt audiovisuaalmeedia teenuste direktiivi artikli 13 lõikele 7 on käesoleva dokumendi eesmärk anda suunised, mis käsitlevad järgmist:

a) Euroopa päritolu teoste osakaalu arvutamine tellitavate teenuste osutajate kataloogides;

b) väikese vaatajaskonna ja väikese käibe määratlus eespool nimetatud vabastuste kontekstis.

Suunised ei ole siduvad. Käesolevate suuniste koostamisel konsulteeris komisjon nõuetekohaselt kontaktkomiteega, nagu on nõutud artikli 13 lõikes 7. Niivõrd kui suunistega võidakse tõlgendada audiovisuaalmeedia teenuste direktiivi, ei piira komisjoni seisukoht Euroopa Liidu Kohtu tõlgendusi.

II. EUROOPA PÄRITOLU TEOSTE OSAKAALU ARVUTAMINE

1. Arvutamine nimetuste arvu alusel

Lineaarsete audiovisuaalmeedia teenuste (teleringhäälingu) turul arvutatakse Euroopa päritolu teoste osakaal ringhäälinguorganisatsioonide saatekavades saateaja alusel. Audiovisuaalmeedia teenuste direktiivi artiklis 16 on sätestatud, et ringhäälinguorganisatsioonid reserveerivad suurema osa oma saateajast Euroopa päritolu teostele. See näitab selgelt lineaarsete teenuste ajalist iseloomu, mille puhul saab samaaegselt ja kindlaksmääratud ajavahemiku jooksul edastada vaid piiratud arvu saateid. Kestuse element on seega konkreetselt seotud (lineaarsete) teenuste olemuslike omadustega teleringhäälingus, kus saatekavade aluseks on igapäevased (24 tunnised) graafikud.

Selliseid piiranguid ei kohaldata tellitavate audiovisuaalmeedia teenuste osutajate suhtes. Tellitavate teenuste puhul ei sõltu teatava saate lisamine saatekavas ettenähtud ajavahemiku olemasolust. Lisaks ei tähenda konkreetse kestusega konkreetse saate lisamine kataloogi sama kestusega teise saate välistamist/asendamist. Teisisõnu ei koosta tellitavate videoteenuste osutajad oma katalooge ajaliste kaalutluste põhjal, vaid tarbijate käsutusse antud potentsiaalselt suure hulga üksiksaadete atraktiivsuse põhjal.

Samamoodi ei ole kasutaja valik vaadata tellitavate teenuste kataloogides kättesaadavat saadet selles mõttes ajaliselt piiratud, et teatava saade vaatamine ei tähenda loobumist kõigist teistest samal ajal kättesaadavatest saadetest. Tellitavate videoteenuste idee seisneb just selles, et kasutajal on vabadus valida ja vaadata kataloogist konkreetset saadet valitud ajal ja nii mitu korda, kui kasutaja seda soovib.

Kuna nii tellitavate videoteenuste osutajate kui ka nende tarbijate asjakohased valikud keskenduvad üksikutele saadetele (mis põhinevad näiteks tajutaval kvaliteedil, atraktiivsusel ja maitsel), leiab komisjon, et tellitavate videoteenuste puhul on nende iseloomu tõttu asjakohasem arvutada Euroopa päritolu teoste osakaal kataloogides nimetuste arvu, mitte saateaja (kestuse) põhjal.

Kataloogi teostevaliku kui asjakohase mõõdupuu eelistamine infosisu ajale/kestusele on põhjendatav ka järgmiste kaalutlustega. Esiteks on Euroopa päritolu teoste osakaalu arvutamine nimetuste arvu põhjal nii filmide kui ka teleseriaalide puhul neutraalsem, kui arvestada tellitava videoteenuse osutajate valikuid saadete kataloogidesse lisamisel. Kestuse alusel arvutamine võib motiveerida teenuseosutajaid eelistama pika kogukestusega Euroopa päritolu teoseid (nt seriaale, millel on palju jagusid), et saavutada kergesti 30 % osakaal. Nimetuste arvu põhine arvutus, mis on neutraalsem, aitab tõenäoliselt Euroopa päritolu teoste pakkumist mitmekesistada.

Teiseks on nimetuste arvu alusel arvutamine tellitavate videoteenuste osutajate jaoks tõenäoliselt vähem koormav kui kestuse alusel arvutamine. On tõenäolisem, et tellitavate videoteenuste osutajad peavad arvet Euroopa päritolu nimetuste arvu kohta nende kataloogides sisalduvate teoste koguarvust, kui selle üle, milline on Euroopa päritolu teoste kogukestus kõigi kataloogides sisalduvate teoste kogukestusest.

Kolmandaks hõlbustab nimetuste arvu põhine arvutus tõenäoliselt ka asjaomaste riiklike asutuste tehtavat järelevalvet, kuna nimetuste arvu on lihtsam jälgida ja kontrollida kui vaatamisaja kogukestusi.

Eespool öeldut arvesse võttes leiab komisjon, et on asjakohane arvutada Euroopa päritolu teoste 30 % osakaal tellitavate teenuste kataloogides, võttes aluseks kataloogi nimetuste (kogu)arvu.

2. Mis on nimetus?

Mängu- ja telefilmide puhul tuleb iga filmi käsitada kui nimetust kataloogis. Samasse filmiseeriasse (2) kuuluvaid eri filme tuleks samuti lugeda eri nimetusteks kataloogis.

Teleseriaalide või muude seeriaviisiliselt (st jagude kaupa) esitatud formaatide puhul on nimetuse määratlemine keerulisem. Teleseriaalide jaod on sageli rühmitatud eri hooaegadesse. Sellisel juhul tekib küsimus, kas üks nimetus peaks vastama tervele seriaalile, ühele hooajale või ühele jaole.

Komisjon on seisukohal, et ühele nimetusele peaks vastama seriaali üks hooaeg. Seriaalide jaotamine hooaegadeks tagaks sarnase kohtlemise mängu- või telefilmidega. Seriaali hooaeg on harilikult sama autorite või audiovisuaalvaldkonna spetsialistide rühma ühe ja pideva loomeprotsessi tulemus, millel on üks eelarve ja kindel ajavahemik. Lisaks toimub turulelaskmine ja sellega seotud reklaamitegevus sageli hooaegade kaupa. Nendel põhjustel võib seriaali ühe hooaja tootmiseks tehtud tööd pidada sarnaseks filmi tootmiseks tavaliselt vajamineva tööga.

Lisaks vähendaks hooajapõhine arvutamine teenuseosutajate võimalikku motivatsiooni eelistada suure kogukestusega Euroopa päritolu teoseid (nt seriaalid või muud formaadid, millel on palju jagusid), et saavutada nõutud osakaal lühemate teoste arvel, millel on liikmesriikides suurem levipotentsiaal (nt mängufilmid ja kvaliteetseriaalid) (3).

Teisest küljest võivad mõnedel audiovisuaalteostel olla suuremad tootmiskulud kui teistel kataloogis sisalduvatel toodetel, näiteks märkimisväärsete otseinvesteeringute või litsentsikuludega kvaliteetseriaalide puhul, kus jao kestus ja tootmiskulud sarnanevad mängufilmi omadega. Sellistel põhjendatud juhtudel võivad riiklikud asutused neid teoseid rohkem väärtustada, tuginedes näiteks teenuseosutaja põhjendatud taotlusele.

3. Arvutamine riigipõhiste kataloogide kaupa

Mõnel liidus tegutseval tellitavate videoteenuste osutajal on mitu riigipõhist kataloogi, millel on erinev sisu sõltuvalt asjaomasest (liikmesriigi) turust. Omamaiste filmide pealkirju võib leida mitmes riigis tegutseva teenuseosutaja konkreetsele riigile mõeldud kataloogist ja need ei pruugi olla kättesaadavad (või on seda väga piiratud ulatuses) kataloogides, mida sama teenuseosutaja pakub teistes liikmesriikides (4). Seega on vaja kindlaks määrata, kuidas arvutada sellistel juhtudel Euroopa päritolu teoste osakaal.

Audiovisuaalmeedia teenuste direktiivi artikli 13 lõike 1 mõte on tagada, et tellitavate videoteenuste osutajad aitaksid aktiivselt kaasa kultuurilise mitmekesisuse edendamisele liidus, kaasates oma pakkumisse kohustusliku miinimumi Euroopa päritolu teoseid. Komisjon on seisukohal, et seda eesmärki on võimalik tulemuslikult saavutada üksnes juhul, kui Euroopa päritolu teoste 30 % osakaal on tagatud kõikides mitmes riigis tegutsevate tellitavate videoteenuste osutajate pakutavates riigipõhistes kataloogides. See aitab tagada, et igas liikmesriigis, kus teenuseosutaja pakub riigipõhiseid katalooge, on vaatajatel nõuetekohane kokkupuude Euroopa päritolu teostega. Sellise lähenemisviisi eelis on see, et tõenäoliselt soodustab see Euroopa päritolu teoste ringlust ja kättesaadavust kogu liidus.

Tuleb meeles pidada, et päritoluriigi ülesanne on tagada, et tema jurisdiktsiooni alla kuuluvad tellitavate teenuste osutajad täidavad kohustust tagada Euroopa päritolu teoste osakaal nende kataloogides. Kui ühe liikmesriigi jurisdiktsiooni alla kuuluv tellitavate videoteenuste osutaja pakub teistes liikmesriikides teistsuguseid riigipõhiseid katalooge, vastutab jurisdiktsiooni omav liikmesriik (st päritoluriik) selle kohustuse täitmise eest, mis on seotud Euroopa päritolu teoste osakaaluga kõigis erinevates riigipõhistes kataloogides.

4. Ajaline mõõde

Euroopa päritolu teoste tegelik osakaal tellitavate videoteenuste kataloogides võib üleöö muutuda. Näiteks kui tellitava videoteenuse osutaja lisab oma kataloogi uue väljastpoolt Euroopat pärit teleseriaali, võib see ajutiselt vähendada Euroopa päritolu teoste üldist osakaalu, kuni uute Euroopa päritolu teoste lisamiseni. See tõstatab küsimuse, millisel hetkel peaks 30 % osakaalu nõude täitmine olema tagatud. Teenuseosutajatelt võidakse nõuda, et nad tagaksid nõuete täitmise igal ajal või eelnevalt kindlaksmääratud ajavahemiku vältel keskmiselt. Viimane lähenemisviis võimaldaks ajutisi kõikumisi.

Audiovisuaalmeedia teenuste direktiiv ei sisalda juhiseid selle kohta, millist neist kahest meetodist tuleks eelistada. Mõlemad meetodid võimaldaksid saavutada soovitud eesmärgi edendada kultuurilist mitmekesisust tellitavate videoteenuste kataloogides. Seepärast leiab komisjon, et liikmesriigid võivad vabalt otsustada, millist meetodit kasutada audiovisuaalmeedia teenuste direktiivi artikli 13 lõike 1 nõuete täitmise järelevalvel. Järelevalvemeetodi üle otsustamisel peaksid liikmesriigid võtma siiski nõuetekohaselt arvesse vajadust vähendada nõuete täitmise ja jõustamisega seotud halduskoormust ning tagada ühtlasi läbipaistvus ja õiguskindlus tellitavate videoteenuste osutajate jaoks.

III. VÄIKESE VAATAJASKONNA JA VÄIKESE KÄIBE MÄÄRATLUS

1. Sissejuhatavad märkused

Audiovisuaalmeedia teenuste direktiivi põhjenduse 40 kohaselt ei tohiks Euroopa päritolu teoste propageerimise nõudeid kohaldada selliste teenuseosutajate suhtes, kellel ei ole märkimisväärset turuosa, „tagamaks, et Euroopa päritolu teoste edendamisega seotud kohustused ei kahjusta turu arengut, ning võimaldamaks uute osaliste turule sisenemist“. Kuigi eespool esitatud kaalutlused on nii artikli 13 lõike 1 kui ka artikli 13 lõike 2 puhul ühised, on nendes sätetes mõned konkreetsed erinevused, mida tuleb arvesse võtta:

— päritoluliikmesriik peab tagama, et tema jurisdiktsiooni alla kuuluvad tellitavate teenuste osutajad täidavad artikli 13 lõikes 1 sätestatud kohustust tagada Euroopa päritolu teoste osakaal; sama päritoluliikmesriigi ülesanne on kohaldada selliste teenuseosutajate suhtes artikli 13 lõike 6 kohaseid erandeid.

— Artikli 13 lõike 2 puhul on olukord teistsugune. Selle sättega tunnustatakse iga liikmesriigi võimalust kehtestada mittediskrimineerivad ja proportsionaalsed rahalised kohustused teises liikmesriigis asutatud teenuseosutajatele, kelle sihtvaatajaskond on selle liikmesriigi territooriumil. Sellisel juhul peab nn sihtliikmesriik kohaldama nii oma õigusakte, mille alusel sellised kohustused on kehtestatud, kui ka artikli 13 lõikes 6 sätestatud erandeid.

Nende erinevate õigusraamistikega arvestades on asjakohane võtta arvesse nende kohustuste eripära, kui kaalutakse suuniseid artikli 13 lõikes 6 sätestatud erandite kohta. Eelkõige tuleb meenutada, et vastavalt põhjendusele 36 on liikmesriikidel lubatud kehtestada rahalisi kohustusi ka nende territooriumile suunatud meediateenuse osutajatele, arvestades „otsest seost rahaliste kohustuste ja liikmesriikide erineva kultuuripoliitika vahel“.

Väikese vaatajaskonna ja väikese käibe määratlemisel on seega tähtis leida õige tasakaal eesmärkide vahel, millest üks seisneb väiksemate audiovisuaalvaldkonnas osalejate jaoks vajaliku innovatsiooniruumi säilitamises ja teine kultuurilise mitmekesisuse edendamises Euroopa päritolu teoste piisava rahastamise kaudu liikmesriikide kultuuripoliitika raames. Seega, kuigi suunistes nähakse ette, et allpool määratletud väikese käibe või väikese vaatajaskonnaga ettevõtjad vabastatakse artikli 13 kohastest kohustustest, võib konkreetsetel juhtudel olla vaja mõningaid täiendavaid kaitsemeetmeid, eelkõige rahalise toetuse taotlemiseks, et tagada audiovisuaal- ja filmitööstuse rahastamissüsteemide kestlikkus.

2. Liidu ja liikmesriigi õigusega kehtestatud erandite eristamine

Audiovisuaalmeedia teenuste direktiivi artikli 13 lõikega 2 ei ühtlustata kohustust toetada rahaliselt Euroopa päritolu teoste edendamist. Selle sättega üksnes tunnistatakse, et liikmesriikidel on võimalus kohaldada otseinvesteeringute ja maksude kaudu panustamise kohustust ka nende territooriumil asuva sihtvaatajaskonnani jõuda soovivate piiriüleste teenuseosutajate suhtes, järgides mittediskrimineerimise ja proportsionaalsuse põhimõtteid. Seega on vastavate kohustuste määratlemine ja kohaldamine selle võimaluse kasuks otsustanud liikmesriigi pädevuses.

See tähendab, et kui liikmesriik on kehtestanud või kehtestab meediateenuse osutajatele kohustuse toetada rahaliselt Euroopa päritolu teoste tootmist ja need kohustused piirduvad selles liikmesriigis asutatud teenuseosutajatega, siis käesolevaid suuniseid ei kohaldata. Need muutuvad asjakohaseks siis, kui kõnealune liikmesriik kohaldab selliseid nõudeid ka nende teenuseosutajate suhtes, kelle sihtvaatajaskond on selles liikmesriigis, kuid kes on asutatud mõnes teises liikmesriigis. Igal juhul ei ole audiovisuaalmeedia teenuste direktiivi artikli 13 lõikes 6 sätestatud erandite eesmärk asendada liikmesriigi tasandil kehtestatud erandeid, millega määratakse kindlaks toetamiskohustuse ulatus, vaid näha ette kaitsemeetmed piiriülestele teenuseosutajatele.

Seetõttu ei piira selles peatükis esitatud suunised sihtliikmesriigi vabadust kehtestada riigi tasandil erinevaid künniseid, mida kohaldatakse tema jurisdiktsiooni alla kuuluvate teenuseosutajate suhtes.

Tähtis on märkida, et liikmesriigid, kes kohaldavad teistes liikmesriikides asutatud teenuseosutajate suhtes rahalise toetuse kohustusi, peavad järgima mittediskrimineerimise põhimõtet. Seega, kui nad on kehtestanud või kehtestavad liikmesriigi tasandil erandid, mida kohaldatakse nende territooriumil asutatud teenuseosutajate suhtes, tuleb neid erandeid kohaldada mittediskrimineerival viisil ka piiriüleste teenuseosutajate suhtes, isegi kui künnised on kõrgemad kui käesolevates suunistes osutatud.

3. Väike käive

Seoses väikese käibe künnisega, mis peaks olema artikli 13 lõike 6 kohasele erandi alus, viitab komisjon soovitusele 2003/361/EÜ mikro-, väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate määratluse kohta (5).

Väljakujunenud poliitilise lähenemisviisi kohaselt tuleks mikroettevõtjad kavandatava õigusakti reguleerimisalast a priori välja jätta, välja arvatud juhul, kui tõendatakse nende hõlmamise vajalikkust ja proportsionaalsust (6). Seetõttu leiab komisjon, et väikese käibe künnise võib kindlaks määrata, viidates eespool nimetatud komisjoni soovituses esitatud mikroettevõtte mõistele, mis põhineb konkreetselt mikroettevõtte (st ettevõtte, mille aastakäive ei ületa 2 miljonit eurot) määratluses kasutatud käibekünnisel. Ettevõtte aastakäive tuleks kindlaks määrata vastavalt eespool nimetatud komisjoni soovituse sätetele, et võtta arvesse ka partner- ja sidusettevõtete käivet (7).

Mikroettevõtjate väiksuse ja vahendite vähesuse tõttu võivad regulatiivsed kulud neid eriti mõjutada. Mikroettevõtjate väljajätmisega Euroopa päritolu teoste edendamise kohustuse kohaldamisalast (artikli 13 lõige 1 ja artikli 13 lõige 2) välditakse uute osalejate turule tuleku takistamist. See lähenemisviis on järelikult kooskõlas eesmärgiga stimuleerida uute ettevõtete loomist ja edendada turu arengut.

Samal ajal on audiovisuaalmeedia teenuste direktiivi põhjenduses 40 sätestatud, et „väikese käibe kindlakstegemisel tuleks võtta arvesse liikmesriikide audiovisuaalturgude erinevat suurust“. Näiteks mõnes liikmesriigis on turu suurus paar-kolm miljonit eurot. Mitmel juhul on sellise turu väärtus tublisti alla kümne miljoni euro. Sellistel turgudel võib isegi mikroettevõtjate turuosa pidada märkimisväärseks.

Eespool öeldut arvesse võttes leiab komisjon, et väiksema audiovisuaalturuga liikmesriikidel peaks olema võimalik kehtestada madalamad käibekünnised. Turu üldiste näitajate põhjal võivad sellised madalamad künnised olla õigustatud ja proportsionaalsed, tingimusel et nendega saavad vabastuse ettevõtjad, kelle osa asjaomase liikmesriigi audiovisuaalturu kogutuludest on alla 1 %.

4. Väike vaatajaskond

4.1. Tellitavad videoteenused

4.1.1. Metoodika

Audiovisuaalmeedia teenuste direktiivi põhjenduses 40 on sätestatud, et „väikese vaatajaskonna saab olenevalt teenuse laadist kindlaks teha näiteks vaatamisaja või müügi põhjal“. Lineaarsete teenuste puhul mõõdetakse vaatajaskonna suurust tavaliselt vaatamisaja alusel. Tellitavate videoteenuste vaatajaskonna mõiste ei ole juurdunud ja puuduvad tööstusharu kõigis liikmesriikides kättesaadavad standarditud mõõtmismeetodid. Seega puuduvad vaatajaskonda käsitlevad kolmanda isiku kontrollitud andmeid, mille järgi saaks kontrollida, kas konkreetse tellitava videoteenuse osutaja vaatajaskond on väike. Kuigi see olukord võib tulevikus muutuda, on praegu siiski vaja leida praktiline meetod, et määrata audiovisuaalmeedia teenuste direktiivi artikli 13 kohaldamisel kindlaks väike vaatajaskond tellitavate videoteenuste osutajate puhul.

Nagu on selgitatud põhjenduses 40, võib vaatajaskonna mõiste siduda näiteks teenuste müügiga. Kuna tööstusharus puuduvad väljakujunenud mõõtmismeetod, leiab komisjon, et see on praegu kõige sobivam meetod vaatajaskonna mõõtmiseks tellitavate videoteenuste sektoris.

Ehkki direktiiv põhimõtteliselt ei keela liikmesriikidel kasutada alternatiivseid kriteeriume, keskendutakse käesolevates suunistes tellitavate videoteenuste osutajate vaatajaskonna kindlaksmääramise meetodile, mis põhineb teenuste müügil.

Tellitavate videoteenuste keskkonnas näitab sellist müüki konkreetse teenuse kasutajate/vaatajate arv. Seejuures võiks vaatajaskonna suuruse kindlaks määrata konkreetse teenuse aktiivsete kasutajate arvu alusel, nt liikmemaksuga tellitava videoteenuse (SVOD) puhul tasuliste tellijate arv, tehingupõhise tellitava videoteenuse (TVOD) puhul teoste omandamiseks kasutatud kordumatute klientide/kontode arv ja reklaamipõhise tellitava videoteenuse (AVOD) puhul ühekordsete külastajate arv.

TVOD teenuse puhul võib aktiivne kasutaja olla näiteks kasutaja, kes on kindlaksmääratud ajavahemiku jooksul omandanud kataloogist vähemalt ühe nimetuse. AVOD teenuse puhul võib vaatajaskonna kindlaks määrata kindlaksmääratud ajavahemiku aktiivsete kasutajate keskmisena. Selliste tellijate puhul, kes maksavad liitteenuste eest, mis hõlmavad ka tellitavate videoteenuste kontot, ei pruugi tellitavate videoteenuste vaatajaskond täpselt kattuda nende liitteenuste tasuliste tellijate arvuga, sest mõned neist ei pruugi olla tellitavate videoteenuste kasutajad. Sellistel juhtudel võivad riiklikud asutused kasutada mõõtmismeetodit, mis põhineb kasutajatel, kes on kindlaksmääratud ajavahemiku jooksul reaalselt kasutanud teenuse videosisu. Kõigil neil juhtudel peaks arvesse võetav ajavahemik olema asjakohane, mõistlik (st mitte liiga lühike) ja eelnevalt kindlaks määratud ning selle rakendamine ei tohiks olla koormav.

Praktikas tuleks vaatajaskond kindlaks määrata konkreetse teenuse aktiivsete kasutajate osakaalu alusel. Tellitava videoteenuse vaatajaskond oleks selle kasutajate arv jagatud (sarnaste) tellitava videoteenuse kasutajate koguarvuga liikmesriigi turul ja korrutatud protsendimäära saamiseks 100-ga.

Kuna vaatajaskonna määr on hea müüginäitaja ja näitab asjaomase teenuse turupositsiooni selles sektoris, ei oleks väikese aktiivsete kasutajate arvuga teenuseosutajad turul olulisel määral esindatud, mis õigustaks artikli 13 lõikes 6 sätestatud erandi kohaldamist. See meetod sarnaneb ka televisiooni vaatajaskonna määra mõistega, mis tähendab teleriomanikke, kes on teatava ajavahemiku jooksul häälestunud konkreetsetele telekanalitele, võrrelduna telerite koguarvuga valimis.

4.1.2. Künnis

Komisjon leiab, et teenuseosutajaid, kelle vaatajaskonna määr on teatavas liikmesriigis alla 1 %, tuleks lugeda väikese vaatajaskonnaga teenusepakkujateks. See künnis näitab selliste teenuseosutajate teenuste piiratud kasutamist asjaomastel riiklikel turgudel. Selle põhjuseks võib olla näiteks asjaolu, et teenuseosutaja on selle liikmesriigi turul uus osaleja. Olemasolevate andmete põhjal on Euroopa peamistel SVOD teenuse pakkujatel (8) harilikult üle 1 % turuosa nende riikide turgudel, kus nad tegutsevad.

Eelnevat arvesse võttes leiab komisjon, et põhimõtteliselt on asjakohane vabastada artikli 13 kohastest kohustustest need teenuseosutajad, kelle vaatajaskonna määr asjaomases liikmesriigis on alla 1 %.

Artikli 13 lõike 1 puhul tähendab see, et need teenuseosutajad on päritoluliikmesriigi poolt vabastatud selliste kataloogide (mis on mõeldud päritoluliikmesriigile või teistele liikmesriikidele) osakaalukohustusest, mille vaatajaskonna määr jääb alla eespool nimetatud künnise. Artikli 13 lõike 2 puhul tähendab see, et sihtliikmesriik vabastab need teenuseosutajad kohustusest toetada rahaliselt Euroopa päritolu teoste tootmist.

4.2. Lineaarsed audiovisuaalmeedia teenused

Lineaarsete teenuste puhul on vaatajaskond juurdunud mõiste ja selle mõõtmise teenused on olemas mitmes liikmesriigis. Väikese vaatajaskonna määratlus peaks seetõttu põhinema näitajatel, mis on audiovisuaalmeedia teenuste direktiivi kontekstis juba tunnustatud ja kasutusel, nimelt vaatlusaasta kohta arvutatud päevase vaatajaskonna määral (9).

Välismaiste teenuseosutajate olemasolu eristab lineaarsete teenuste turgu tellitavate videoteenuste turust. Tellitavate videoteenuste osutamises domineerivad liikmesriikide turul valdavalt välismaised teenuseosutajad; lineaarsete teenuste puhul see nii ei ole. Peamised turuosalised on tavaliselt telekontsernid, kes üldiselt omandavad kogu vaatajaskonna või suure osa oma vaatajaskonna määrast koduturul. Hiljutise uuringu kohaselt iseloomustab ELi audiovisuaalturgu piiratud arv telekanaleid, mida jälgib suur osa vaatajaskonnast. Suurel enamikul kanalitest on väike vaatajaskond. Ainult 5 % telekanalitest omab vaatajaskonda, mille osakaal on üle 10 %, ja umbes 80 % telekanalitest liidu mis tahes riigis omab vaatajaskonda osakaaluga 2 % või alla selle (10).

Väikese vaatajaskonna künnise kindlakstegemisel tuleks võtta arvesse kanalite olemasolu ja positsiooni lineaarsete audiovisuaalmeedia teenuste turul vaatajaskonnast lähtudes. Võttes arvesse lineaarsete teenuste turu eripära, tuleks piiriüleseid kanaleid, mille individuaalse vaatajaskonna määr asjaomases sihtliikmesriigis on alla 2 %, niisiis lugeda audiovisuaalmeedia teenuste direktiivi artikli 13 lõike 6 tähenduses väikese vaatajaskonnaga kanaliteks (11). Eelkõige mitme sihtkanaliga teenuseosutajate puhul võivad liikmesriigid erandi kohaldamisel arvesse võtta teenuseosutaja üldist seisundit siseriiklikul turul (12).

5. Rahalise toetuse eripära arvesse võtmiseks tehtavad kohandused

Audiovisuaalmeedia teenuste direktiivi artikli 13 lõikes 2 osutatakse kahte liiki rahalistele kohustusele Euroopa päritolu teoste tootmiseks, nimelt otseinvesteeringutele audiovisuaalsesse sisusse ja maksetele riiklikesse fondidesse (lõivud). Komisjon leiab, et asjakohaste künniste kindlaksmääramisel tuleks arvesse võtta nende kahe kohustuse erinevat mõju piiriülestele teenuseosutajatele. Otseinvesteering (nt tootmine, ühistootmine või teoste õiguste omandamine) tähendab üldiselt suuremat ettevõtlusalast jõupingutust kui lõivu maksmine, kuna finantsosalus ja sellega seotud riskid on erinevad. Investeerimiskohustuse täitmine sõltub ka Euroopa päritolu teoste kättesaadavusest, sealhulgas tootmisprojektidest, millesse teenusepakkuja võib investeerida olemasolevatest vahenditest.

Komisjon mõistab, et mõnes liikmesriigis võib sõltuvalt eelkõige audiovisuaalturu suurusest ja struktuurist pidada tähtsaks kohaldada rahalisi kohustusi ka selliste tellitavate teenuste suhtes, mille käive on väiksem kui 2 miljonit eurot või mille vaatajaskonna määr on väiksem kui 1 %, ning selliste piiriüleste lineaarsete teenuste suhtes, mille vaatajaskonna määr on väiksem kui 2 % ja mille hulka kuuluvad eelkõige tasulised televisiooniteenused, kuna nende olemasolu liikmesriikide turgudel võib siiski pidada tähtsaks. Selliste olukordade lahendamiseks võivad liikmesriigid nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel ja kooskõlas oma kultuuripoliitika eesmärkidega, sealhulgas eesmärgiga tagada riiklike audiovisuaal- ja filmitööstuse rahastamissüsteemide kestlikkus, otsustada kohaldada madalamaid künniseid.

Nende künniste ja rahaliste toetuste kehtestamisel tuleks võtta arvesse teenuse finantssuutlikkust, järgida mittediskrimineerimise ja proportsionaalsuse põhimõtet, mitte kahjustada turu arengut ja võimaldada uutel ettevõtjatel turule tulla.

Seoses piiriüleste otseinvesteeringute kohustustega kutsub komisjon liikmesriike, eelkõige suurte audiovisuaalturgudega riike üles kaaluma ka selliste ettevõtjate maksust vabastamist, kelle kogukäive ületab 2 miljonit eurot, (13) kehtestades neile kõrgema künnise või vähemalt vähem koormavad investeerimiskohustused ning võttes eelkõige arvesse, et asjaomastes liikmesriikides võib osutuda keeruliseks leida audiovisuaaltooteid, millesse olemasolevate vahenditega investeerida.

IV. MÄRKUSED MENETLUSE KOHTA

Kuigi audiovisuaalmeedia teenuste direktiivi artikli 13 lõigete 1 ja 2 rakendamine on riiklike asutuste ülesanne, kutsutakse neid üles tegema käesolevate suunistega hõlmatud valdkondades aktiivset koostööd oma kolleegidega teistes liikmesriikides. Selline koostöö võib olla õigustatud eelkõige selleks, et koguda asjakohaseid andmeid või teavet ning vähendada ohtu, et liikmesriikide asutused tõlgendavad neid erinevalt. Sellise koostöö edendamiseks sobilik keskkond on audiovisuaalmeedia teenuste Euroopa regulaatorasutuste rühm (ERGA).

Eelnevat silmas pidades palutakse liikmesriikide reguleerivatel asutustel vahetada ERGA raames teavet, andmeid ja parimaid tavasid ning arutada käesolevate suuniste kohaldamisel tekkinud probleeme. Sellega seoses peaks ERGA juhtima komisjoni tähelepanu liikmesriikide reguleerivate asutuste lähenemisviisidega seotud olulistele küsimustele. Komisjon hoiab audiovisuaalmeedia teenuste direktiivi kontaktkomiteed sellise arenguga kursis.

Audiovisuaalmeedia teenuste direktiivi artikli 13 lõike 4 kohase aruandluskohustuse raames peaksid liikmesriigid teatama komisjonile käesolevate suuniste kohaldamisest.

(1) Käesolevates suunistes käsitatakse viiteid audiovisuaalmeedia teenuste direktiivile viidetena direktiivile 2010/13/EL (audiovisuaalmeedia teenuste osutamist käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus- ja haldusnormide koordineerimise kohta) (ELT L 95, 15.4.2010, lk 1), mida on muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiviga (EL) 2018/1808 (ELT L 303, 28.11.2018, lk 69).

(2) Filmiseeria tähendab siin omavahel seotud filme, mille tegevus leiab aset ühes ja samas väljamõeldud maailmas.

(3) Euroopa Audiovisuaalsektori Vaatluskeskuse uuringu kohaselt toodetakse ELis peamiselt lühivorme (lavastuslikke telesaateid, milles on kuni 26 jagu). Täpsemalt on 90 %-l kõigist neist telesaadetest kuni 26 jagu ja 44 % nendest on telefilmid (1–2 jagu). Nende osakaal on siiski piiratud, st 33 % koguarvust. Seevastu pikemad lavastuslikud teleseriaalid moodustavad vaid 10 % toodetud teostest, kuid ühtlasi 67 % kõigist lavastuslike telesaadete tundidest. Samas uuringus rõhutatakse, et lühiformaate võib pidada kvaliteettelevisiooniks, millel on ühistootmis- ja ekspordipotentsiaal, samal ajal kui pikkadel formaatidel on üldiselt väiksemad tootmiskulud, tugevam rahvuslik taust ning tõenäoliselt väiksem piiriülese kasutamise potentsiaal. Sellest seisukohast võib nimetuste ja hooaegade kaupa arvestamine avaldada positiivset mõju tõelise piiriülese kasutuspotentsiaaliga Euroopa teoste levitamisele. Vt G. Fontaine, „TV fiction production in the European Union“, European Audiovisual Observatory, Strasbourg, 2017.

(4) C. Grece, „Films in VOD catalogues – Origin, Circulation and Age – Edition 2018“, European Audiovisual Observatory, Strasbourg, 2018.

(5) Komisjoni 6. mai 2003. aasta soovitus 2003/361/EÜ mikro-, väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate määratluse kohta (teatavaks tehtud dokumendi numbri C(2003) 1422 all) (ELT L 124, 20.5.2003, lk 36).

(6) http://ec.europa.eu/smart-regulation/impact/key_docs/docs/meg_guidelines.pdf.

(7) Vt eelkõige soovituse artiklid 3 ja 6.

(8) Vt näiteks „Main OTT SVOD groups in Europe by estimated number of subscribers“ (detsember 2018), avaldatud osana Euroopa Audiovisuaalsektori Vaatluskeskuse 2019. aasta aastaraamatust, Strasbourg, detsember 2018.

(9) Vt Audiovisuaalmeedia teenuste direktiivi artiklite 16 ja 17 kohaldamise järelevalve muudetud suunised, dokument CC AVMSD (2011) 2, lk 3.

(10) A. Schneeberger, „The internationalisation of TV audience markets in Europe“, European Audiovisual Observatory, Strasbourg, 2019, lk 16.

(11) Selliseid turge iseloomustab mõne üksiku kanali väga suur osakaal (reeglina hõlmab 20 % populaarseimatest kanalitest 80 % vaatajaskonnast) ja suur hulk väikese vaatajaskonnaga kanaleid (keskmiselt 80 % Euroopa telekanalitest on vaatajaskonna määraga kuni 2 %).

(12) Nad võivad hinnata, kas teenuseosutaja on üldiselt üks suurimaid teenuseosutajaid, kes hõlmab 80 % asjaomase riigi vaatajaskonnast.

(13) Arvutatud vastavalt komisjoni soovituse 2003/361/EÜ sätetele, mis käsitlevad eespool nimetatud mikro-, väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate määratlust.