Kõnealune määrus on tervikuna siduv ja vahetult kohaldatav kõikides liikmesriikides. IV peatükis on siiski ette nähtud, et teatavad rakendusmeetmed peavad liikmesriigid ise vastu võtma. Seepärast pidid liikmesriigid hiljemalt 26. juuniks 2017 komisjonile teatama määruse rikkumise korral kohaldatavatest halduskaristusi ja meetmeid käsitlevatest riiklikest normidest. Komisjon hindas saadud teatisi ja jõudis järeldusele, et üldiselt kohaldavad liikmesriigid asjaomaseid sätteid rahuldavalt. Hindamise käigus tuvastati siiski ka mõningaid puudusi.

Käesolev aruanne on koostatud artikli 22 lõikes 2 sätestatud nõude täitmiseks. Aruande esimeses osas kirjeldatakse, kuhu on liikmesriigid määruse IV peatüki rakendamisega jõudnud ning keskendutakse mitmele rakendamisel esinenud olulisele horisontaalsele probleemile, mis on esinenud rohkem kui ühes liikmesriigis. Aruande teises osas antakse ülevaade riiklike järelevalveasutuste karistuste määramise tegevusest. Käesoleva aruande koostamisel lähtus Euroopa Komisjon (edaspidi „komisjon“) teatistest, mille liikmesriigid olid määruse artikli 17 lõike 3 kohaselt komisjonile esitanud, teatistele antud hinnangutest ning rahapesu ja terrorismi rahastamise ennetamise eksperdirühma raames liikmesriikide esitatud suulisest ja kirjalikust teabest.

Määruse artikli 22 lõikes 2 on sätestatud, et: „Pärast seda, kui liikmesriigid on artikli 17 lõike 3 kohaselt teinud käesoleva artikli lõikes 1 osutatud normid komisjonile ja Euroopa järelevalveasutuste ühiskomiteele teatavaks, esitab komisjon Euroopa Parlamendile ja nõukogule aruande IV peatüki kohaldamise kohta, käsitledes eelkõige piiriüleseid juhtumeid.“

See on reguleeritud määruse IV peatükis, mis sisaldab sätteid karistuste ja järelevalve kohta. IV peatüki kohaselt peavad liikmesriigid kehtestama määruse rikkumise puhul halduskaristuste ja -meetmete määramise korra, mis võimaldab vastutusele võtta nii füüsilisi kui ka juriidilisi isikuid. Lisaks on seal loetletud konkreetsed rikkumised, mis peaksid olema karistatavad. Riiklikel järelevalveasutustel on selle peatüki kohaselt samuti kohustus avaldada nende kehtestatud karistused ja meetmed ning selles on sätestatud asjakohaste karistuste määramise kriteeriumid. Lõpetuseks tuleb IV peatüki kohaselt luua tõhus raamistik õigusrikkumistest teatamiseks ja nõuete täitmise jälgimiseks.

Määruse põhieesmärk on muuta rahaülekanded läbipaistvamaks ning hõlbustada rahapesu ja terrorismi rahastamise ennetamist, avastamist ja uurimist. Selleks on määrusega kehtestatud makseteenuse pakkujatele rida kohustusi seoses rahaülekannetes edastatava teabega maksja ja makse saaja kohta. Riiklikel järelevalveasutustel on omakorda kohustus kontrollida, kas makseteenuse pakkujad järgivad määruse asjaomaseid sätteid.

Määrusega (EL) 2015/847, mis käsitleb rahaülekannetes edastatavat teavet, (edaspidi „määrus“) ja direktiiviga (EL) 2015/849, mis käsitleb finantssüsteemi rahapesu või terrorismi rahastamise eesmärgil kasutamise tõkestamist, (edaspidi „rahapesuvastane direktiiv“) on loodud ajakohastatud õigusraamistik, et võidelda finantsturu kuritarvitamise vastu, tagada selle turvalisus ja terviklus ning edendada rangeimaid rahapesu ja terrorismi rahastamise vastaseid norme.

Artikli 17 lõigetes 5 ja 6 on käsitletud juriidiliste isikute vastutust määruse artiklis 18 loetletud rikkumiste puhul. Täpsemalt peavad liikmesriigid artikli 17 lõike 5 kohaselt tagama, et juriidilist isikut on võimalik võtta vastutusele rikkumiste eest, mille pani nende kasuks toime keegi, kes on juriidilises isikus juhtival positsioonil. Lisaks on määruses loetletud alternatiivsed kriteeriumid selle kindlakstegemiseks, kas füüsiline isik on juhtival positsioonil. Samamoodi peaksid liikmesriigid vastavalt artikli 17 lõikele 6 tagama, et juriidilise isiku saab võtta vastutusele juhul, kui artikli 17 lõikes 5 osutatud isiku puuduliku järelevalve või kontrolli tõttu on osutunud võimalikuks, et tema alluvuses olev isik on kõnealuse juriidilise isiku kasuks pannud toime mõne artiklis 18 osutatud õigusrikkumise. Mõlema punkti puhul tuvastati arvukalt ebaõige rakendamise juhtumeid. Mitu liikmesriiki ei rakendanud neid artikleid üldse ja mõni liikmesriik ei rakendanud neid nõuetekohaselt.

Artikli 17 lõike 4 teise lause kohaselt peavad järelevalveasutused tegema määruse täitmise tagamisel koostööd ja kooskõlastama oma tegevust, mis on väga oluline, võttes arvesse rahapesu ja terrorismi rahastamise sageli piiriülest laadi. Kahjuks ei ole mitu liikmesriiki suutnud koostöökohustust nõuetekohaselt rakendada ja valdav osa liikmesriikidest on eiranud määrusega kehtestatud koordineerimiskohustust. Üksikud liikmesriigid ei ole vastu võtnud ühtegi asjaomast rakendusmeedet.

Artikli 17 lõike 4 kohaselt peaks riiklikel järelevalveasutustel olema kõik määrusest tulenevate ülesannete täitmiseks vajalikud järelevalve- ja uurimisvolitused. Kuigi määrus ei sisalda täiendavaid üksikasju, peaksid võimalikud järelevalve- ja uurimisvolitused, selleks et neid saaks pidada tõhusateks, üldiselt sisaldama õigust küsida makseteenuste pakkujatelt teavet või dokumente, algatada uurimisi, viia läbi kohapealseid kontrolle jne. Peaaegu kõik liikmesriigid on seda sätet rakendanud nõuetekohaselt.

Artikli 17 lõike 2 kohaselt peavad liikmesriigid tagama, et halduskaristusi või -meetmeid saab kohaldada juhtorgani liikmete ja mis tahes muu füüsilise isiku suhtes, kes vastutab määruse alusel makseteenuse pakkujale kehtestatud kohustuse rikkumise eest. Peaaegu kõik liikmesriigid on seda sätet rakendanud nõuetekohaselt.

Artikli 17 lõike 1 teise lõiguga on liikmesriikidel lubatud mitte sätestada halduskaristusi ja -meetmeid käsitlevaid norme määruse sätete rikkumise eest, mille puhul kohaldatakse siseriiklikus õiguses kriminaalkaristusi. Seda võimalust on kasutanud ainult üksikud liikmesriigid.

Määruse artikli 17 lõike 1 kohaselt peavad liikmesriigid vastu võtma tõhusaid, proportsionaalseid ja hoiatavaid halduskaristusi ja -meetmeid käsitlevad õigusnormid, mida kohaldatakse määruse sätete rikkumiste korral, ning tagama nende õigusnormide rakendamise. Karistused ja meetmed peavad olema kooskõlas rahapesuvastase direktiivi alusel määratud karistustega. Komisjon leidis, et peaaegu kõik liikmesriigid rakendasid selle sätte peamist osa nõuetekohaselt. Siiski ei ole mitu liikmesriiki nõuetekohaselt rakendanud artikli 17 lõike 1 teist lauset, kuna nad ei ole siseriiklikus õiguses ette näinud kas üht või mitut rahapesuvastase direktiivi alusel määratavat karistust või ei ole võimalikud rahalised karistused piisavad. Rahaliste karistuste osas leiti, et rahapesuvastast direktiivi ei ole järgitud ja et sellised karistused ei ole hoiatavad.

Esiteks ei suuda mitme liikmesriigi rakendusaktid hoolimata määruses sätestatud sõnaselgest nõudest kehtestada pädevatele asutustele selget kohustust teha koostööd teiste liikmesriikide vastavate asutustega. Teatavad liikmesriigid on oma õigusaktidega andnud järelevalveasutustele küll õiguse teha koostööd, kuid see ei ole kohustus. Lisaks paistab, et mõni liikmesriik on seda kohustust valesti rakendanud, kohaldades seda mitte piiriüleselt, vaid riigisiseselt eri asutuste vahel. Lisaks ei ole mitu liikmesriiki rakendanud sätte seda osa, mis on seotud pädevate asutuste kohustusega koordineerida oma tegevust piiriüleste juhtumite puhul.

Määruse artikli 21 lõike 2 kohaselt peavad makseteenuse pakkujad koostöös riiklike järelevalveasutustega kehtestama rikkumistest teatamiseks asjakohased üksusesisesed kanalid. Need üksusesisesed rikkumismenetlustest teatamise kanalid peaksid olema turvalised, sõltumatud, eriomased ja anonüümsed. Kuigi enamik liikmesriike on selle artikli rakendamiseks vastu võtnud erisätted, tuvastati mitu ebaõige rakendamise juhtumit, kuna teatavate liikmesriikide õigusaktid ei sisalda kas ühtki või mitut kõnealust kaitsemeedet.

Määruse artikli 21 lõike 1 kohaselt peavad liikmesriigid kehtestama tõhusa korra, et soodustada asutuste teavitamist määruse rikkumistest. Sellise korra hulka peaksid kuuluma vähemalt rahapesuvastase direktiivi artikli 61 lõikes 2 osutatud mehhanismid, mis on seotud rikkumistest teatamise ning töötajate, samuti menetlusaluse ja muude asjaomaste isikute kaitsega. Hindamise käigus tuvastati, et mitu liikmesriiki ei ole rakendanud ei määruse kõnealust määruse sätet ega ka rahapesuvastase direktiivi vastavat artiklit. Lisaks sellele ei ole mõni liikmesriik oma õiguses kehtestanud kas üht või mitut rahapesuvastases direktiivis sätestatud mehhanismi.

Selle sätte rakendamisel on paljud liikmesriigid läinud kaugemale sellest, mis on nõutav artikli 18 alusel, ja määravad karistusi mitte ainult selles artiklis loetletud rikkumiste eest, vaid ka määruse kõigi rikkumiste eest. Siiski tuvastati mitu ebaõige rakendamise juhtumit, kuna mõne riigi õigusaktidega ei ole ette nähtud kas üht või mitut halduskaristust ja -meedet, mis on sätestatud rahapesuvastase direktiivi vastavas artiklis, ning mitme riigi õiguses ei ole võimalikud rahalised karistused piisavalt suured.

Samuti on tuvastatud puudusi seoses juriidiliste isikute vastutuskorraga. Määruse artikli 17 lõigete 5 ja 6 nõuetekohaseks rakendamiseks ei saa pidada üldist korda, mis võimaldab juriidilisi isikuid vastutusele võtta. Määruse kohaselt tuleb juriidilisi isikuid vastutusele võtta kahe selgelt kirjeldatud juhtumi korral: 1) kui rikkumise on toime pannud isik, kellel on juriidilises isikus juhtiv positsioon, ja 2) kui rikkumine on toime pandud juhtival positsioonil oleva töötaja puuduliku järelevalve tõttu. Seega peab korrektsel rakendamisel olema selge seos juhtival positsioonil oleva füüsilise isiku käitumise ja juriidilise isiku vastutuse vahel. Lisaks sellele kohaldatakse teatavate liikmesriikide asjaomaste rakendussätetega seda kohustust isikute kitsama ringi suhtes kui see, mis on määrusega ette nähtud, nt viidates „juhtkonda kuuluvatele isikutele“.

Teatavate liikmesriikide õiguses on konkreetsete karistatavate rikkumiste korral ette nähtud karistused ainult juhul, kui rikkumised on korduvad, süstemaatilised või tõsised. Sellist rakendamist käsitatakse siiski ebaõige ja osalisena, kuna see ei hõlma artikli 18 punkti c („makseteenuse pakkuja ei rakenda tõhusaid riskipõhiseid protseduure, rikkudes artiklit 8 või 12“).

Samuti ei ole mitu liikmesriiki rakendanud kas üht või mitut mehhanismi, mis julgustaksid inimesi õigusrikkumistest riiklikele järelevalveasutustele teatama. Suurem osa tuvastatud puudustest on seotud menetlusaluse isiku asjakohase kaitsega, mis on kehtestatud rahapesuvastase direktiivi artikli 61 lõike 2 punktiga c.

Mis puutub üksusesisestesse rikkumisest teatamise kanalitesse, puudus mitme liikmesriigi siseriiklikes õigusaktides selge garantii, et need on turvalised ja sõltumatud. Lisaks ei saa teatamise konfidentsiaalsuse kehtestamist käsitada anonüümsusnõude korrektse rakendamisena, kuna konfidentsiaalsusega tagatud kaitse ei ole võrdne sellega, mida pakub anonüümsusnõue. Peale selle, kuigi artikli 21 lõike 2 kohaselt peavad üksusesisesed teatamiskanalid olema „proportsionaalsed asjaomase makseteenuse pakkuja olemuse ja suurusega“, ei ole teatavad liikmesriigid kehtestanud kriteeriume, mille puhul oleks võetud arvesse nii teenusepakkuja olemust kui ka suurust.

Lisaks peavad riiklikud järelevalveasutused määruse eri sätete kohaselt ühelt poolt tegema seiret määruse järgimise üle ja teiselt poolt on neil nii karistuste määramise kui ka uurimisvolitused. Määruse järgimise / seire kohustus hõlmab ennetavat järelevalvet ka siis, kui võimalikest rikkumistest ei ole teatatud. Seetõttu erineb selle kohustuse ulatus kohustusest uurida väidetavaid õigusrikkumisi ja karistada tegelike rikkumiste eest. Seega, et riiklikke rakendussätteid saaks käsitada nõuetekohasena, peaksid need selgelt hõlmama kõiki neid elemente.

III.Määruse IV peatüki kohaldamine riiklike järelevalveasutuste poolt

Lisaks IV peatüki asjaomaste sätete rakendamise hindamisele analüüsis komisjon nende praktilist kohaldamist liikmesriikidele suunatud küsimustiku abil ja arutas seda suuliselt liikmesriikide vastava valdkonna ekspertidega rahapesu ja terrorismi rahastamise tõkestamise eksperdirühma kohtumisel. Küsimustikule vastas 26 liikmesriiki.

Seoses halduskaristuste ja -meetmete kehtestamisega teatas 19 järelevalveasutust, et määruse rikkumise eest karistusi määratud ei ole. Kolmel järelevalveasutusel puuduvad konkreetsed andmed määruse alusel võetud meetmete kohta.

Komisjonile esitatud andmete kohaselt on seni ainult üksikud järelevalveasutused (nt Horvaatia ja Läti järelevalveasutused) määruse rikkumise eest karistusi määranud. Need asutused tegid muu hulgas kirjalikke hoiatusi ja määrasid rahalisi karistusi.