SELETUSKIRI

Euroopa Ülemkogu 4. veebruari 2011. aasta istungil tehtud järelduste kohaselt tuleb ELi ja liikmesriikide tegevust paremini kooskõlastada, et ELi energiaalased välissuhted peamiste tootja-, transiidi- ja tarbijariikidega oleksid järjepidevad ja ühtsed. Seepärast palus Euroopa Ülemkogu liikmesriikidel alates 1. jaanuarist 2012 teavitada komisjoni kõigist uutest ja olemasolevatest kahepoolsetest energiakokkulepetest kolmandate riikidega[1].

Käesoleva ettepanekuga luuakse Euroopa Ülemkogu järelduste põhjal mehhanism, mis sisaldab üksikasjalikku korda liikmesriikide ja komisjoni vaheliseks teabevahetuseks seoses selliste valitsustevaheliste kokkulepetega, st liikmesriikide ja kolmandate riikide vaheliste õiguslikult siduvate lepingutega, mis mõjutavad tõenäoliselt energia siseturu korraldust või toimimist või ELi energiavarustuse kindlust.

Ettepanek on lisatud energiavarustuse kindlust ja rahvusvahelist koostööd käsitlevale komisjoni teatisele „ELi energiapoliitika: koostöö ELi-väliste partneritega”.[2]

1. POLIITIKAEESMÄRK

Imporditud energia osa ELis suureneb pidevalt[3]. Seega otsivad liikmesriigid ja energiaettevõtjad uusi energiaallikaid väljaspool ELi. Kolmandate riikide mõjukate energiatarnijatega peetavatel läbirääkimistel on reeglina vaja poliitilist toetust liikmesriikide ja kolmandate riikide valitsuste vaheliste kokkulepete sõlmimise näol. Nende valitsustevaheliste kokkulepete üle peetakse tavaliselt kahepoolseid läbirääkimisi ning sageli tuginevad neile üksikasjalikumad ärilepingud.

Pärast seda, kui Euroopa Liidus liberaliseeriti elektri- ja gaasiturgu eelkõige kolmanda energiapaketi[4] rakendamisega, on liikmesriigid oma energiaalaseid õigusakte märkimisväärselt muutnud. Neist õiguslikest muudatustest kinnipidamine ei vasta alati kolmandate riikide energiatarnijate ärihuvidele. Võimalike tarnehäirete ohu tõttu on liikmesriigid üha rohkem sunnitud tegema kolmandate riikidega sõlmitavates valitsustevahelistes kokkulepetes õiguslikke järeleandmisi, mis on vastuolus ELi energiaalaste õigusnormidega. Sellised õiguslikud järeleandmised seavad ohtu ELi energia siseturu korralduse ja nõuetekohase toimimise.

Näiteks ei tohiks konkreetset gaasjuhtme projekti käsitlev valitsustevaheline kokkulepe sisaldada sätteid, millega antakse ühele ettevõtjale ainuõigus transportida gaasijuhet läbiva gaasi üldkogust või osa sellest, välja arvatud juhul, kui selline säte on ELi õigusega lubatud pärast seda, kui asjakohased ametiasutused on liikmesriikide ja ELi tasandil teinud otsuse kiita heaks erand ELi energiaalastes õigusaktides sätestatud nõuetest seoses kolmandate isikute juurdepääsuga gaasijuhtmele, ning kõnealustes õigusaktides sätestatud tingimused on täidetud. Vastasel korral on leping vastuolus ELi õigusega ega taga seetõttu investoritele õiguskindlust. Peale selle ei vastaks asjaomane gaasijuhtme projekt ELi võimaliku rahalise toetuse saamise tingimustele. Kui liikmesriigid leiavad, et kolmandate riikidega sõlmitud valitsustevaheliste kokkulepete teatavad sätted on vastuolus siseturu eeskirjadega, ei saa nad neid leppeid ühepoolselt muuta, mistõttu toovad ebaseaduslikke sätteid sisaldavad valitsustevahelised kokkulepped neile kaasa vastuolulised õiguslikud kohustused ning ohustavad seega ELi energia siseturu korraldust ja nõuetekohast toimimist. Seetõttu ei tohi liikmesriigid sellistele lepetele alla kirjutada.

Lisaks näitas Venemaa Föderatsiooni ja Ukraina vahel 2009. aasta jaanuaris toimunud gaasivaidlus, et EL on varustuskindlusega seotud riskide suhtes haavatavam, kui siseturg ei toimi nõuetekohaselt. Seepärast on tähtis, et liikmesriigid ja komisjon teavad, kui palju ja kustkohast energiat imporditakse.

Nende probleemide lahendamiseks tuleb liikmesriikide ning liikmesriikide ja komisjoni vahel vahetada paremini teavet olemasolevate, ajutiselt kohaldatavate ja tulevaste valitsustevaheliste kokkulepete kohta. See hõlbustab tegevuse kooskõlastamist ELi tasandil ning ELi energiapoliitika tõhusat rakendamist. Samuti annab see liikmesriikidele kolmandate riikidega läbirääkimistel tugevama positsiooni varustuskindluse saavutamiseks, ELi energia siseturu nõuetekohase korralduse ja toimimise tagamiseks, õiguskindluse loomiseks investeerimisotsuste tegemisel ning projektide jaoks ELi rahalise toetuse saamise võimaldamiseks. Ühtlasi muudab suurem läbipaistvus seoses valitsustevaheliste kokkulepetega ELi energiaalased välissuhted solidaarsuse eesmärgil järjepidevamaks ja ühtsemaks ning võimaldab liikmesriikidel paremini ära kasutada ELi poliitilist ja majanduslikku kaalukust ja komisjoni ekspertteadmisi ELi õigusest. Sel põhjusel on ette nähtud, et liikmesriigid võivad paluda läbirääkimiste ajaks komisjoni abi. Seega võimaldab uus instrument komisjonil liikmesriike tõhusalt toetada.

2. VÕIMALIKUD POLIITIKIAVALIKUD JA KONSULTEERIMINE HUVITATUD ISIKUTEGA

Ettepaneku vähese majandusliku ja sotsiaalse mõju tõttu ei pidanud komisjon vajalikuks ettepaneku mõju ametlikku hindamist. Siiski hindas ta kirjeldatud poliitikaeesmärke arvesse võttes mitut võimalust Euroopa Ülemkogu järelduste nõuetekohaseks järgimiseks. ELi energiapoliitika välismõõtme üle toimus avalik arutelu 2010. aasta 21. detsembrist 2011. aasta 7. märtsini. Arutelu käigus esitati küsimusi selle kohta, kas liikmesriikide ja komisjoni vahel on vaja kooskõlastada valitsustevaheliste kokkulepetega seotud tegevust, et tagada varustuskindlus ning ELi energia siseturu nõuetekohane korraldus ja toimimine. Laekus üle 90 vastuse. Neis rõhutati ELi tähtsust usaldusväärse õigusliku ja institutsioonilise raamistiku edendamisel, et luua vastastikku kasulikud suhted tema peamiste energiatarnija- ja -transiidiriikidega. Lisaks toimus Brüsselis 6. aprillil 2011 kohtumine energiaekspertidega.

Praeguse olukorra jätkamine

Praegu puudub komisjonil teave enamiku liikmesriikide ja kolmandate riikide valitsuste vaheliste kokkulepete kohta, kuna liikmesriigid ei ole kohustatud komisjoni neist põhjalikult teavitama[5]. Komisjoni väga ligikaudse hinnangu põhjal eksisteerib praegu liikmesriikide ja kolmandate riikide valitsuste vahel umbes 30 nafta- ja 60 gaasilepet[6]. Tõenäoliselt on need seotud kolmandatest riikidest ELi imporditava nafta või gaasi kogustega või tingimustega, mille alusel neid koguseid püsiinfrastruktuuri kaudu tarnitakse. Hinnanguliselt on liikmesriikide ja kolmandate riikide valitsuste vaheliste elektrilepete arv väiksem. Üks selline on Valgevene, Venemaa, Eesti, Leedu ja Läti vaheline elektriringi käsitlev leping (nn BRELL RINGi leping) Läänemeremaades asuvate elektrivõrkude haldamise ja kasutamise kohta. Tõenäoliselt on sarnased kokkulepped sõlmitud ka Balkani riikidega, kus kolmandate riikide elektrivõrgud on sünkroonselt ühendatud ELi liikmesriikidega. Ei ole võimalik täpselt hinnata, kui korrapäraselt selliseid valitsustevahelisi kokkuleppeid muudetakse või kui palju uusi leppeid sõlmitakse. Ka puudub liikmesriikides mehhanism 27 liikmesriigis selles valdkonnas toimuvaga kursis olemiseks. Mõningad läbipaistvusnõuded on juba vastu võetud,[7] kuid need on seotud vaid gaasisektoriga (olemasolevad valitsustevahelised kokkulepped ja uute sõlmimine) ning komisjoni ja liikmesriikide vahelise teabevahetusega (käsitletud ei ole liikmesriikide vahelist teabevahetust) ning juba ainuüksi seetõttu ei ole need piisavad Euroopa Ülemkogu järelduste järgimiseks. Praeguse olukorra jätkamine ei ole seetõttu rahuldav lahendus ning komisjon peab vajalikuks soovitada uue üksikasjalikuma ja terviklikuma teabevahetusmehhanismi loomist.

Õigusakt või vabatahtlikud meetmed

Üksnes selged kohustused seoses liikmesriikide ning liikmesriikide ja komisjoni vahelise valitsustevahelisi kokkuleppeid käsitleva teabevahetusega suudavad tagada läbipaistvuse, mis on vajalik tegevuse kooskõlastamiseks ELi tasandil. Kuigi kavandatud mehhanism sisaldab mittesiduvate õigusnormide elemente, nt standardsätete ühine väljatöötamine, ei ole ainult vabatahtlike meetmete abil seni suudetud luua sellist teabevahetust, mille kaudu saaks tagada, et liikmesriikide ja kolmandate riikide vahel sõlmitavad kokkulepped oleksid seaduslikud ega ohustaks ELi energia siseturu nõuetekohast korraldust ja toimimist. Seepärast saab kirjeldatud poliitikaeesmärke saavutada vaid kohustuslikku teabevahetust käsitleva õigusaktiga, milleks sobiks kõige paremini otsus[8].

Reguleerimisala

Euroopa Ülemkogu järelduste täpseks järgimiseks paneb komisjon ette, et otsus hõlmaks kõiki olemasolevaid, ajutiselt kohaldatavaid ja uusi valitsustevahelisi kokkuleppeid, mis mõjutavad tõenäoliselt energia siseturu korraldust või toimimist või ELi energiavarustuse kindlust, kuna need kaks küsimust on omavahel lahutamatult seotud. Eriti tähtis on, et otsus hõlmaks kõiki valitsustevahelisi kokkuleppeid, mis mõjutavad gaasiga, naftaga või elektriga varustamist püsiinfrastruktuuri (torujuhtmed ja võrgud) kaudu või ELi imporditava energia üldkogust.

Teabevahetuse sobiv ajastus

Teiste liikmesriikide ja komisjoni varane teavitamine tulevastest valitsustevahelistest kokkulepetest on äärmiselt tähtis. Vajalik on ka täielik informeeritus juba jõus olevate valitsustevaheliste kokkulepete sisust. Seepärast on vaja, et liikmesriigid teatavad komisjonile oma kavatsusest läbirääkimisi alustada ja edastavad seejärel asjaomase valitsustevahelise kokkuleppe ratifitseeritud versiooni. Komisjoni oluline ülesanne peaks olema selle teabe viivitamatu edastamine teistele liikmesriikidele, võttes arvesse liikmesriikide konfidentsiaalsustaotlusi.

Kui teabevahetus ei toimu juba läbirääkimiste ajal, on raske mõjutada tulevaste valitsustevaheliste kokkulepete koostamist nii, et tagatud oleks nende kooskõla ELi energiaalaste õigusaktidega ja ELi energiavarustuse kindlust käsitleva poliitikaga. Pealegi jääks kasutamata võimalus luua vajalik õiguskindlus seoses valitsustevaheliste lepingute staatuse ja kehtivusega suurte energiaprojektide ja vastava rahastamise osas. See mõjuks kahjulikult ELi investeeringutele ja vähendaks seega ELi energiavarustuse kindlust.

Praegune järelkontrollimehhanism rikkumismenetluste kujul ei ole selle probleemi kõige tõhusam lahendus[9]. Seda põhjusel, et pärast valitsustevaheliste kokkulepete allkirjastamist ja eriti pärast nende ratifitseerimist ei saa liikmesriigid neid ühepoolselt muuta, kui avastatakse teatavate sätete vastuolu siseturu eeskirjadega, vaid nad peavad nende lepete üle asjaomaste kolmandate riikidega uued läbirääkimised pidama. Seepärast on väga oluline, et läbirääkimiste ajal toimub pidev suhtlemine ja teabevahetus ning enne valitsustevahelise kokkuleppe allkirjastamist on võimalik asjaomase liikmesriigi või komisjoni taotlusel kontrollida selle vastavust ELi õigusele. Samuti paneb komisjon ette, et liikmesriigid võivad läbirääkimiste ajal paluda komisjoni talituste abi. Kõnealuste teabevahetusmehhanismide kaudu saadud kogemuste najal peaks olema võimalik ühiselt välja töötada vabatahtlikud standardsätted, mida liikmesriigid saavad kasutada edaspidistes valitsustevahelistes kokkulepetes. Selliste standardsätete kasutus aitaks vältida valitsustevaheliste kokkulepete vastuolu ELi õigusega.

Kohustuslik eelkontroll või paindlikum vastavuskontroll

Kõiki asjakohaseid valitsustevahelisi kokkuleppeid hõlmavat üldist kohustuslikku eelkontrollimehhanismi ei ole kavas luua, kuna see koormaks liialt liikmesriike ja pikendaks kõigi tulevaste valitsustevaheliste kokkulepete sõlmimist vähemalt mitme kuu võrra.

Selle asemel piisab komisjoni arvates sellise paindlikuma vastavuskontrolli mehhanismi loomisest, mille kaudu ta hindab omal algatusel või valitsustevahelise kokkuleppe sõlmimiseks läbirääkimisi pidava liikmesriigi taotlusel enne asjaomase leppe allkirjastamist selle vastavust ELi õigusele. Kui asjaomase liikmesriigi taotlusel või komisjoni algatusel on vastavuskontroll tehtud ja komisjon ei ole nelja kuu jooksul selgesõnalist arvamust esitanud, siis otsustatakse läbirääkimistel asjatu viivituse vältimiseks, et komisjon ei ole vastuväiteid esitanud.

Kavandatud mehhanismi kaudu suudaks EL tänu oma läbirääkimispositsiooni kooskõlastatud ja seega tõhusale kasutusele tunduvalt paremini tagada energia siseturu nõuetekohase korralduse ja toimimise, energiavarustuse kindluse ning suurte energiaprojektide elluviimise. Seepärast kaalub ettepaneku soodne mõju üles läbipaistvuskohustustega kaasneva vähese lisakoormuse liikmesriikidele, kes peavad kolmandate riikidega läbirääkimisi valitsustevaheliste kokkulepete sõlmimiseks.

3. ETTEPANEKU ÕIGUSLIK KÜLG

Ettepaneku eesmärk on luua Euroopa Ülemkogu 4. veebruari 2011. aasta järelduste põhjal liikmesriikide ja komisjoni vahelise valitsustevahelisi kokkuleppeid käsitleva teabevahetuse üksikasjalikku korda sisaldav mehhanism, et hõlbustada ELi tasandil tegevuse kooskõlastamist varustuskindluse tagamiseks, ELi energia siseturu nõuetekohase korralduse ja toimimise kindlustamiseks ning õiguskindluse loomiseks investeerimisotsuste tegemisel.

Liikmesriikidel on üksi raske neid poliitikaeesmärke saavutada. Neil puudub praegu piisav teave, et hinnata nende sõlmitud valitsustevaheliste kokkulepete üldmõju ELi varustuskindlusele. Liikmesriikide endi hinnangud sellele, kuivõrd nõuetekohaselt nad rakendavad ELi energiaeeskirju seoses kõnealuste lepetega, ei anna investoritele piisavat õiguskindlust. ELi tasandil kooskõlastamine on seevastu kasulik kõigi kirjeldatud eesmärkide saavutamiseks. Kavandatud teabevahetusmehhanism tugevdab liikmesriikide läbirääkimispositsiooni võrreldes kolmandate riikidega ning kindlustab seega ELi eeskirjade ja poliitikameetmete nõuetekohase rakendamise. Mehhanism võimaldab üksikute liikmesriikide asemel käsitleda ELi varustuskindlust ühiselt. Peale selle annab ühiselt välja töötatud standardsätete kasutus ja kavandatud vastavuskontroll investoritele suuremat õiguskindlust, et asjaomane valitsustevaheline kokkulepe on tõenäoliselt kooskõlas ELi õigusnormidega. Seepärast on ettepanek subsidiaarsuse põhimõtte seisukohast õigustatud. Ettepanek vastab ka proportsionaalsuse põhimõttele, sest kaalutud vabatahtlikud alternatiivid ei taga piisavat teabevahetust poliitikaeesmärkide saavutamiseks.

Valitsustevahelised kokkulepped on kõik liikmesriikide ja kolmandate riikide vahelised õiguslikult siduvad kokkulepped, mis mõjutavad tõenäoliselt energia siseturu korraldust või toimimist või ELi energiavarustuse kindlust.

Topelttöö vältimiseks ei hõlma ettepanek valitsustevahelisi kokkuleppeid, millest komisjonile teatamise kohustus on juba sätestatud muudes ELi õigusaktides, välja arvatud sellised valitsustevahelised kokkulepped, mis tuleb esitada komisjonile gaasivarustuskindluse määruse kohaselt[10]. Samuti paneb komisjon ette, et uus mehhanism ei peaks hõlmama ettevõtjate vahelisi kokkuleppeid, välja arvatud kaubanduslepped, millele on asjaomases valitsustevahelises kokkuleppes selgesõnaliselt osutatud.

Liikmesriigid saadavad kõik nende ja kolmandate riikide vahelised olemasolevad ja ajutiselt kohaldatavad valitsustevahelised kokkulepped komisjonile hiljemalt kolm kuud pärast käesoleva ettepaneku kohase otsuse jõustumist. Samuti teatavad nad komisjonile niipea kui võimalik oma kavatsusest alustada läbirääkimisi uute valitsustevaheliste kokkulepete sõlmimiseks või olemasolevate lepete muutmiseks. Nad hoiavad komisjoni korrapäraselt kursis läbirääkimiste käiguga. Taotluse korral osaleb komisjon läbirääkimistel vaatlejana. Samuti on liikmesriikidel õigus taotleda kolmandate riikidega peetavatel läbirääkimistel komisjoni abi.

Pärast valitsustevahelise kokkuleppe ratifitseerimist saadavad liikmesriigid ratifitseeritud teksti komisjonile. Saata tuleb valitsustevahelised kokkulepped tervikuna, st koos lisade, muude neis osutatud tekstide ja muudatustega. Komisjon teeb kogu saadud teabe liikmesriikidele kättesaadavaks andmebaasis. Komisjonile teavet edastades võib liikmesriik märkida, kas mingit osa kokkulepetes esitatud teabest tuleb lugeda konfidentsiaalseks.

Komisjon hõlbustab liikmesriikide tegevuse kooskõlastamist, mis võimaldab tal vaadata läbi valitsustevaheliste kokkulepete valdkonnas toimuv, selgitada välja ühised probleemid ja lahendused ning töötada välja standardsätted, mida liikmesriigid saavad kasutada tulevastes valitsustevahelistes kokkulepetes.

Lisaks on komisjonil õigus omal algatusel hiljemalt neli nädalat pärast tema teavitamist läbirääkimiste lõpuleviimisest või valitsustevahelise kokkuleppe üle läbirääkimisi pidanud liikmesriigi taotlusel hinnata läbirääkimiste tulemusel koostatud kokkuleppe vastavust ELi õigusele, et tagada kõnealuse leppe seaduslikkus. Sel juhul peavad liikmesriigid esitama läbi räägitud valitsustevahelise kokkuleppe komisjonile enne leppe allkirjastamist. Komisjon annab kokkuleppele hinnangu nelja kuu jooksul. Kui sellist vastavuskontrolli on taotletud ja komisjon ei ole nimetatud ajavahemiku jooksul arvamust esitanud, siis otsustatakse, et komisjon ei ole vastuväiteid esitanud.

Komisjon koostab kavandatud otsuse kohaldamise kohta aruande neli aastat pärast otsuse jõustumist.

Kavandatud otsus jõustub kahekümnendal päeval pärast selle avaldamist Euroopa Liidu Teatajas.

4. ETTEPANEKU MÕJU EELARVELE

Ettepanek ei mõjuta ELi eelarvet. Ettepanekuga kaasnevad vähesed täiendavad halduskohustused Euroopa Komisjonile ei too kaasa lisakulusid.

2011/0238 (COD)

Ettepanek:

EUROOPA PARLAMENDI JA NÕUKOGU OTSUS

liikmesriikide ja kolmandate riikide valitsuste vahelisi energiakokkuleppeid käsitleva teabevahetuse mehhanismi loomise kohta

EUROOPA PARLAMENT JA EUROOPA LIIDU NÕUKOGU,

võttes arvesse Euroopa Liidu toimimise lepingut, eriti selle artiklit 194,

võttes arvesse Euroopa Komisjoni ettepanekut,

olles edastanud õigusakti eelnõu riikide parlamentidele,

võttes arvesse Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee arvamust[11],

võttes arvesse Regioonide Komitee arvamust[12],

toimides seadusandliku tavamenetluse kohaselt

ning arvestades järgmist:

(1) Euroopa Ülemkogu palus liikmesriikidel alates 1. jaanuarist 2012 teavitada komisjoni kõigist nende uutest ja olemasolevatest kahepoolsetest energiakokkulepetest kolmandate riikidega. Komisjon peaks tegema selle teabe asjakohasel kujul kättesaadavaks kõikidele teistele liikmesriikidele, võttes arvesse vajadust kaitsta tundlikku äriteavet.

(2) ELi õiguse kohaselt peavad liikmesriigid kasutama kõiki asjakohaseid meetmeid, et tagada aluslepingutest või ELi institutsioonide õigusaktidest tulenevate kohustuste täitmine. Seepärast peaksid liikmesriigid vältima liikmesriikide ja kolmandate riikide vahel sõlmitud valitsustevaheliste kokkulepete vastuolusid ELi õigusega, või sellised vastuolud kõrvaldama.

(3) ELi energia siseturu nõuetekohaseks toimimiseks on vaja, et kolmandatest riikidest ELi imporditud energia suhtes kehtivad täielikult energia siseturu aluseks olevad eeskirjad. Kui energia siseturg ei toimi nõuetekohaselt, seab see ELi energiavarustuse kindluse seisukohast haavatavasse olukorda. Suur läbipaistvus seoses liikmesriikide ja kolmandate riikide vaheliste energiakokkulepetega võimaldab ELil solidaarsuse eesmärgil kooskõlastatult tegutseda, et tagada selliste lepete vastavus ELi õigusaktidele ja kindlustada tõhus energiavarustus.

(4) Uus teabevahetusmehhanism peaks hõlmama vaid selliseid valitsustevahelisi kokkuleppeid, mis mõjutavad tõenäoliselt energia siseturgu või energiavarustuse kindlust, kuna need kaks küsimust on omavahel lahutamatult seotud. Eelkõige peaks mehhanism hõlmama kõiki valitsustevahelisi kokkuleppeid, mis mõjutavad gaasiga, naftaga või elektriga varustamist püsiinfrastruktuuri kaudu või kolmandatest riikidest ELi imporditava energia kogust.

(5) Käesoleva otsusega loodav teabevahetusmehhanism ei peaks hõlmama valitsustevahelisi kokkuleppeid, mis tuleb tervikuna komisjonile esitada vastavalt muudele ELi õigusaktidele, nagu [Euroopa Parlamendi ja nõukogu [kuupäev] määrus (EL) nr …/…, millega kehtestatakse üleminekukord liikmesriikide ja kolmandate riikide vahel sõlmitud investeeringuid käsitlevate kahepoolsete lepingute jaoks[13]].

(6) Mainitud vabastus teatamiskohustusest ei peaks kehtima selliste valitsustevaheliste kokkulepete suhtes, mis tuleb komisjonile esitada vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. oktoobri 2010. aasta määruse (EL) nr 994/2010 artikli 13 lõikele 6, milles käsitletakse gaasivarustuse kindluse tagamise meetmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 2004/67/EÜ[14]. Sellistest gaasiinfrastruktuuri ja -tarnete arendamist ja kasutamist mõjutavatest valitsustevahelistest kokkulepetest tuleks edaspidi teavitada käesolevas otsuses sätestatud eeskirjade kohaselt. Topelttöö vältimiseks tuleks käesoleva otsuse kohast teatamist lugeda määruses (EL) nr 994/2010 sätestatud teatamiskohustuse täitmiseks.

(7) Käesolev otsus ei peaks hõlmama äriüksuste vahelisi kokkuleppeid, välja arvatud kaubanduslepped, millele on asjaomases valitsustevahelises kokkuleppes selgesõnaliselt osutatud. Sellele vaatamata võivad ettevõtjad, kes peavad läbirääkimisi kaubanduslepingute sõlmimiseks kolmandate riikide ettevõtjatega, paluda komisjoni abi, et vältida lepete võimalikku vastuolu ELi õigusega.

(8) Liikmesriigid peaksid komisjonile esitama kõik olemasolevad, Viini konventsiooni[15] artikli 25 tähenduses ajutiselt kohaldatavad ning uued valitsustevahelised kokkulepped.

(9) Liikmesriigid peaksid teatama komisjonile oma kavatsusest alustada läbirääkimisi uute valitsustevaheliste kokkulepete sõlmimiseks või olemasolevate lepete muutmiseks. Nad peaksid hoidma komisjoni korrapäraselt kursis käimasolevate läbirääkimistega. Komisjonil peaks olema õigus osaleda läbirääkimistel vaatlejana. Samuti võivad liikmesriigid paluda komisjoni abi kolmandate riikidega peetavatel läbirääkimistel.

(10) Komisjonil peaks olema õigus omal algatusel või valitsustevahelise kokkuleppe üle läbirääkimisi pidanud liikmesriigi taotlusel hinnata enne läbirääkimiste tulemusel koostatud kokkuleppe allkirjastamist selle vastavust ELi õigusele.

(11) Kõik käesoleva otsusega hõlmatud lõplikud, ratifitseeritud kokkulepped tuleks edastada komisjonile, et kogu teave oleks kättesaadav kõigile teistele liikmesriikidele.

(12) Komisjon peaks tegema kogu saadud teabe kõigile teistele liikmesriikidele elektrooniliselt kättesaadavaks. Komisjon peaks täitma liikmesriikide taotlused käsitada teavet, eeskätt äriteavet konfidentsiaalsena. Seevastu ei tohiks konfidentsiaalsustaotlused piirata komisjoni juurdepääsu konfidentsiaalsele teabele, kuna komisjonil on oma hinnangu koostamiseks vaja terviklikku teavet. Konfidentsiaalsustaotlused ei piira dokumentidele juurdepääsu õigust, mis on sätestatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. mai 2001. aasta määruses (EÜ) nr 1049/2001 üldsuse juurdepääsu kohta Euroopa Parlamendi, nõukogu ja komisjoni dokumentidele[16].

(13) Pidev valitsustevahelisi kokkuleppeid käsitleva teabe vahetamine ELi tasandil peaks võimaldama välja töötada parimad tavad. Neist parimatest tavadest lähtudes peaks komisjon soovitama standardsätted, mida saab kasutada liikmesriikide ja kolmandate riikide valitsuste vahelistes kokkulepetes. Selliste mittesiduvate standardsätete kasutus peaks välistama valitsustevaheliste kokkulepete vastuolu ELi õigusega.

(14) Suuremad vastastikused teadmised olemasolevatest ja uutest valitsustevahelistest kokkulepetest peaksid võimaldama kooskõlastada energiaalast tegevust nii liikmesriikide kui ka liikmesriikide ja komisjoni vahel. Selline parem kooskõla peaks aitama liikmesriikidel täielikult ära kasutada ELi poliitilist ja majanduslikku kaalukust.

(15) Käesoleva otsusega loodava teabevahetusmehhanismi kasutus ei tohiks piirata rikkumisi ja konkurentsivõimet käsitlevate ELi eeskirjade kohaldamist,

ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA OTSUSE:

Artikkel 1 Sisu ja reguleerimisala

1. Käesoleva otsusega luuakse mehhanism valitsustevahelisi kokkuleppeid käsitleva teabe vahetamiseks liikmesriikide ning liikmesriikide ja komisjoni vahel.

2. Otsus ei hõlma valitsustevahelisi kokkuleppeid, mis tuleb tervikuna esitada muude ELi õiguses sätestatud teatamismenetluste kohaselt, välja arvatud määruse (EL) nr 994/2010 artikli 13 lõike 6 kohaselt komisjonile esitatavad valitsustevahelised kokkulepped.

Artikkel 2 Mõisted

Käesolevas otsuses kasutatakse järgmisi mõisteid:

1) „valitsustevahelised kokkulepped” – kõik liikmesriikide ja kolmandate riikide vahelised õiguslikult siduvad kokkulepped, mis mõjutavad tõenäoliselt energia siseturu korraldust või toimimist või ELi energiavarustuse kindlust;

2) „olemasolevad valitsustevahelised kokkulepped” – valitsustevahelised kokkulepped, mis on jõustunud enne käesoleva otsuse jõustumist.

Artikkel 3 Komisjoni ja liikmesriikide vaheline teabevahetus

1. Liikmesriigid esitavad komisjonile kõik nende ja kolmandate riikide vahelised olemasolevad ja ajutiselt kohaldatavad valitsustevahelised kokkulepped tervikuna, st koos lisade, muude neis selgesõnaliselt osutatud tekstide ja muudatustega hiljemalt kolm kuud pärast käesoleva otsuse jõustumist. Komisjon teeb saadud dokumendid kõigile teistele liikmesriikidele elektrooniliselt kättesaadavaks. Käesoleva otsuse kohaldamisel loetakse esitatuks olemasolevad või ajutiselt kohaldatavad valitsustevahelised kokkulepped, mis on esitatud komisjonile käesoleva otsuse jõustumise kuupäevaks vastavalt määrusele (EL) nr 994/2010 ja kooskõlas käesoleva lõike nõuetega.

2. Liikmesriik, kes kavatseb alustada kolmanda riigiga läbirääkimisi olemasoleva valitsustevahelise kokkuleppe muutmiseks või uue valitsustevahelise kokkuleppe sõlmimiseks, teatab oma kavatsusest kirjalikult komisjonile esimesel võimalusel enne läbirääkimiste kavandatud algust. Komisjonile esitatud teave sisaldab vastavaid dokumente, märget sätete kohta, mille üle läbirääkimisi peetakse, läbirääkimiste eesmärke ja muud asjakohast teavet. Olemasoleva kokkuleppe muutmise korral märgitakse komisjonile esitatud teabes sätted, mille üle uued läbirääkimised peetakse. Komisjon teeb saadud teabe kõigile liikmesriikidele elektrooniliselt kättesaadavaks. Asjaomane liikmesriik hoiab komisjoni korrapäraselt kursis käimasolevate läbirääkimistega. Komisjoni algatusel või asjaomase riigi taotluse korral võib komisjon osaleda läbirääkimistel vaatlejana.

3. Pärast valitsustevahelise kokkuleppe või valitsustevahelise kokkuleppe muudatuse ratifitseerimist esitab asjaomane liikmesriik vastava kokkuleppe või kokkuleppe muudetud osa koos lisade ja muude leppes või muudetud osas selgesõnaliselt osutatud dokumentidega komisjonile, kes teeb saadud dokumendid, välja arvatud artikli 7 kohaselt märgitud konfidentsiaalsed osad, kõigile teistele liikmesriikidele elektrooniliselt kättesaadavaks.

Artikkel 4 Komisjoni abi

Liikmesriik, kes teatab komisjonile kooskõlas artikli 3 lõikega 2 oma kavatsusest alustada läbirääkimisi olemasoleva valitsustevahelise kokkuleppe muutmiseks või uue valitsustevahelise kokkuleppe sõlmimiseks, võib paluda kolmanda riigiga läbirääkimiste ajaks komisjoni abi.

Artikkel 5 Vastavuse eelkontroll

Komisjon võib omal algatusel kuni nelja nädala jooksul pärast tema teavitamist läbirääkimiste lõpuleviimisest või valitsustevahelise kokkuleppe üle läbirääkimisi pidanud liikmesriigi taotlusel hinnata enne läbirääkimiste tulemusel koostatud kokkuleppe allkirjastamist selle vastavust ELi õigusele. Juhul kui komisjon või asjaomane liikmesriik soovib sellist eelkontrolli, et selgitada välja, kas läbirääkimiste tulemusel koostatud kokkulepe vastab ELi õigusele, esitatakse läbirääkimiste tulemusel koostatud, kuid alles allkirjastamata kokkuleppe eelnõu komisjonile hindamiseks. Asjaomane liikmesriik ei tohi kirjutada kõnealusele kokkuleppele alla nelja kuu jooksul pärast leppe eelnõu esitamist komisjonile. Asjaomase liikmesriigi nõusolekul võib hindamisperioodi pikendada. Kui vastavuskontrolli on taotletud ja komisjon ei ole hindamisperioodi jooksul arvamust esitanud, siis otsustatakse, et komisjon ei ole vastuväiteid esitanud.

Artikkel 6 Koostöö liikmesriikidega

1. Komisjon hõlbustab liikmesriikide tegevuse kooskõlastamist, mis võimaldab tal:

a) vaadata läbi valitsustevaheliste kokkulepete valdkonnas toimuv,

b) selgitada välja valitsustevaheliste kokkulepetega seotud ühised probleemid ja kaaluda nende lahendusi,

c) töötada parimate tavade põhjal välja standardsätted, mille kasutamine tagaks tulevaste valitsustevaheliste kokkulepete täieliku kooskõla ELi energiaalaste õigusaktidega.

Artikkel 7 Konfidentsiaalsus

Komisjonile artikli 3 kohaselt teavet esitades võib liikmesriik märkida, kas mingit osa sellest teabest, eriti äriteabest, tuleb lugeda konfidentsiaalseks ja kas esitatud teavet võib teiste liikmesriikidega jagada. Komisjon käsitab märgitud osi liikmesriigi soovi kohaselt. Konfidentsiaalsustaotlused ei piira komisjoni juurdepääsu konfidentsiaalsele teabele.

Artikkel 8 Läbivaatamine

1. Neli aastat pärast käesoleva otsuse jõustumist esitab komisjon Euroopa Parlamendile, nõukogule ning Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteele aruande selle kohaldamise kohta.

2. Aruandes hinnatakse eeskätt seda, kas käesoleva otsusega on loodud piisav raamistik, et tagada valitsustevaheliste kokkulepete täielik kooskõla ELi õigusega ning valitsustevaheliste kokkulepetega seotud tegevuse tihe kooskõlastamine liikmesriikide vahel.

Artikkel 9 Jõustumine

Käesolev otsus jõustub kahekümnendal päeval pärast selle avaldamist Euroopa Liidu Teatajas.

Artikkel 10 Adressaadid

Käesolev otsus on adresseeritud liikmesriikidele.

Brüssel,

Euroopa Parlamendi nimel Nõukogu nimel

president eesistuja

[1] Seda järeldust kinnitas energeetika nõukogu 28. veebruari 2011. aasta istungil: „Täielikum ja õigeaegne teabevahetus komisjoni ja liikmesriikide vahel, sealhulgas liikmesriikide teave komisjonile nende poolt kolmandate riikidega sõlmitud uute ja olemasolevate kahepoolsete energeetikaalaste lepingute kohta.”

[2] KOM(2011) 539 (lõplik).

[3] Tulevikustsenaariumide kohaselt võib kolmandatest riikidest imporditud energia osakaal ulatuda 2030. aastaks 57 %-ni.

[4] ELT L 211, 14.8.2009.

[5] Praegu on ainus kohustus sätestatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. oktoobri 2010. aasta määruse (EL) nr 994/2010 (milles käsitletakse gaasivarustuse kindluse tagamise meetmeid ja millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu direktiiv 2004/67/EÜ) ehk gaasivarustuskindluse määruse artikli 13 lõikes 6 (ELT 295, 12.11.2010, lk 1–22). Kõnealuse sättega kohustatakse liikmesriike teavitama komisjoni valitsustevahelistest gaasikokkulepetest. Olemasolevatest valitsustevahelistest kokkulepetest tuleb teatada vaid 3. detsembrini 2011.

[6] Väheseid teadaolevaid liikmesriikide ja kolmandate riikide valitsuste vahelisi kokkuleppeid (milles käsitletakse näiteks South Streami gaasijuhet) arvesse võttes on selle väga tagasihoidliku hinnangu puhul lähtutud oletusest, et mitu liikmesriiki on sõlminud sellised valitsustevahelised kokkulepped peamiste nafta ja gaasi tarnijatega, eriti kui nafta ja gaas tarnitakse torujuhtmete kaudu.

[7] Vt gaasivarustuskindluse määruse artikli 13 lõige 6.

[8] Kuigi võimalikud variandid on nii määrus kui ka otsus, peetakse otsust sobivamaks, kuna kõnealune õigusvahend ei mõjuta otseselt üksikisikuid, vaid on adresseeritud üksnes liikmesriikidele.

[9] Tuleb märkida, et olemasolevatest valitsustevahelistest kokkulepetest teatamine ei takistaks komisjoni vajaduse korral (st kui on võimalik tõendada teatava kokkuleppe vastuolu siseturu eeskirjadega) rikkumismenetlust alustamast.

[10] Topelttöö on välistatud ka gaasivarustuskindluse määruse puhul, sest käesolevas ettepanekus sätestatud üksikasjalikumate eeskirjade kohane teatamine on ühtlasi kooskõlas ka kõnealuse määruse nõuetega.

[11] ELT C, , lk .. .

[12] ELT C, , lk .. .

[13] [KOM(2010) 344 (lõplik), veel vastu võtmata.]

[14] ELT L 295, 12.11.2010, lk 1.

[15] Rahvusvaheliste lepingute õiguse Viini konventsioon, 1969.

[16] EÜT L 8, 12.1.2001, lk 28.