Paljud liikuvad ELi kodanikud elavad linnakeskustes, kuid ka väljaspool suuremaid linnu, juhul kui otsustavaks teguriks on töövõimalused. Liikuvate kodanike peamised kodakondsusjärgsed riigid on väga erinevad olenevalt riigist ja asukohast. Mõnes kohas, nagu piirialadel, on esindatud vaid üksikud kodakondsused, kuid mujal on pilt palju kirjum.

Aruanne põhineb eelkõige andmetel, mille liikmesriigid esitasid asjaomastele riigi ametiasutustele saadetud küsimustikule antud vastustes. Küsimustikuga sooviti teada saada, kui suur on liikuvate ELi kodanike valijaskond liikmesriikides ja milline on nende esindatus elukohaliikmesriigi kohalike valimiste valijate registrites. Samuti sooviti teavet selliste kodanike valimisaktiivsuse kohta viimastel kohalikel valimistel ja valimisaktiivsuse suurendamiseks tehtu kohta. Teavet kombineeriti ja täiendati komisjoni muude andmetega. Riiklike ja kohalike valimis- ja rahvastikuregistrite eripärade tõttu ei olnud andmed kõigil juhtudel kättesaadavad.

Käesolevas kolmandas aruandes, mis on jätkuks 2017. aasta aruandele ELi kodakondsuse kohta, hindab komisjon, millises ulatuses on ELi kodanikud kasutanud alates 2012. aastast õigust hääletada elukohaliikmesriigi kohalikel valimistel.

Liidu kodakondsus annab ELi kodanikele õiguse hääletada ja kandideerida elukohaliikmesriigis kohalikel ja Euroopa Parlamendi valimistel, olenemata sellest, kas nad on selle liikmesriigi kodanikud või mitte ja riigi kodanikega võrdsetel tingimustel. See õigus on sätestatud Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 22 lõikes 1. Selle õiguse kasutamise üksikasjalik kord on sätestatud nõukogu direktiivis 94/80/EÜ (edaspidi „direktiiv“).

Kohalik omavalitsus on Euroopa kodanikele kõige lähemal olev valitsemistasand ja inimesi vahetult mõjutav Euroopa poliitikaelu oluline osa. Demokraatlik osalemine kohalikel valimistel näitab laiemat osalemist kohalikus kogukonnas. See on seotud ka suurema kaasatusega ühiskonnas, kuuluvustunde ja laiema demokraatliku kaasamisega. ELi kodanikud, kes on kasutanud õigust liikuda ja elada vabalt liikmesriikide territooriumil (nn liikuvad ELi kodanikud), riskivad siiski sellega, et kaotavad liikudes sideme kohaliku poliitilise kultuuriga.

Euroopa tulevik sõltub tema elanike võimest kaitsta neid siduvaid ühiseid väärtusi: demokraatiat, õigusriigi põhimõtet ja põhiõigusi. Vabad ja õiglased valimised on demokraatia peamine väljendusvahend ning valimised peavad ELis vastama rangeimatele demokraatlikele põhimõtetele. Nagu komisjoni president Juncker oma 2017. aasta septembri kõnes Euroopa Liidu olukorrast ütles, on nüüd aeg tegutseda, kui soovime 2025. aastaks luua ühtsema, tugevama ja demokraatlikuma Euroopa.

Valimistel kandideerinud muude liikmesriikide kodanike arvu kohta on väga vähe andmeid. 20 liikmesriiki ütlesid, et ei kogu selliseid andmeid või et neid on raske saada.

Liikuvate ELi kodanike puhul on valijate registris registreerimise vorminõuded erinevad. Liikuvatel kodanikel on võimalik leida komisjoni portaalis „Teie Euroopa“ kergesti teavet valimisformaalsuste kohta nende elukohaliikmesriigis.

Kohalikel valimistel osalemiseks peab kodanik olema registreeritud valijate registris. Näib siiski, et viimastel aastatel on vähesed liikuvad kodanikud kasutanud elukohaliikmesriigi kohalikel valimistel valimisõigust – sellele osutavad valijaks registreerimise madalad määrad andmeid esitanud riikides, kuigi valimisaktiivsust kohalikel valimistel näitavad arvud olid kättesaadavad ainult mõne selliseid andmeid koguva riigi puhul. Edasiste järelduste tegemist raskendab andmeid esitavate liikmesriikide vähesus. Joonistel 3 ja 4 püütakse anda registreerimisest võimalikult terviklik ülevaade, kasutades alusena Eurostati andmeid ja küsimustiku vastuseid.

2012. aasta aruandest alates on hääleõiguslikus vanuses liikuvate ELi kodanike arv paljudes liikmesriikides märkimisväärselt suurenenud. Alates 2014. aastast on enamikus liikmesriikides see rahvastikurühm kasvanud ja nende osakaal on suurenenud 11,1 % võrra (12,6 miljonilt ligikaudu 14 miljonile).

Hiljutine Eurobaromeetri uuring näitas, et 87 % ELi kodanike jaoks on termin „Euroopa Liidu kodanik“ tuttav. Keskmiselt teab 54 % liidu kodanikest oma õigust hääletada ja kandideerida elukohaliikmesriigi kohalikel valimistel. 2012. aastaga võrreldes on see näitaja märkimisväärselt langenud ja seda on märgata kõigi liikmesriikide puhul (v.a Horvaatia, mille kohta 2012. aasta andmed puuduvad). Olgugi et teadlikkus sellest õigusest on praegu oluliselt suurem kui 2007. aastal, mil see oli madalaimal tasemel (37 %), on see 2010. aastast alates vähenenud rohkem kui pooltes liikmesriikides.

Artiklis 7 on sätestatud, et ELi kodanikud võivad kasutada õigust hääletada elukohaliikmesriigi kohalikel valimistel, kui nad seda soovivad. Enamik liikmesriike võtsid kasutusele valijate registris automaatse registreerimise süsteemi.

Direktiivis lubatakse liikmesriikidel sätestada, et kodanik, kellelt tema päritoluliikmesriigi õiguse alusel on üksikotsusega kohalikel valimistel kandideerimisõigus ära võetud, ei saa kõnealust õigust kasutada ka elukohaliikmesriigis.

Direktiivi artiklis 4 on sätestatud, et kui hääletamiseks või kandideerimiseks peavad liikmesriigi kodanikud elama teatava miinimumperioodi jooksul selle riigi territooriumil, loetakse nad kõnealusele tingimusele vastavateks, kui nad on elanud sama pika perioodi jooksul teistes liikmesriikides. Komisjon hindab praegu selle sätte rakendamist ühes liikmesriigis.

Mõned liikmesriigid ei võtnud direktiivi artiklit 3 nõuetekohaselt üle ja nõudsid, et liikuvad ELi kodanikud peavad kohalikel valimistel hääletamiseks või kandideerimiseks elama riigis alaliselt viis aastat. Hiljem on kõik liikmesriigid oma õigusakte parandanud ja sellised nõuded välja jätnud. Ühes liikmesriigis ei saanud kindla elukohata liikuvad ELi kodanikud end valijaks registreerida, kuigi selle liikmesriigi kodanikud said. Riigi õigusnorme muudeti ja probleem lahenes.

Liikmesriigid on võtnud tõhusalt üle direktiivi artiklis 2 esitatud mõistete määratlused. Riikide tasandil on erinevad tavad eelkõige mõiste „valijate register“ määratlemisel. Mõne liikmesriigi õigusaktides on nähtud liikuvate ELi kodanike puhul ette eraldi registri loomine (Küpros) või eraldi registri osa loomine (Bulgaaria, Poola, Prantsusmaa, Itaalia, Tšehhi Vabariik ja Rumeenia).

Eelmise aruande avaldamisest alates on seitse liikmesriiki vastu võtnud uued direktiivi ülevõtvad õigusaktid. Direktiivi ülevõtmise tase tundub olevat kõikides liikmesriikides üldiselt rahuldav. Peaaegu kõik direktiivi ülevõtmisega seotud probleemid on lahendatud, olgugi et mõne liikmesriigiga arutatakse ikka veel ebatäpse või mittetäieliku ülevõtmisega seotud probleeme, mis võivad takistada valimisõiguste täielikku kasutamist.

Valijate kandmine registrisse

Liikmesriigid peavad täitma teatavad direktiivis sätestatud kohustused, et liikuvatel ELi kodanikel oleks lihtsam end valijate registris registreerida.

Eelkõige peavad liikmesriigid võtma vajalikud meetmed, et võimaldada hääleõigusliku isiku kandmist valijate registrisse aegsasti enne valimispäeva. Peale selle peavad riigi kodakondsuseta ELi kodanikud esitama valijate registrisse kandmise taotlemisel samad dokumendid nagu riigi kodanik. Liikmesriigid võivad siiski nõuda, et riigi kodakondsuseta ELi kodanik esitaks kehtiva isikut tõendava dokumendi koos oma kodakondsust ja elukohaliikmesriigis olevat aadressi näitava ametliku avaldusega.

Kandideerimiseks vajalikud tõendavad dokumendid

Kandideerimisõigusega ELi kodanikud peavad esitama samad tõendavad dokumendid nagu riigi kodakondsusega kandidaadid. Peale kodakondsust ja elukohaliikmesriigis olevat aadressi tõendava ametliku avalduse võib liikmesriik nõuda piiratud arvu muid dokumente.

Direktiiviga ei sobi kokku need riiklikud õigusaktid, mille kohaselt tuleb esitada päritoluliikmesriigi tõend selle kohta, et kodanikult ei ole kandideerimisõigust ära võetud. Sellist tõendit võib nõuda üksnes juhul, kui on kahtlusi avalduse autentsuses. Vastasel juhul suurendab see liikuvate ELi kodanike koormust. Direktiiviga ei ole ka kooskõlas elukohatõendi viitenumbri nõudmine. Komisjon algatas need täiendavad nõudmised kehtestanud liikmesriigi suhtes rikkumismenetluse, mille järel riigi õigusnorme muudeti, viies need direktiiviga vastavusse.

Liikmesriikide teabele esitatavad nõuded

Direktiivis on nõutud, et elukohaliikmesriik teavitaks liikuvaid ELi kodanikke „õigeaegselt ja asjakohasel viisil“ sellest, millistel tingimustel nad saavad kasutada oma valimisõigusi kohalikel valimistel ja milline on selle kord. Madalamaad tegid komisjoni valimisasjade eksperdirühma liikmena ettepaneku võtta teabevahetuse lihtsustamiseks kasutusele mitmekeelne vorm. Teiste liikmesriikide eksperdid kaaluvad seda ettepanekut.

Liikuvatel kodanikel on eelkõige õigus saada teavet meetmete kohta, mida võetakse taotluste suhtes, mis käsitlevad valijate registrisse kandmist või valimistel kandideerimist. Kui elukohaliikmesriik keeldub liikuva kodaniku valijate registrisse kandmise taotluse vastuvõtmisest või kui tema kandideerimistaotlus tagasi lükatakse, on kõnealusel isikul direktiivi kohaselt õigus samadele õiguskaitsevahenditele nagu riigi kodanikel.

Kõik liikmesriigid teatasid võetud meetmetest ja tehtud institutsioonilistest algatustest, mis on suunatud kodanike teavitamisele nende valimisõigustest, tagades seega direktiivi kõnealuste sätete rakendamise.

Liikmesriigi eriomase olukorraga põhjendatud erandid

Direktiivi artiklis 12 on lubatud teha erandeid võrdse kohtlemise põhimõttest, kui neid õigustavad liikmesriigi eriomased probleemid. Liikmesriik, kus hääleõiguslikus vanuses liikuvad ELi kodanikud moodustavad rohkem kui 20 % kogu valijaskonnast, võib nõuda nii valijailt kui ka kandidaatidelt teatava miinimumperioodi jooksul riigis elamist. Liikmesriik võib võtta ka meetmeid kandidaatide nimekirjade koosseisu muutmiseks. Selle eesmärk on soodustada mõne teise liikmesriigi kodakondsusega liidu kodanike integratsiooni ning vältida kodanikest ja mittekodanikest kandidaatide nimekirjade polariseerumist.

Ainus seda erandit kasutav liikmesriik on Luksemburg. Luksemburg annab hääleõiguse üksnes neile liikuvatele ELi kodanikele, kes on elanud Luksemburgis enne end valijaks registreerimist vähemalt viis aastat. Luksemburg nõuab ka liikuvatelt ELi kodanikelt seal elamist vähemalt viis aastat enne kandideerimisavalduse esitamist. Luksemburg edastas komisjonile vastavalt direktiivis sätestatud menetlusele soovi jätkata erandi kasutamist. Luksemburgi ametiasutuste esitatud andmete kohaselt elas Luksemburgis 159 485 valimisõiguslikus vanuses ELi kodanikku, kes ei olnud Luksemburgi kodanikud. Valimisealiste ELi kodanike koguarv oli 481 358. Seega oli esimeste osatähtsus 33,1 %, mis ületab direktiivis sätestatud 20 % künnist. Järelikult on erandi kasutamine Luksemburgis õigustatud.

1.6.Mõnele ametikohale kandideerimise õiguse andmine vaid oma riigi kodanikele

Direktiivi kohaselt on liikmesriikidel võimalik piirduda omavalitsuste teatavate ametikohtade, eelkõige põhilise omavalitsusüksuse täitevorgani juhi, juhi asetäitja või liikme puhul oma kodanikega. See kehtib juhul, kui liikmesriigi kodanik valitakse ametisse kogu ametiajaks või ülesannete ajutiseks või vahepealseks täitmiseks.

Eelmise aruande esitamise ajal 2012. aastal ei teinud 14 liikmesriiki mingeid piiranguid ja kolm liikmesriiki kehtestasid piirangud ainult omavalitsusüksuse täitevorgani juhi ametikoha puhul. Kuus liikmesriiki kohaldasid piiranguid kõikide eespool nimetatud ametikohtade puhul, välja arvatud täitevorgani liikmed, ja kaks liikmesriiki kohaldasid kõiki lubatud piiranguid. Pärast aruande esitamist teatasid Ungari ja Rumeenia komisjonile rakendusaktide muutmisest, millega need piirangud tühistati.

Komisjon uuris kodanike arvamust selles küsimuses. Komisjon küsis kodanike arvamust 2015. aastal läbi viidud Eurobaromeetri uuringus ja avalike konsultatsioonide käigus. Eurobaromeetri uuringu tulemused näitavad, et küsimuses, kas anda liikuvatele ELi kodanikele õigus kandideerida teatavatele juhtivatele ametikohtadele, jagunevad arvamused võrdselt: 47 % on seisukohal, et seda tuleks teha, ja 48 % arvab, et ei tuleks.

Joonis 6. Põhiliste omavalitsusüksuste ametikohad, mida võivad täita ELi kodanikud

* Austria ja Saksamaa on föderaalsed vabariigid — sätted erinevad liidumaade kaupa