1.Sissejuhatus

1.1.Taust

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 25. oktoobri 2012. aasta direktiiv 2012/29/EL, millega kehtestatakse kuriteoohvrite õiguste ning neile pakutava toe ja kaitse miinimumnõuded ning asendatakse nõukogu raamotsus 2001/220/JSK (edaspidi „kuriteoohvrite õiguste direktiiv“ või „direktiiv“) võeti vastu Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 82 lõike 2 alusel. Selles on sätestatud kuriteoohvrite õigused ja liikmesriikide vastavad kohustused. Kuriteoohvrite õiguste direktiiv on peamine ELi tasandi õigusakt, mida kohaldatakse kõikide kuriteoohvrite suhtes. See on ELi kuriteoohvrite õiguste poliitika nurgakivi.

EL on vastu võtnud ka mitu õigusakti, milles käsitletakse konkreetset liiki kuriteo ohvrite (nt terrorismiohvrid, inimkaubanduse ohvrid või seksuaalse ärakasutamise ohvriks langenud lapsed) erivajadusi. Need õigusaktid tuginevad kuriteoohvrite õiguste direktiivile ja täiendavad seda.

Direktiiv on siduv kõikidele liikmesriikidele, välja arvatud Taanile.

Selleks et liikmesriikidel oleks hõlpsam direktiiv õigeaegselt ja nõuetekohaselt üle võtta, avaldas komisjon 2013. aasta detsembris juhenddokumendi.

2018. aastal avaldas Euroopa Parlament direktiivi rakendamist käsitleva raporti, mis põhines 2017. aasta uuringul. Euroopa Parlament vaatles kuriteoohvrite õiguste direktiivi ka 2018. aastal avaldatud üldises uuringus kriminaalmenetlusõiguse kohta ELis. 2019. aastal avaldasid mitmesugused sidusrühmad veel aruandeid direktiivi rakendamise ja kohaldamise kohta.

1.2.Direktiivi eesmärk ja põhielemendid

Direktiivi eesmärk on tagada, et kõik kuriteoohvrid saavad asjakohast teavet, tuge ja kaitset ning et neil on võimalik osaleda kriminaalmenetluses. Vastavalt direktiivile peavad kõik ohvritega kokku puutuvad isikud kohtlema ohvreid austavalt, diskreetselt, nende isikupära arvestades, professionaalselt ja mittediskrimineerivalt. Erilist tähelepanu tuleks pöörata erivajadustega ohvritele, et kaitsta neid uuesti ohvriks langemise, kättemaksu ja hirmutamise eest. Sellistel ohvritel on ka juurdepääs spetsialiseeritud abiteenustele. Peale selle nõutakse direktiivis, et kui ohver on laps, tuleb esikohale seada lapse huvid.

Direktiiv on ilma igasuguse diskrimineerimiseta kohaldatav kõikide kuriteoohvrite suhtes, sõltumata ohvri elaniku staatusest. See on kohaldatav kõikides ELi liikmesriigis toimuvates kriminaalmenetlustes, olenemata sellest, millal ja kus kuritegu toime pandi.

Direktiiviga antakse kuriteoohvritele õigus saada teavet, õigus aru saada ja teha ennast arusaadavaks, õigus saada toetust ja kaitset vastavalt oma individuaalsetele vajadustele ning hulk menetlusõigusi.

Euroopa Kohus on tõlgendanud direktiivi üks kord – Gabino ja Hyka kohtuasjas. Kohus avaldas selles kohtuasjas arvamust küsimuses, kas lisaistungid, mis võidakse korraldada Itaalia õigusaktide alusel kostja taotlusel, kui kohtu koosseis on muutunud, võivad kahjustada ohvrite õigusi kaitsele ja õigust saada mõistliku aja jooksul hüvitist (vastavalt direktiivi artiklid 18 ja 16). Kohus selgitas, et riigisisene õigusnorm, mis võimaldab kostjal paluda tunnistajad sellistel asjaoludel uuesti üle kuulata, on kooskõlas direktiivi asjakohaste sätetega.

1.3.Aruande eesmärk ja ulatus

Nagu on sätestatud direktiivi artiklis 29, hinnatakse käesolevas aruandes, mil määral on liikmesriigid võtnud direktiivi järgimiseks vajalikke meetmeid. Kuriteoohvrite õiguste direktiiviga ei ole üksnes ette nähtud, et direktiiv tuleb üle võtta liikmesriigi õigusesse. Selles on ka nõutud, et liikmesriigid võtaksid muid kui seadusandlikke meetmeid, näiteks looksid üldised ja spetsialiseeritud abiteenistused ning tagaksid, et õigusala töötajad ja muud ohvritega kokku puutuvad inimesed saavad tõhusat ohvrite õiguste ja vajaduste alast koolitust. Hindamisel analüüsiti komisjonile teatatud siseriiklikke meetmeid, millega direktiiv on üle võetud, ning komisjonile direktiivi artikli 28 alusel edastatud lisaandmeid.

Käesolevas aruandes keskendutakse direktiivi põhisätetele, mis on rühmitatud järgmiselt: 1) kohaldamisala ja mõisted; 2) juurdepääs teabele; 3) menetlusõigused; 4) juurdepääs abiteenustele; 5) lepitav õigusemõistmine ning 6) õigus kaitsele.

Aruandes hinnatakse olukorda kõikides liikmesriikides, kellele direktiiv on siduv.