SISSEJUHATUS

Tarbijatele ja ettevõtjatele erinevaid kutseteenuseid osutavad ELi kodanikud[1] on meie majanduses olulised sidusrühmad. Töökoha saamine või teenuste osutamine teises liikmesriigis on konkreetne näide selle kohta, kuidas kodanikud võivad ühtsest turust kasu saada. Juba ammu on mõistetud, et kutsekvalifikatsioone käsitlevatel piiravatel eeskirjadel on liikuvusele samasugune lämmatav mõju nagu rahvusel põhineval diskrimineerimisel. Seega on teises liikmesriigis omandatud kvalifikatsioonide tunnustamisest saanud ühtse turu alustala. Nagu on rõhutatud Euroopa 2020. aasta strateegias[2] ja ühtse turu aktis[3], on kutsealane liikuvus Euroopa konkurentsivõime põhielement. Koormavaid ja ebaselgeid kutsekvalifikatsioonide tunnustamise menetlusi nimetati 2010. aasta aruandes ELi kodakondsuse kohta[4] ühe peamise takistusena, millega ELi kodanikud oma igapäevaelus endiselt kokku puutuvad, kui kasutavad piiriüleselt oma ELi õigusaktidest tulenevaid õiguseid. Ajakohastamine tugevdaks ka Euroopa Liidu positsiooni rahvusvahelistel kaubandusläbirääkimistel, mis lihtsustaks õigusnormide lähendamist ja EL saaks seeläbi oma kodanikele parema juurdepääsu kolmandate riikide turgudele.

Spetsialistide liikuvus on ELis ikka veel väike. Kaebuste arv, SOLVITile laekuvad juhtumid, teenistusele „Teie Euroopa Nõuanne” esitatud küsimused ja nende juhtumite analüüs näitab selgelt vajadust eeskirjade ajakohastamise järele. Lisaks moodustab ELi-siseselt osutatud teenuste (sealhulgas kutseteenuste) maht ainult umbes 25 % kogu ELi-sisesest kaubandusest. See osakaal on liiga väike, kui võtta arvesse teenuste sektori üldist tähtsust ELi majandusele (70 % SKPst). Võimalik on saavutada rohkem.

Suurenenud liikuvus oleks samuti vastavuses eesmärgiga täita kõrget kvalifikatsiooni nõudvaid töökohti, sest aktiivse elanikkonna hulk väheneb. Euroopa Kutseõppe Arenduskeskuse (Cedefop) prognooside kohaselt on 2020. aastaks vaja 16 miljonit täiendavat inimest kõrget kvalifikatsiooni nõudvate töökohtade täitmiseks,[5] mis toob praeguste trendide jätkumise korral kaasa tõsise spetsialistide puuduse. Seda oskustööjõu puudust võiks osaliselt korvata inimestega, kes on omandanud kutsekvalifikatsiooni väljaspool ELi ja seisavad praegu silmitsi suurte probleemidega oma kvalifikatsiooni tunnustamisel.

Eriti valmistab muret prognoositav vajadus ühe miljoni tervishoiutöötaja järele. Küsimust, kuidas riigid saaksid paremini korraldada tervishoiutöötajate liikuvust, tugevdades selleks oma üldist tööjõupoliitikat ja parandades tööjõu planeerimise mehhanisme, käsitletakse Euroopa Komisjoni ja liikmesriikide eraldiseisvate meetmete raames[6].

Kodanikel on õigus töötada kõikjal ELis ning selle õiguse kasutamiseks võimaluse andmist tuleb vaadelda üldisemas kontekstis. Selleks et liikumisvabadust täiel määral ära kasutada, tuleb spetsialistidele tagada, et nende kvalifikatsioone tunnustatakse teistes liikmesriikide kergesti.[7] Seepärast on väga oluline, et kutsekvalifikatsioonide direktiivis[8] sätestatakse sõnaselged ja lihtsad eeskirjad kutsekvalifikatsioonide tunnustamiseks. Samas tuleb eeskirjadega tagada teenuste kõrge kvaliteet, ilma et need eeskirjad ise hakkaksid liikuvust takistama. Euroopa Liit on selles valdkonnas juba palju saavutanud: mõne kutsekvalifikatsiooni puhul, nimelt tervishoiu, arhitektuuri, käsitöö, kaubanduse ja tööstuse valdkonnas kohaldatakse automaatset tunnustamist; teiste kutsealade puhul on edukalt kasutusele võetud üldsüsteemi alusel toimiv vastastikuse tunnustamise põhimõte. 2005. aastal täiendati eeskirju uue lihtsama korraga, et hõlbustada ajutist liikuvust. Nendest eeskirjadest saavad Euroopas kasu miljonid spetsialistid. Hinnanguliselt kohaldatakse automaatse tunnustamise süsteemi ühtlustatud minimaalsete koolitusnõuete alusel lausa 6,4 miljoni kodaniku suhtes.[9]

Komisjon alustas 2010. aasta märtsis direktiivi hindamist ning sellesse protsessi kaasati paljud sidusrühmad: 2010. aastal koostas umbes 200 pädevat ametiasutust kogemusi käsitlevad aruanded ja umbes 400 osalejat esitasid oma seisukohad 2011. aasta alguses toimunud avaliku konsultatsiooni käigus. Roheline raamat tugineb sellele hindamisele. Raamatus esitatakse uued ideed liikuvuse hõlbustamiseks ühtsel turul, näiteks Euroopa kutsekaart (vt 2. osa), uuritakse viise saavutatu ärakasutamiseks (vt 3. osa) ning tuuakse välja valikud automaatse tunnustamise ajakohastamiseks (vt 4. osa). Neid ideid hõlmav laiaulatuslik konsultatsioon aitab komisjonil hinnata kutsekvalifikatsioonide direktiivi ajakohastamise erinevaid võimalusi.

Seadusandlik ettepanek direktiivi ajakohastamiseks on kavas esitada 2011. aasta lõpus.

UUED KÄSITLUSED SEOSES LIIKUVUSEGA

Euroopa kutsekaart

Ajakohastamisel tuleks tugineda uusimatele tehnoloogiatele eesmärgiga pakkuda liikuvuse tagamiseks uusi vahendeid. Need tehnoloogiad võivad aidata spetsialistidel muutuda liikuvamaks ning parandada tarbijatele ja tööandjatele spetsialistide kutsekvalifikatsioonide kohta antavat teavet seoses nende pakutavate teenustega. Euroopa kutsekaart võiks olla rajatud 21. sajandi kiiretele kommunikatsioonitehnoloogiatele, et luua mehhanism, millega kaasneks ajakohastatud kutsekvalifikatsioonide direktiivi alusel konkreetne ja hästikavandatud mõju. Siseturu infosüsteem võiks aidata kaasa palju kiiremale koostööle väljastava liikmesriigi (spetsialisti lähteriik) ja vastuvõtva liikmesriigi (riik, kus spetsialist soovib tegevust alustada) vahel. Kiirem koostöö kahe riigi vahel aitaks tunnustamisprotsessi kaardiomaniku jaoks kiirendada. Siseturu infosüsteemi kaudu tehtava koostöö suhtes tuleks kehtestada tähtajad, mida liikmesriigid oleksid kohustatud tulevikus järgima. Samamoodi võiks kaarti kasutavate spetsialistide jaoks muutuda lihtsamaks ajutine liikuvus: kõik teabe esitamisega seotud nõuded, mida vastuvõttev riik praegu rakendab, muutuksid ülemääraseks, kui kogu vajalik teave oleks kas esitatud kaardil või kättesaadav kaardi väljastanud lähteriigist kiire elektroonilise infrastruktuuri kaudu.

Lähteliikmesriigi kaasamine

Praeguse süsteemi kohaselt vastutab vastuvõttev liikmesriik migreeruva spetsialisti kvalifikatsioonide kontrollimise eest. See võib põhjustada probleeme spetsialistile, kellelt võidakse nõuda erinevate dokumentide tõlgete esitamist. Samuti võib see olla ressursimahukas ülesanne vastuvõtva liikmesriigi pädevatele ametiasutustele, kes ei pruugi olla kursis sellega, kuidas teistes liikmesriikides kvalifikatsioone omandatakse. Euroopa kutsekaart, mille on väljastanud selle liikmesriigi pädev ametiasutus, kus kvalifikatsioon omandati, ja tingimusel et spetsialistil on lubatud kutsealal tegutseda, võiks protsessi lihtsustada, suurendades lähteliikmesriigi rolli varajases etapis.

Sellise kaardi väljastamisel peaks lähteliikmesriigi pädev ametiasutus kontrollima, et taotlejal on nõuetekohane kvalifikatsioon ja ta vastab muudele tingimustele, mille täitmist võidakse nõuda ajakohastatud direktiivi kohaselt, näiteks et ta on õiguspäraselt asutatud või et tema diplomid on ehtsad. Samuti säilitaks see ametiasutus dokumendid, mis on aluseks kaardi väljastamisele ning teeks need vajaduse korral kättesaadavaks vastuvõtva liikmesriigi vastavale ametiasutusele. Vastastikuse usalduse tagamiseks ei hakka kaarti väljastama ükski äriline üksus. Kui lähteliikmesriigis ei ole kutseala reguleeritud, peab see liikmesriik määrama kaardi väljastamiseks pädeva ametiasutuse (nt kontaktpunktid[10] või NARIC-keskused[11]).

Selle süsteemi kohaselt ei peaks vastuvõtva liikmesriigi ametiasutused kasutama haldusressursse selleks, et kontrollida teavet, mida lähteliikmesriik on juba kontrollinud. Kaardi kehtivuse kontrollimine võib olla piisav kinnitamaks, et kaardiomanik tohib vastuvõtvas liikmesriigis kutsealal tegutseda.

Selles osas võiks siseturu infosüsteemil olla toetav funktsioon, aidates kaasa pädevate ametiasutuste vahelisele koostööle. Selleks oleks vaja, et kõik kaarte väljastavad ja kontrollivad pädevad ametiasutused oleksid registreeritud siseturu infosüsteemis, mis võimaldaks neil üksteisega küsimuste tekkimise korral teavet vahetada. Märkimisväärne osa ELi pädevatest ametiasutustest on juba registreeritud. Ülejäänud registreerivad end eeldatavasti 2012. aasta lõpuks.

Vastuvõtva liikmesriigi kaasamine

Kui spetsialist soovib osutada teenust ajutiselt, võib kutsekaart asendada koos eelneva deklaratsiooniga esitatavaid dokumente, mida enamik liikmesriike nõuab direktiivi artikli 7 alusel. Piisaks vaid lihtsast spetsialisti kutsekaardi numbrit sisaldavast e-kirjast. Kaardiomanik võiks olla isegi vabastatud eelneva deklaratsiooni esitamise nõudest, sest kaardil sisalduv teave oleks piisav. Seda võib deklaratsiooni saatmise asemel näidata vastuvõtva liikmesriigi ametiasutustele või teenusesaajatele. Ajutine liikuvus muutuks palju lihtsamaks, samas kui vajalikud kontrollid oleksid jätkuvalt võimalikud.

Samasugust kasu võiksid saada ka need spetsialistid, kes soovivad oma kvalifikatsioonide automaatset tunnustamist ühtlustatud minimaalsete koolitusnõuete alusel. Kaart võiks tunnistada, et spetsialisti kvalifikatsioon vastab ajakohastatud direktiivist tulenevatele ühtlustatud miinimumnõuetele. Seda võiks kontrollida kaarti väljastav ametiasutus kaardi taotlemise ajal selles liikmesriigis, kus väljastati vajalikud kvalifikatsiooni tõendavad dokumendid. Vastuvõtva liikmesriigi ametiasutus ei peaks kvalifikatsioone enam kontrollima ning saaks seega väljastada tunnustamisotsuse märkimisväärselt lühema aja jooksul (nt kahe nädala jooksul praegu direktiivis lubatud kolme kuu asemel).[12]

Isegi üldsüsteemi rakendamisel, kus kvalifikatsioone kontrollitakse iga juhtumi puhul eraldi, võiks kaart lihtsustada ja kiirendada tunnustamismenetlust, sest esmase kontrolli viiks läbi kaardi väljastav ametiasutus. Selle tulemusel võiks menetlusaega lühendada praeguselt maksimaalselt neljalt kuult ühele kuule.[13]

Kutsekaart oleks kasulik ka teenusesaajatele, eelkõige läbipaistvuse tagamiseks. Kaardi esitamisega annaks spetsialist tagatise, et ta on pädev kutsealal tegutsema. Lisaks võiks luua süsteemi, mis võimaldaks tarbijatel ja tööandjatel kontrollida kaardi kehtivust (nt otseste kontaktide kaudu pädevate ametiasutustega).

Juhtrühma töö ja katse-juhtuuringud

Euroopa kutsekaart ei oleks kohustuslik. Huvitatud liikuvatel spetsialistidel peaks olema võimalus, mitte aga kohustus sellist kaarti taotleda. Komisjon on juba moodustanud kutsekaardi juhtrühma huvi väljendanud valitud osalejate jaoks. See koosneb erinevate kutsealade, pädevate ametiasutuste ja ametiühingute esindajatest. Rühm alustas tööd 2011. aasta jaanuari alguses ning esitab konkreetsed järeldused eeldatavasti käesoleva aasta oktoobris. Juhtrühm on kaalunud sellise kaardi lisaväärtust ja võimalikku õigusmõju. Lisaks uuriti olemasolevaid kutsekaardiprojekte ning samuti samalaadseid vahendeid, mis võivad olla kasulikud kodanike igapäevaelus (näiteks Euroopa juhiluba, Euroopa ravikindlustuskaart või tulevane Euroopa kutseoskuste pass). Rühm pööras suurt tähelepanu rakendamisega seotud kitsaskohtadele, sealhulgas sellise kaardi sisu ja vormi küsimusele, ning samuti uuriti parimaid viise selle usaldusväärsuse tagamiseks. Tulemused esitatakse ühtse turu foorumil, mis toimub 3. ja 4. oktoobril Poolas Krakówis.

Pidades silmas erinevaid tingimusi igal kutsealal tegutsema hakkamiseks ja tegutsemiseks, pidas juhtrühm kasulikuks koostada juhtuuringud, mis hõlmavad mitmeid valitud kutsealasid: insenerid, arstid, õed, füsioterapeudid ja giidid.

1. küsimus: Kas teil on märkusi lähteliikmesriigi ja vastuvõtva liikmesriigi pädevate asutuste vastavate rollide kohta?

2. küsimus: Kas te olete nõus, et kutsekaardi omamisega võiks kaasneda järgmine mõju sõltuvalt kaardiomaniku eesmärkidest?

a) kaardiomanik asub teise liikmesriiki ajutiselt (ajutine liikuvus):

- võimalus 1: kaarti omades ei peaks täitma deklaratsiooni, mida liikmesriigid võivad praegu direktiivi artikli 7 alusel nõuda;

- võimalus 2: deklaratsiooni esitamise kord säilitatakse, kuid kõikide kaasnevate dokumentide asemel võiks esitada kaardi;

b) kaardiomanik soovib oma kvalifikatsioonide automaatset tunnustamist: kaardi esitamine kiirendaks tunnustamismenetlust (vastuvõttev liikmesriik peaks otsuse vastu võtma kolme kuu asemel kahe nädalaga);

c) kaardiomanik soovib selliste kvalifikatsioonide tunnustamist, mille suhtes ei kohaldata automaatset tunnustamist (üldsüsteem): kaardi esitamine kiirendaks tunnustamismenetlust (vastuvõttev liikmesriik peaks otsuse vastu võtma nelja kuu asemel ühe kuuga).

Rõhu asetamine majandustegevusele: osalise juurdepääsu põhimõte

Spetsialistid võivad kogeda raskusi oma kvalifikatsioonide tunnustamisel, kui kutseala raames teostatava majandustegevuse ulatus on erinev päritoluliikmesriigis ja selles liikmesriigis, kus tegevust soovitakse alustada. Nii on näiteks lumelauainstruktori kutseala puhul, mis teatavates liikmesriikides on eraldiseisev kutseala, samas kui teistes riikides õpetavad lumelauasõitu hoopis suusainstruktorid.

Mõnikord on kutsealaga hõlmatud majandustegevuse ulatuse erinevused kahe liikmesriigi vahel nii suured, et spetsialistid peaksid läbima vastuvõtvas liikmesriigis täieliku haridus- ja koolitusprogrammi selleks, et korvata erinevusi vastavates kvalifikatsiooninõuetes, nagu see on eespool toodud näite põhjal. Seda küsimust kaaludes on Euroopa Kohus välja töötanud osalise juurdepääsu põhimõtte.[14] Kohus leidis, et liikmesriigid peavad teatavatel tingimustel lubama spetsialistil tema enda nõudmise korral tegeleda kutsealaga osaliselt. Vastavalt Euroopa Kohtu kohtupraktikale võivad asutamisvabaduse ja teenuste osutamise suhtes kehtivad proportsionaalsed piirangud teenusesaajate ja tarbijate kaitse seisukohalt olla siiski üldiselt põhjendatud, kui sellised meetmed on vajalikud ja proportsionaalsed eesmärgi saavutamiseks.

Selle põhimõtte lisamine direktiivi võimaldaks hakata spetsialistidele pakutavaid kaitsemeetmeid – näiteks tähtaegu, mille jooksul liikmesriigid peavad väljastama tunnustamisotsuse – kohaldama ka nende spetsialistide suhtes, kes vastavad osalise juurdepääsu tingimustele.

Lisaks võiks ajakohastatud direktiiviga kinnitada kriteeriumid, mille alusel kohaldataks põhimõtet kooskõlas kohtupraktikaga (kriteeriumidel põhinev lähenemisviis). Kohtu arvates saab osalise juurdepääsu põhimõtet kohaldada siis, kui majandustegevus, millega spetsialist soovib vastuvõtvas liikmesriigis tegeleda, on kõigist selles liikmesriigis vastava kutsealaga hõlmatud tegevustest objektiivselt eristatav. Üheks otsustavaks kriteeriumiks on see, kas selles liikmesriigis, kus kõnealune kutsekvalifikatsioon omandati, saaks nimetatud majandustegevusega iseseisvalt ja sõltumatult tegeleda. Näiteks ühes liikmesriigis hüdraulikale spetsialiseerunud insener, kes soovib töötada liikmesriigis, kus tema tegevusalaga tegelevad palju laiema kvalifikatsiooniga insenerid, kes tegelevad ka maanteede, kanalite ja sildadega, võib saada vastuvõtvas liikmesriigis kutsealale osalise juurdepääsu. Ta tohiks tegutseda ainult hüdraulikaga seotud valdkonnas.

Põhimõtte kohaldamisel võib ülekaalukat avalikku huvi pakkuvatel põhjustel teha erandeid, mis sobivad üldise huvi eesmärgi saavutamise tagamiseks ega lähe kaugemale sellest, mis on vajalik selle eesmärgi saavutamiseks.

3. küsimus: Kas te olete nõus, et osalise juurdepääsu põhimõtte ja selle rakendamiseks vajalike konkreetsete kriteeriumide lisamine direktiivi annaks olulise eelise? (Palun esitage konkreetsed põhjused iga põhimõttest tehtava erandi kohta.)

Ühisplatvormide muutmine

Praegu kasutatakse automaatset tunnustamist ainult piiratud arvu kutsealade puhul. Paljud üldsüsteemi alla kuuluvad kutsealad püüdlevad samalaadse mehhanismi poole, mis hõlbustaks nende alade esindajate liikuvust. Direktiivi artikkel 15 sisaldab võimalust võtta vastu ühisplatvorme. Nende platvormide eesmärk oleks muuta korvamismeetmed (test või kohanemisaeg) ülemääraseks. Tegemist ei ole kvalifikatsioonide automaatse tunnustamise vahendiga. Seepärast ei ole siiani välja töötatud ühtegi korvamismeetmeid käsitlevat ühisplatvormi ning ollakse üksmeelel, et puudub alus, millele rajada edasine edu. Ühisplatvormide praegune idee on läbi kukkunud. Tulevikus peaks see olema üldisem, et automaatset tunnustamist edendada.

Komisjon soovib reageerida vajadusele lihtsama liikuvuse järele, võimaldades ladusamat tunnustamist. Ühisplatvorme käsitlevas uues lähenemisviisis võiks seda eesmärki arvesse võtta. Kõnealused platvormid võiksid toimida paljuski sarnaselt arstide, hambaarstide, õdede, ämmaemandate, proviisorite, veterinaararstide ja arhitektide kutsealade automaatse tunnustamise süsteemiga, kuid ilma et osalema peaksid kõik liikmesriigid või isegi praegu artikliga 15 ette nähtud arv liikmesriike. Selleks et parandada ühisplatvormide loomise võimalusi, võiks künnise langetada praeguselt kahelt kolmandikult ühele kolmandikule kõikidest liikmesriikidest (st üheksa 27st). Samuti väljendataks sõnaselgelt, et kõik mitteosalevad liikmesriigid võivad ühisplatvormiga hiljem liituda.

Iga uus platvorm peab läbima siseturutesti. See tagaks, et kokkulepitud tingimused on proportsionaalsed ja et ühisplatvorm ei sisalda üleliigseid üksikasju ega muutu seega takistuseks selliste mitteosalevatest liikmesriikidest pärit spetsialistide liikuvusele, kes soovivad kasutada oma õigust vabale liikumisele ühtsel turul. Siseturutesti võiksid läbi viia huvitatud kutseühingud ning see test võib eelkõige aidata selgitada, kas töökogemuse olemasolu aitaks mitteosalevast liikmesriigist pärit spetsialistil alustada tegevust kutsealal ühes osalevas riigis.

Ühisplatvorme peaksid lisaks kutseorganisatsioonidele teises järgus toetama ka vähemalt üheksa liikmesriiki. Kutseühingute ettepaneku põhjal ja piisava arvu liikmesriikide vajalikul toetusel saaks komisjon lõpuks delegeeritud õigusaktiga kiita heaks ühisplatvormi, mille raamistiku võiks sätestada ajakohastatud direktiivis. Üheks näiteks ühisplatvormide valdkonnas käimasoleva töö kohta on suusainstruktorite ühisplatvorm.

4. küsimus: Kas te toetate ühisplatvormi moodustamise tingimuseks oleva künnise langetamist praeguselt kahelt kolmandikult ühele kolmandikule liikmesriikidest (st üheksa liikmesriiki 27st)? Kas te nõustute sellega, et siseturutestiga tuleks (proportsionaalsuse põhimõttele tuginedes) tagada, et ühisplatvorm ei kujutaks endast takistust mitteosalevatest liikmesriikidest pärit teenuseosutajatele? (Palun esitage konkreetsed poolt- ja vastuargumendid selle lähenemisviisi kohta.)

Kutsekvalifikatsioonid reguleeritud kutsealadel

Ühtse turu aktis nähakse ette kutsekvalifikatsioonidega seotud tegevuspiirangute põhjalik analüüs. Lisaks kutsutakse üles läbi vaatama reguleeritud kutsealade valdkondi. Praegu reguleerivad 27 liikmesriiki kutsekvalifikatsioonide alusel umbes 4700 kutseala. Need kutsealad võib liigitada umbes 800 erinevasse kategooriasse. Kutsekvalifikatsioonide direktiiviga on praegu ette nähtud vastastikuse tunnustamise mehhanism, mis toimib üldiselt neist enamiku puhul. Kuid liikmesriigid võivad teatavale kutsealale pääsemiseks määrata kindlaks kutsekvalifikatsioonile esitatavad nõuded, mis on sobiv vahend riikliku poliitika eesmärkide saavutamiseks seoses asjaomase majandustegevusega, näiteks julgeoleku või ohutuse tagamisel. Teatavatel juhtudel võivad kutsekvalifikatsioonile esitatavad nõuded riikliku poliitika eesmärkide saavutamiseks olla siiski ebaproportsionaalsed või tarbetud ning piirata ELi kodanike liikumisvabadust. Tõepoolsest võib esineda juhtumeid, kus ELi kodanik, kes juba tegeleb majandustegevusega oma päritoluliikmesriigis, seisab vastuvõtvas liikmesriigis silmitsi põhjendamatu ja ebaproportsionaalse kvalifikatsiooninõudega sellisel tasandil või viisil, et ta ei suudaks seda probleemi lahendada testiga või kohanemisajaga (nn korvamismeetmed), nagu on ette nähtud kutsekvalifikatsioonide direktiivis. Tal ei oleks isegi võimalik taotleda osalist juurdepääsu tulenevalt kohtupraktikast (vt ka punkt 2.2 lisateave osalise juurdepääsu kohta). Sel kodanikul ei oleks seega muud võimalust, kui läbida selles vastuvõtvas liikmesriigis kogu vajalik koolitus riikliku kvalifikatsiooni saamiseks.

5. küsimus: Kas te teate mõnda reguleeritud kutseala, mille puhul ELi kodanik võib sellisesse olukorda sattuda? Palun kirjeldage kutseala, kvalifikatsioone ja seda, millistel põhjustel ei oleks see põhjendatud.

SAAVUTATULE TUGINEMINE

Juurdepääs teabele ja e-valitsusele

Teises liikmesriigis töötada soovivad spetsialistid peavad teadma ja mõistma nende suhtes kohaldatavaid eeskirju. Direktiivi hindamise, nimelt 2011. aasta alguses läbi viidud avaliku konsultatsiooni käigus selgus, et see on paljude sidusrühmade jaoks suur probleem. Eelkõige on küsimustele vastanud isikud teada andnud, et piisavalt selge ei ole see, milline ametiasutus vastutab nende kutsekvalifikatsioonide tunnustamise eest ja milliseid dokumente tuleb esitada. Ebapiisav teave selle kohta, mida ja millisele ametiasutusele esitada, teeb sageli võimatuks saada vastuvõtvalt liikmesriigilt kiire otsus.

Sellega on seotud küsimus, mis käsitleb spetsialistide võimalust kasutada kutsekvalifikatsiooni tunnustamise taotluse täitmiseks tõhusamat ja mugavamat viisi ning saada tunnustamisotsus e-valitsuse veebisaitide kaudu.

Ajakohastatud direktiivis võiks ette näha, et iga liikmesriik loob keskse veebipõhise juurdepääsupunkti, mis sisaldab kogu teavet pädevate asutuste ja kutsekvalifikatsioonide tunnustamisel täitmist vajavate dokumendinõuete kohta ning mis on mõeldud kõikide spetsialistide jaoks, olenemata nende kutsealast või piirkonnast, kus nad kavatsevad sel kutsealal tegutseda. See lahendaks esimese probleemi. Kui eelnevalt on täpselt teada, millised dokumendid tuleb esitada, suurendab see spetsialistide jaoks läbipaistvust ning aitab vältida olukordi, kus pädevad ametiasutused hoiduvad ametliku otsuse tegemisest, põhjendades seda sellega, et migreeruv spetsialist ei ole esitanud kõiki dokumente (vt direktiivi artikli 51 lõige 2).

Kesksete juurdepääsupunktide loomise järel võiks teise probleemi lahendamiseks olla järgmine samm pakkuda spetsialistidele võimalust täita kõik kvalifikatsiooni tunnustamisega seotud menetlused internetis.

Kuidas võiksid need lahendused aidata kahte probleemi reaalselt lahendada? Esimene võimalus oleks tugineda direktiivi artiklis 57 ette nähtud riiklikele kontaktpunktidele, mis juba teavitavad ja abistavad oma kutsekvalifikatsioonide tunnustamist soovivaid spetsialiste. Praegu seisneb nende ülesanne peamiselt pigem kirja või telefoni teel nõuandmises kui ennetavas tegevuses, mille eesmärk oleks tagada kutsealasest liikuvusest huvitatud ELi kodanikele juurdepääs teabele nõutavate dokumentide ja pädeva ametiasutuse kohta. Tulevikus võiksid riiklikud kontaktpunktid toimida ka keskse juurdepääsupunktina teabe saamiseks ja koos pädevate asutustega korraldada selliste e-valitsuse rakenduste toimimist, mis võimaldavad kõikide formaalsuste täitmist internetis.

Teine võimalus oleks tugineda teenuste direktiivi[15] alusel loodud ühtsetele kontaktpunktidele. Neist peaks saama täielikult toimivad e-valitsuse portaalid, mis võimaldavad teenuseosutajatel saada internetist lihtsalt kogu asjakohast teavet, mis on seotud nende tegevusega (eeskirjad, menetlused, tähtajad). Lisaks pakuvad ühtsed kontaktpunktid teenuseosutajatele võimalust täita elektrooniliselt kõik haldusmenetlused, mis on vajalikud teenuse osutamise alustamiseks ja teenuse osutamiseks, sealhulgas kvalifikatsioonide tunnustamise menetlused, ning see on keskse tähtsusega, et lühendada menetlusi ja vähendada haldusformaalsustega seotud koormust. Praegu on ühtsed kontaktpunktid avatud teenuste direktiiviga hõlmatud teenuseosutajatele (sealhulgas nende lähetatud töötajatele ja füüsilisest isikust ettevõtjatele),[16] kuid nende sihtrühma võiks laiendada, kui liikmesriigid peavad asjakohaseks hõlmata kõik kutsealad ja mitte ainult teenuste direktiivi kohaldamisalasse kuuluvad kutsealad. Samamoodi võiksid liikmesriigid tugineda seoses ühtsete kontaktpunktidega saadud kogemusele, arendades edasi internetirakendusi, mis lihtsustaksid ja kiirendaksid kvalifikatsioonide tunnustamise menetlusi kõikide spetsialistide jaoks, järgides samas ELi andmekaitsealaseid õigusnorme, nimelt direktiivi 95/46/EÜ[17].

Lisaks, sünergia loomiseks oleks oluline tagada tihe koostöö liikmesriikide e-valitsuse rakenduste ja portaali „Teie Euroopa”[18] vahel, mis valmistub saama ühtseks kontaktpunktiks, et pakkuda kasulikku teavet ELi õiguste ja nende rakendamisel esinevate probleemide kohta.

6. küsimus: Kas te pooldaksite liikmesriikidele sellise kohustuse kehtestamist, mille kohaselt nad peaksid tagama, et teave pädevate ametiasutuste ja kutsekvalifikatsioonide tunnustamiseks vajalike dokumentide kohta on igas liikmesriigis keskse veebipõhise juurdepääsupunkti kaudu kättesaadav? Kas te pooldate kohustust võimaldada kõikidel spetsialistidel täita tunnustamismenetlused internetis? (Palun esitage konkreetsed poolt- ja vastuargumendid selle lähenemisviisi kohta.)

Ajutine liikuvus

2005. aastal kehtestati uus kord eemärgiga hõlbustada teenuste ajutist osutamist. Selle uue korra kohaselt ei pea spetsialist, kes soovib teenuseid osutada ajutiselt, säilitades samas oma tegevuskoha päritoluliikmesriigis, läbima vastuvõtvas liikmesriigis ühtegi formaalset tunnustamismenetlust. Liikmesriik võib nõuda, et vajaduse korral saadetakse pädevale ametiasutusele ainult eelnev deklaratsioon koos sellega kaasnevate mitmesuguste dokumentidega. Väga paljud liikmesriigid kasutavad seda võimalust laialt.

Suuri probleeme on olukordadega, kus spetsialist asub ajutiselt kutseala mittereguleerivast liikmesriigist sellisesse liikmesriiki, kus kutseala on reguleeritud. Sellisel juhul saavad uut korda kasutada ainult need, kes suudavad tõendada kaheaastast töökogemust või esitada tõendid, et nad on omandanud reguleeritud hariduse ja läbinud reguleeritud koolituse. Mõned sidusrühmad nõuavad tarbijale suuremat valikut, mida võiks saavutada lihtsama korra kohaldamisala laiendamisega. Teised kardavad kuritarvitamist, näiteks soodsama õigusliku seisundi otsimist ( forum shopping ). Ajakohastamisega tuleks saavutada õige tasakaal nimetatud õigustatud seisukohtade vahel.

Reisivad tarbijad

Üldiselt järgitakse kahe aasta reeglit (direktiivi artikli 5 lõige 1), sest see kaitseb tarbijaid liikmesriigis, kus kutseala on reguleeritud. Kuid see reegel võib osutuda ebaproportsionaalseks, kui tarbijaid reisivad oma päritoluriigist teise liikmesriiki ning kui sellised tarbijad ei kasuta vastuvõtva liikmesriigi spetsialisti, vaid oma päritoluriigi spetsialisti. Näiteks võtab turistirühm kaasa oma päritoluriigi giidi. Sellisel juhul ei ole asjaomasel spetsialistil mingit seost vastuvõtva liikmesriigi kohalike tarbijatega. Sellest tulenevalt ei pruugi eelneva deklaratsiooni esitamine ja varasema kaheaastase töökogemuse nõudmine olla põhjendatud tarbijakaitsest tulenevatel põhjustel. Tarbija valiku austamine peaks olema ülimuslik nn forum shopping’ u e soodsama õigusliku seisundi otsimise hirmu ees, mis ei tundu sellistes olukordades olevat põhjendatud.[19] Seega tundub eelneva deklaratsiooni esitamise nõue ebavajalik. Tarbija valikut piiratakse ainult siis, kui rahva tervise või ohutusega seotud riskid juba õigustavad kvalifikatsiooni eelnevat kontrollimist (nagu on sätestatud kehtiva direktiivi artikli 7 lõikes 4).

7. küsimus: Kas te nõustute, et tuleks kaotada kaheaastase töökogemuse nõue spetsialisti puhul, kes tuleb kutseala mittereguleerivast liikmesriigist, kui on tegemist reisivate tarbijatega, kes ei kasuta kohalikku spetsialisti vastuvõtvast liikmesriigist? Kas vastuvõtval liikmesriigil peaks ikkagi olema õigus nõuda sel juhul eelneva deklaratsiooni esitamist? (Palun esitage konkreetsed poolt- ja vastuargumendid selle lähenemisviisi kohta.)

Nn reguleeritud hariduse ja koolituse küsimus

Kaheaastase töökogemuse nõudest on vabastatud ka spetsialistid, kes on omandanud nn reguleeritud hariduse. Direktiivis määratletakse mõiste „reguleeritud haridus” üsna piiravalt kui haridus, mis hõlmab antud kutsealal tegutsemisele suunatud koolitust, viidates samas direktiivi III lisas nimetatud erijuhtudele.

Hariduse valdkond siiski areneb ning direktiiv peab suutma nende muutustega sammu pidada. Selleks et edendada tööalast konkurentsivõimet elukestva õppe vaatenurgast, on haridus- ja koolituspoliitika eesmärk üha enam arendada lisaks konkreetsetele tööga seotud oskustele (tehnilised oskused) ka üldiseid ülekantavaid oskusi (nt kommunikatsioon, juhtimine). Sellega seoses ei pruugi olla põhjendatud piirata reguleeritud hariduse ja koolituse mõistet konkreetsel kutsealal tegutsemisega seotud oskustega (vt direktiivi artikli 3 lõike 1 punkt e). Reguleeritud hariduse mõistet võiks laiendada, et hõlmata kogu haridus ja kõik koolitused, mida liikmesriik tunnustab ja mis on kutseala seisukohalt olulised. Koolitusasutused võiksid Europassi diplomilisa[20] ja Europassi sertifikaadilisa[21] kasutada teabe edastamiseks asjaomaste programmide sisu ja eesmärkide kohta. Reguleeritud hariduse ja koolituse läbivaadatud mõiste aitaks sobivat haridust omavatel spetsialistidel rohkem kasutada ajutise liikuvuse suhtes kohaldatavat leebemat korda. Samal ajal oleks liikmesriikidel ajakohastatud direktiivi alusel jätkuvalt õigus nõuda iga-aastast eelnevat deklaratsiooni (välja arvatud juhul, kui kutsekaart muudab selle mõttetuks).

8. küsimus: Kas olete nõus, et mõiste „reguleeritud haridus ja koolitus” võiks hõlmata kõiki liikmesriigi tunnustatud koolitusi, mis on kutseala seisukohalt olulised, ja mitte ainult koolitust, mis on seotud konkreetsel kutsealal tegutsemisega? (Palun esitage konkreetsed poolt- ja vastuargumendid selle lähenemisviisi kohta.)

Üldsüsteemi avamine

Kvalifikatsiooni tasemed

Direktiivi artiklis 11 sätestatakse viis kvalifikatsiooni taset, mis põhinevad koolituse liigil ja kestusel. Kui spetsialist taotleb oma kvalifikatsiooni tunnustamist seoses üldsüsteemi kuuluva kutsealaga, peab pädev ametiasutus kasutama neid tasemeid, et teha kindlaks, kas taotleja suhtes saab direktiivi kohaldada. Kui spetsialisti kvalifikatsioon ja vastuvõtvas liikmesriigis nõutav kvalifikatsioon erinevad teineteisest kahe või enama taseme võrra, siis sel juhul direktiivi kohaldada ei saa.

Artiklis 11 määratletud tasemed võivad kattuda õpitulemustel põhineva Euroopa kvalifikatsiooniraamistiku kaheksa tasandiga, kui see raamistik 2012. aastal rakendatakse[22]. Mõlema kvalifikatsioonisüsteemi üheaegne olemasolu tekitab segadust pädevatele asutustele ja teistele sidusrühmadele. Siseturu ja teenuste peadirektoraadi tellitud uuringu käigus hinnatakse praegu ka nendest erinevatest klassifitseerimissüsteemidest tulenevat kasu ja neis sisalduvaid piiranguid tunnustamise seisukohast. Uuringu tulemused avaldatakse sügisel.

Üks võimalus edasi minna oleks vältida igasugust kutsealade klassifitseerimist, mis jätab teatavad spetsialistid direktiivi kohaldamisalast välja. Võimalik lahendus oleks jätta välja artiklis 11 (samuti artikliga 11 seotud II lisas) sätestatud kvalifikatsiooni tasemed. See tähendaks, et pädevad ametiasutused ei määraks enam taotleja kõlblikkust kindlaks eelnevalt määratletud kvalifikatsioonide alusel, vaid keskenduksid koolituses esinevate märkimisväärsete erinevuste kindlakstegemisele, eesmärgiga otsustada, kas korvamismeetmed on vajalikud. Sellest tulenevalt ei saaks pädevad ametiasutused enam tunnustamisest keelduda kvalifikatsiooni tasemetes esinevate erinevuste tõttu, näiteks ülikoolidiplomi ja keskkooli lõputunnistuse vaheliste erinevuste tõttu. Samuti ei saaks nad spetsialiste kvalifikatsioonide tunnustamisest kõrvale jätta liikmesriigi tõendatud töökogemuse alusel (nagu praegu on ette nähtud direktiivi artikli 11 punktis a). Selliste kvalifikatsioonide väljajätmine annaks ka liikmesriikidele suurema otsustusõiguse.

9. küsimus: Kas toetate artiklis 11 (sealhulgas II lisas) sätestatud klassifikatsiooni väljajätmist? (Palun esitage konkreetsed poolt- ja vastuargumendid selle lähenemisviisi kohta.)

Korvamismeetmed

Artikli 11 väljajätmisega võib kaasneda oht, et korvamismeetmeid hakatakse kasutama veelgi rohkem. Kui artikkel 11 välja jäetakse, võiks ühe võimalusena kaaluda korvamismeetmete süsteemi ülevaatamist ja ümberkujundamist neljas punktis.

1) Direktiivi artikli 14 lõikes 1 määratletakse tingimused, mille kohaselt võib vastuvõttev liikmesriik korvamismeetmeid kohaldada. Üks neist tingimustest on seotud koolituse kestusega. Praegu õigustab korvamismeetmete kohaldamist see, kui erinevus koolituse kestuses on vähemalt üks aasta. On küsitav, kas direktiivi artikli 14 lõike 1 punkt a on veel põhjendatud.

2) Direktiivi artikli 13 lõikes 2 nõutakse, et spetsialistidel oleks vähemalt kaheaastane töökogemus, kui nende kutseala ei ole nende päritoluliikmesriigis reguleeritud. Kui spetsialistid sellele tingimusele ei vasta, ei saa nad praegu üldsüsteemi kasutada. Puudub põhjus, miks väiksema töökogemusega spetsialistid tuleks süsteemi kohaldamisalast välja jätta. Vastuvõttev liikmesriik peaks igal juhul hindama nende olemasolevat kvalifikatsiooni, sealhulgas nende töökogemust. Kui kvalifikatsioon erineb märkimisväärselt vastuvõtvas liikmesriigis kohaldatavatest nõuetest, saaks see liikmesriik kohaldada asjakohaseid korvamismeetmeid. Sel juhul jäetaks direktiivi artikli 13 lõige 2 välja.

3) Komisjon on saanud kodanikelt väga palju kaebusi pädevate ametiasutuste vastu, kes kohaldavad ebaproportsionaalseid korvamismeetmeid. Kui ajakohastatud direktiiv ei sisaldaks enam klassifitseerimist, võiks ajakohastatud direktiivi lisada uue kaitsemeetme, et kaitsta ELi kodanikke omavoliliste korvamismeetmete eest. Kui vastuvõtva liikmesriigi pädev ametiasutus kohaldab taotleja suhtes korvamismeedet, peaks ta sõnaselgelt põhjendama oma otsuses järgmist:

a) olulisi erinevusi taotleja koolituse ja vastuvõtvas liikmesriigis nõutava koolituse vahel (eelkõige millised vastuvõtvas liikmesriigis nõutavad koolituse elemendid on taotleja koolitusega ebapiisavalt hõlmatud ja miks neid erinevusi peetakse olulisteks);

b) miks need olulised erinevused ei võimalda spetsialistil vastuvõtvas liikmesriigis oma kutsealal tegutseda.

4) Lisaks võiks korvamismeetmete rakendamise hõlbustamiseks muuta kohustuslikuks direktiivi kohaste siseriiklike haldustavade alase toimimisjuhendi olulised sätted[23] (näiteks nõue, et pädevad ametiasutused korraldaksid sobivusteste vähemalt kaks korda aastas). Toimimisjuhendi muud osad ei peaks siiski kohustuslikuks muutuma.

10. küsimus: Kui direktiivi artikkel 11 jäetakse välja, siis kas ajakohastatud direktiivi tuleks lisada eespool kirjeldatud neli punkti? Kui te ei poolda kõigi nelja punkti kohaldamist, siis kas mõni neist oleks teile vastuvõetav? (Palun esitage konkreetsed poolt- ja vastuargumendid iga punkti kohta.)

Osaliselt kvalifitseeritud spetsialistid

Direktiiviga hõlbustatakse täielikult kvalifitseeritud spetsialistide liikuvust. Praegu ei kohaldata direktiivi isikute suhtes, kes on õpingud lõpetanud, kuid ei ole veel täielikult kvalifitseeritud, et oma kutsealal iseseisvalt tegutseda. Kuid üha rohkem inimesi soovivad saada kasu siseturust – ja neil peaks olema see võimalus – ning läbida välismaal tasustatud ja juhendatav praktika. Euroopa Kohus selgitas Morgenbesseri kohtuasjas[24], et selliste juhtumite suhtes kohaldatakse aluslepingu sätteid vaba liikumise kohta ning et liikmesriigid ei tohi põhimõtteliselt takistada inimestel tegutseda järelevalve all kutsealal tasu eest, kui need riigid pakuvad sellist võimalust oma kodanikele. Liikmesriigid peavad võrdlema taotleja kvalifikatsioone riigisiseselt nõutud kvalifikatsioonidega eesmärgiga hinnata, kas juhul, kui need kvalifikatsioonid ei ole identsed, on nad ehk samaväärsed.

Kooskõlas Morgenbesseri kohtuasjaga võiks ajakohastatud direktiiviga näha ette kaks põhimõtet. Direktiivi menetluslikke kaitsemeetmeid võiks hakata kohaldama ka nende akadeemilise koolituse lõpetanute suhtes, kes soovivad omandada kutsealal hüvitatud ja juhendatud praktilise kogemuse välismaal, tingimusel et juhendatud praktikat pakutakse vastuvõtva riigi kodanikele. See puudutab eelkõige tähtaegu, mille jooksul pädevad ametiasutused peavad vastu võtma otsuse, kuid samuti kohustust anda teada taotluse kättesaamisest teatava ajavahemiku jooksul ja teavitada taotlejat kõikidest tema toimikust puuduvatest dokumentidest. Samas võiks direktiivis sõnaselgelt selgitada, et päritoluriik ei saa põhimõtteliselt keelduda tunnustamast praktikat ainuüksi sellepärast, et praktika toimus välismaal. Direktiivi menetluslikke kaitsemeetmeid võiks ka selles kontekstis kohaldada.

11. küsimus: Kas toetate seda, et direktiivist saaksid kasu ka need akadeemilise koolituse lõpetanud, kes soovivad omandada kutsealal hüvitatud ja juhendatud praktilise kogemuse välismaal? (Palun esitage konkreetsed poolt- ja vastuargumendid selle lähenemisviisi kohta.)

Siseturu infosüsteemi potentsiaali kasutamine

Siseturu infosüsteemi kohustuslik kasutamine kõikide kutsealade puhul

Liikmesriikidevaheline koostöö siseturu infosüsteemi kaudu on juba igapäevane. Kuid pädevad ametiasutused ei ole kohustatud seda kasutama nende spetsialistide puhul, kelle tegevusvaldkond on teenuste direktiivi kohaldamisalast välja arvatud. 2010. aastal pädevatelt ametiasutustelt kogemusi käsitlevates aruannetes saadud tagasiside ja avalik konsultatsioon näitasid suurt toetust süsteemi kohustuslikus korras kasutamisele ka nende kutsealade puhul, mis ei ole teenuste direktiiviga hõlmatud. Direktiivi ajakohastamisel on üheks võimaluseks tagada see, et kõik pädevad ametiasutused vastavad siseturu infosüsteemi kaudu teiste liikmesriikide vastavate asutuste järelepärimistele.[25]

Tervishoiu valdkonna kutsealade hoiatusmehhanism

Veelgi olulisem on see, et sisse võiks viia ennetavama koostöö: teenuste direktiiviga hõlmatud kutsealade puhul on juba olemas hoiatusmehhanism, mis võimaldab pädevatel ametiasutustel teavitada üksteist teatavatel tingimustel kõikidest teenindavatest tegevusaladest, mis võivad põhjustada tõsist kahju inimeste tervisele või ohutusele või siis keskkonnale. Sellest tulenevalt kohaldatakse seda hoiatusmehhanismi käsitööliste tegevus suhtes, kuid mitte nende tervishoiutöötajate tegevuse suhtes, kes jäävad teenuste direktiivi kohaldamisalast välja.

Milline lahendus oleks tervishoiutöötajate puhul kõige sobivam? Esimene võimalus oleks kohaldada tervishoiutöötajate suhtes sama hoiatusmehhanismi, mida kohaldatakse teenuste direktiiviga hõlmatud kutsealade suhtes: hoiatusi edastataks sel juhul vaid siis, kui on olemas selged tõendid, et tervishoiutöötaja migreerub teise liikmesriiki, kuigi tema suhtes on kohaldatud karistusi, mis takistavad tal tegutseda oma kutsealal päritoluliikmesriigis. Hoiatused edastataks vaid konkreetsetele liikmesriikidele, kus ohu või kahju tekkimise tõenäosus on piisav, mis tähendab, et kaaluda tuleb kõiki tegureid, mis võivad anda alust arvata, et spetsialist kavatseb tõenäoliselt teistes liikmesriikides tegevust alustada. Teine võimalus , mis kaitseks patsiente paremini, oleks kehtestada kohustus saata kõikidele liikmesriikidele, kui migreeruv tervishoiutöötaja on kaotanud õiguse tegutseda oma kutsealal liikmesriigis kehtestatud karistuste tõttu. Kõik sellega seoses võetud meetmed peaksid olema kooskõlas põhiõiguste hartaga, eelkõige tuleks järgida andmekaitsealaseid eeskirju ja tagada õigus tõhusale õiguskaitsevahendile.

12. küsimus: Millist võimalust neist kahest eelistate teie tervishoiutöötajate hoiatusmehhanismi sisseviimiseks siseturu infosüsteemi?

Võimalus 1: Teenuste direktiivi kohaselt ette nähtud hoiatusmehhanismi laiendatakse kõikide spetsialistide suhtes, sealhulgas tervishoiutöötajate suhtes. Hoiatuse väljastav liikmesriik otsustaks, millistele teistele liikmesriikidele hoiatus edastatakse.

Võimalus 2: Liikmesriikidele kehtestatakse laiem ja karmim hoiatamiskohustus, et nad hoiataksid viivitamatult kõiki teisi liikmesriike sellest, kui tervishoiutöötajal ei ole enam lubatud tegutseda oma kutsealal distsiplinaarkaristuse tõttu. Hoiatuse väljastav liikmesriik oleks kohustatud edastama kõik hoiatused kõikidele teistele liikmesriikidele.

Keelenõuded

Direktiivi artikli 53 kohaselt peavad spetsialistid oskama vastuvõtvas liikmesriigis oma kutsealal tegutsemiseks vajalikke keeli. Seoses sellega peavad liikmesriigid võtma nõuetekohaselt arvesse proportsionaalsuse põhimõtet, mis välistab süstemaatilised keeletestid. Kutsealasest liikuvusest huvitatud ELi kodanike keeleoskuse testimine iga juhtumi puhul eraldi võib olla seaduslik viis tagada tarbijate ja patsientide huvide kaitse. Kui süstemaatilisi keeleteste kohaldatakse ebaproportsionaalselt, võivad need muutuda ebaõiglaseks vahendiks, mis takistab välismaistel spetsialistidel kasutada oma õigust tegeleda kutsetegevusega. Tööandjal lasub peamine kohustus tagada, et kõik kutsealal tegutsemiseks vajalikud keeleoskused on omandatud.

Mõnes liikmesriigis on käimas avalik arutelu tervishoiutöötajate keelenõuete üle. Tervishoiutöötajate keeleoskuse küsimus muutub üha tähtsamaks, sest selliste töötajate ränne suureneb ning see küsimus on eriti terav tervishoiutöötajate puhul, kes saavad kasutada automaatset tunnustamist ja puutuvad patsientidega vahetult kokku. Kas nad peaksid läbima keeletestid? Kui jah, siis millal?

- Üks võimalus oleks muuta selgemaks toimimisjuhend,[26] mida oleks võimalik tulevikus lihtsam kohandada.

- Teine võimalus oleks kehtestada direktiivis nõue, mida kohaldatakse konkreetselt nende tervishoiutöötajate suhtes, kes puutuvad patsientidega vahetult kokku. See säte võimaldaks vajalike keeleoskuste ühekordset kontrollimist enne seda, kui tervishoiutöötaja puutub patsientidega esmakordselt vahetult kokku.

13. küsimus: Millist neist kahest eespool kirjeldatud võimalusest teie eelistaksite?

Võimalus 1: Selgitada toimimisjuhendis olemasolevaid eeskirju.

Võimalus 2: Muuta direktiivi patsientidega vahetult kokku puutuvate ja automaatset tunnustamist kasutavate tervishoiutöötajate osas.

AUTOMAATSE TUNNUSTAMISE AJAKOHASTAMINE

Kolmest etapist koosnev lähenemisviis ajakohastamisele

Kutsekvalifikatsioonide direktiivis nähakse ette ühtlustatud miinimumtingimused arstide, hambaarstide, üldõdede, ämmaemandate, proviisorite, veterinaararstide ja arhitektide koolitamiseks. Need minimaalsete koolitusnõuete on mitmeid aastaid olnud automaatse tunnustamise aluseks. Nende kutsealade automaatse tunnustamise süsteemi peetakse üldiselt edukaks. Mõned koolitustingimused on siiski enam kui 30 aastat vanad ning paljud sidusrühmad nõuavad direktiivi ajakohastamist. Ajakohastatud direktiivis tuleks kõigepealt säilitada automaatse tunnustamine peamised põhimõtted ja näha ette paindlik mehhanism konkreetsete koolitusnõuete ajakohastamiseks. Seda mehhanismi võiks seejärel kasutada käimasolevate haridusreformide järkjärguliseks sidumiseks automaatse tunnustamise korraga. Samas tuleb ajakohastamisel arvesse võtta pidevat teaduse ja tehnika arengut. Seepärast võiks ajakohastamine toimuda kolmes etapis.

Esimeses etapis võiks muuta direktiivi, et selgitada ja kohandada koolitusnõuete aluseid, näiteks selgitada minimaalseid õppeaegu ja tugevdada meetmeid, millega tagatakse spetsialistide pakutavate teenuste kvaliteet. Lisaks tuleb muuta institutsionaalset raamistikku, et asendada praegune komiteemenetluse süsteem kas rakendusaktide või delegeeritud õigusaktidega[27] kooskõlas Euroopa Liidu toimimise lepinguga. Ideaalis otsustaksid nõukogu ja Euroopa Parlament nende muudatuste üle, tuginedes komisjoni ettepanekule, mis esitatakse enne 2011. aasta lõppu. 13. aprilli ühtse turu aktis nähakse ette, et selle etapi kohta tuleks poliitiline kokkulepe saavutada 2012. aasta lõpuks.

Teises etapis kasutatakse äsja kehtestatud rakendusaktide või delegeeritud õigusaktide raamistikku, et ajakohastada olemasolevad koolitusteemad kõikide asjaomaste kutsealade puhul, kuid ühtlasi selleks, et töötada vajaduse korral välja pädevuste kogum. (Seoses sellega tuleks märkida, et komisjonil on juba õigus tegutseda kehtiva komiteemenetluse alusel.) Nendes valdkondades muudatuste sisseviimiseks on vaja algusest peale kaasata pädevad ametiasutused, mis on juba alustanud võrgustike loomist eesmärgiga koguda ekspertteadmisi ning mis aitasid komisjoni edukalt praegu kehtiva direktiivi hindamisel 2010. aastal. Teine etapp algaks 2013. aastal ja jõuaks lõpule 2014. aastal.

Kolmandas etapis võiks minimaalsete koolitusnõuete ühtlustamist vajaduse korral veelgi tõhustada, näiteks hakates kõikides liikmesriikides kasutama koolitustundide süsteemi asemel Euroopa ainepunktide kogumise ja ülekandmise süsteemi (ECTS)[28], eesmärgiga hõlbustada tulevikus automaatset tunnustamist. Haridusreformide mõju käsitleva poolelioleva välisuuringu[29] raames hinnatakse ECTS-punktide kasutamise võimalikku kasu selles valdkonnas. Uuringu tulemustest sõltuvalt võib kehtestada mehhanismi eesmärgiga selgitada, mitmele ECTS-punktile vastab ajakohastatud direktiivis täpsustatud minimaalne õpiaeg. Selleks on aga vaja täiendavaid jõupingutusi ning ülikoolide ja spetsialistide osalemist. Esimesed hindamised võiksid alata 2014. aastal.

14. küsimus: Kas toetate kolmeetapilise lähenemisviisi kasutamist direktiivis sätestatud minimaalsete koolitusnõuete suhtes, kusjuures need kolm etappi oleksid järgmised:

- esimeses etapis vaadatakse üle aluspõhimõtted, nimelt minimaalsed õppeajad, ja valmistatakse ette institutsionaalne raamistik direktiivi ajakohastamise raames aastatel 2011–2012 sisseviidavateks täiendavateks kohandusteks;

- teises etapis (2013–2014) tuginetakse läbivaadatud aluspõhimõtetele, sealhulgas vaadatakse vajaduse korral läbi koolitusteemad ja alustatakse tööd pädevuste lisamisel, kasutades selleks uut institutsionaalset raamistikku; ning

- kolmandas etapis (pärast 2014. aastat) käsitletakse ECTS arvestuspunktide küsimust uue institutsionaalse raamistiku abil?

Automaatse tunnustamise suhtes usalduse suurendamine

Paljud pädevad ametiasutuse nõudsid oma kogemusi käsitlevates aruannetes automaatse tunnustamise süsteemi tugevdamist. Mõned neist väidavad, et direktiivis on vaja rohkem ühtlustada minimaalseid õppeaegu, näiteks kehtestades koolitustundide arvu või selgitades, kas kasutada tuleks nii aastaid kui ka koolitustunde. Teine võimalus oleks kaaluda, milline organ või asutus võiks riiklikul tasandil võtta suurema vastutuse eesmärgiga tagada, et konkreetse kutsenimetuse saamiseks vajaliku koolituse sisu vastaks alati direktiivis sätestatud nõuetele.

Spetsialistide staatuse selgitamine

Kutsekvalifikatsioonide direktiivis nähakse ette ühtlustatud miinimumtingimused arstide, hambaarstide, üldõdede, ämmaemandate, proviisorite, veterinaararstide ja arhitektide koolitamiseks. Need minimaalsed koolitusnõuded on praegu ainus alus nimetatud spetsialistide kvalifikatsioonide automaatsel tunnustamisel. Minimaalsete koolitusnõuete täitmist tõendavatest diplomitest piisab, et nende omanik võiks alustada tegevust oma kutsealal mõnes muus liikmesriigis peale selle liikmesriigi, kus kvalifikatsioon omandati. Siiski võib esineda olukordi, kus diplomiomanik kaotab õiguse tegutseda oma kutsealal, milleks vajaliku kvalifikatsiooni ta oma päritoluliikmesriigis omandas (näiteks sellepärast, et ta ei järginud pidevat kutsealast arengut käsitlevaid siseriiklikke nõudeid).

Praegu on direktiivis lünk. Teenuste ajutise osutamise korral peavad spetsialistid tõendama, et neil on õigus kutsealal tegutseda oma päritoluliikmesriigis ja et neil ei ole keelatud kutsealal tegutseda näiteks sellepärast, et nad ei täitnud pidevat kutsealast arengut käsitlevaid siseriiklikke nõudeid. Püsiva tegevuse alustamise puhul samalaadset nõuet sisaldav sõnaselge säte puudub. Loogiline oleks kohaldada seda nõuet ka siis, kui spetsialist soovib alustada teises liikmesriigis püsivat tegevust. See takistaks näiteks arste, kelle tegevus ühes liikmesriigis on peatatud, tegutsemast teises liikmesriigis.

15. küsimus: Kui spetsialist soovib alustada tegevust muus liikmesriigis peale selle liikmesriigi, kus ta oma kvalifikatsiooni omandas, peab ta vastuvõtvale liikmesriigile tõendama, et tal on õigus tegutseda kutsealal oma päritoluliikmesriigis. Seda põhimõtet kohaldatakse ajutise liikuvuse puhul. Kas seda põhimõtet tuleks hakata kohaldama ka siis, kui spetsialist soovib alustada püsivat tegevust? (Palun esitage konkreetsed poolt- ja vastuargumendid selle lähenemisviisi kohta.) Kas direktiivis tuleks käsitleda pideva kutsealase arengu küsimust põhjalikumalt?

Arstide, õdede ja ämmaemandate minimaalsed õppeajad

Praegu on mõne valdkonna kutsealade minimaalne õppeaeg esitatud aastates või koolitustundides. See võib põhjustada vääritimõistmist, kas need kaks kriteeriumit kujutavad endast kahte võimalust või tuleks neid kasutada koos. Paljud sidusrühmad soovitavad kahte kriteeriumit kombineerida. Ajakohastatud direktiivis võiks seda küsimust selgitada seoses arstide, õdede ja ämmaemandatega, sest nende puhul on kaks tingimust juba kehtestatud, kuid esitatud eraldi võimalustena.

16. küsimus: Kas te toetate arstide, õdede ja ämmaemandate minimaalsete koolitusnõuete selgitamist eesmärgiga sätestada, et minimaalse õppeajaga ja minimaalsete koolitustundidega seotud tingimusi kohaldatakse kumulatiivselt? (Palun esitage konkreetsed poolt- ja vastuargumendid selle lähenemisviisi kohta.)

Nõuete riiklikul tasandil parema täitmise tagamine

Neid kutsealasid, mille suhtes kohaldatakse minimaalseid koolitusnõudeid, tunnustatakse automaatselt kutseala liikmetele omistatud kutsenimetuste alusel pärast direktiivis ette nähtud minimaalse koolitusmaterjali omandamist. Kuid koolituse sisu muutub aja jooksul. Lisaks on paljud ülikoolid rakendanud Bologna protsessi[30] kohaseid reforme, millega kaasneb palju muutusi, näiteks liikumine õpilasekeskse õppimise poole. See sunnib uurima, kuidas liikmesriigid suudavad tulevikus tagada, et ülikoolid ja muud haridusasutused järgiksid pidevaid reforme silmas pidades direktiivis sätestatud raamistikku.

Teine probleem on seotud sellega, et liikmesriigid teavitavad komisjoni uutest arengutest, nimelt uutest kutsenimetustest, mida liikmesriigis omistatakse. Reaalselt saabub selline teave tavaliselt alles siis, kui asjaomased lõpetajad lahkuvad oma diplomiga ülikoolist. See aga piirab mõne lõpetaja võimalust kasutada automaatset tunnustamist või vähemalt tekitab ebakindluse vaba liikumise osas.

Nende kahe probleemi käsitlemiseks võiks ajakohastatud direktiiv sisaldada nõuet, mille kohaselt peaksid liikmesriigid teavitama diplomitesse sisse viidavatest uutest muudatustest kohe, kui akrediteerimisasutus on need muudatused akrediteerinud või kui muu avalik organ on need muudatused heaks kiitnud, st aegsasti enne seda, kui õpilased saavad lõpetamisel need diplomid, millest on teavitatud. Määratud asutused (milleks ei pea tingimata olema uued asutused) võtaksid enda kanda ülesande kindlustada nõuete järgimine riiklikul tasandil, tagades et järgitakse direktiivist tulenevaid ühtlustatud minimaalseid koolitusnõudeid. Iga teatisega võiks kaasas olla seda ülesannet täitva asutuse asjaomane aruanne. Need muudatused ei suurendaks mitte ainult noorte lõpetajate kindlustunnet, et nad saavad kasutada automaatset tunnustamist, vaid suurendaks ka usaldust liikmesriikide vahel.

17. küsimus: Kas te nõustute, et liikmesriigid peaksid edastama teatised kohe, kui uus haridus- ja koolitusprogramm heaks kiidetakse? Kas te toetate liikmesriikide kohustust esitada komisjonile aruanne, mis käsitleb komisjonile iga teatatud kutsenimetuste omistamisega päädiva haridus- ja koolitusprogrammi vastavust direktiivi nõuetele? Kas liikmesriigid peaksid selleks kindlaks määrama kohustuse järgida siseriiklikul tasandil nõuete vastavust? (Palun esitage konkreetsed poolt- ja vastuargumendid selle lähenemisviisi kohta.)

Arstid: meditsiinipraktikud

Komisjonile laekus hulgaliselt märkusi eriõppe kohta, mis käsitlesid peamiselt kahte küsimust. Esiteks, automaatset tunnustamist saab praegu laiendada uute erialade suhtes ainult siis, kui see eriala on olemas vähemalt 2/5 liikmesriikidest. See künnis võib mõjuda negatiivselt innovatsioonile ja piirata võimalusi lisada direktiivi uusi meditsiinierialasid. Oleks asjakohane vähendada seda vajalike liikmesriikide arvuga seotud künnist 2/5-lt 1/3-le. Sel juhul vastaks direktiivi uute erialade lisamiseks vajalik künnis ühisplatvormide puhul kavandatud künnisele (vt punkt 2.3).

18. küsimus: Kas te olete nõus, et nende liikmesriikide minimaalse arvu künnist, kus meditsiinieriala olemas on, tuleks vähendada 2/5-lt 1/3-le? (Palun esitage konkreetsed poolt- ja vastuargumendid selle lähenemisviisi kohta.)

Teine küsimus on seotud eriõppe korraldamise üldraamistikuga. Direktiiviga ei jäeta palju võimalusi tunnustada varasemaid õpinguid, st kui osa koolitust on läbitud kursustel, mis on vähemalt võrdväärsel tasemel konkreetse kutseala koolitusega. See on eriti tähtis erialade puhul, mis on välja kasvanud sisehaiguste valdkonnast või üldkirurgiast.[31] Kui arst on läbinud eriõppe ja läbib hiljem teise eriõppe, peaks ta põhimõtteliselt läbima teise eriala omandamiseks kogu koolitusprogrammi algusest peale. Direktiivi ajakohastamisega võib näha liikmesriikidele ette võimaluse anda osaline vabastus eriõppe teatavate osade läbimisest, kui see osa koolitusest on juba läbitud teise eriõppeprogrammi raames.

19. küsimus: Kas te nõustute, et direktiivi ajakohastamine võimaldaks liikmesriikidel anda osalist vabastust, kui see osa koolitusest on juba läbitud teise eriõppeprogrammi raames? Kui jah, siis millised tingimused peavad olema täidetud, et osalist vabastust saada)? (Palun esitage konkreetsed poolt- ja vastuargumendid selle lähenemisviisi kohta.)

Õed ja ämmaemandad

Õdede puhul on praegu kutsealal tegutsema asumiseks nõutud minimaalselt kümneaastane üldharidus (sama nõue kehtib ämmaemanda koolituse puhul nn I liini koolituse korral (artikli 40 lõike 2 punkt a)). Kuid õe kutseala on viimase 30 aasta jooksul märkimisväärselt edasi arenenud: kogukonnal põhinev tervishoid, keeruliste ravimeetodite kasutamine ja pidevalt arenev tehnoloogia eeldavad õdedelt iseseisvamat tööd. Mitmes liikmesriigis eeldatakse arstide vähesuse tõttu õdedelt ja ämmaemandatelt selliste ülesannete täitmist, millega varem tegelesid ainult arstid. Ollakse mures, et õpilastel, kes astuvad õenduskooli, olles omandanud vaid kümneaastase üldhariduse, ei ole vajalikke põhioskusi ja -teadmisi, et alustada väljaõpet, mis peaks neid ette valmistama, et nad suudaksid täita keerulisi tervishoiuga seotud vajadusi. Seepärast on üks võimalus nõuda, et liikmesriigid lubaks õenduskoolitusele vastu võtta vaid selliseid kandidaate, kes on omandanud vähemalt 12-aastase üldhariduse (sama peaks kehtima ka I liini ämmaemandakoolituse puhul). Paljudes liikmesriikides kehtib see nõue juba praegu. Teine võimalus oleks jätta olukord muutmata.

20. küsimus: Millist eespool kirjeldatud võimalust te eelistaksite?

Võimalus 1: Jätta kehtima kümneaastase üldhariduse nõue.

Võimalus 2: Karmistada nõuet ja näha ette kümneaastase üldhariduse asemel 12-aastane üldharidus.

Proviisorid

Proviisorite traditsiooniline roll on muutumas – pelgalt ravimite tarnimise asemel ollakse patsiendiga otsesemalt seotud, muu hulgas nõustatakse, antakse teavet ning isegi vajaduse korral vaadatakse üle ravi ning jälgitakse ja kohandatakse seda. Suureneb kogukonnaapteekide roll. Mitmed huvitatud isikud soovitasid nende muutuste arvessevõtmiseks laiendada nende tegevuste nimekirja, mis on sätestatud direktiivi artikli 45 lõikes 2 ja mida proviisoril on lubatud liikmesriikides teostada. Kõige sagedamini soovisid huvitatud isikud lisada uute tegevustena farmatseutilise hoole, kogukonnaapteekide pidamise, ravimiohutuse järelevalve. Lisaks esitasid paljud sidusrühmad ettepaneku, et direktiivis tuleks ette näha kuue kuu pikkuse kohustusliku praktikaperioodi läbimine kohe pärast akadeemilise hariduse omandamist (praegu sätestatud artikli 44 lõike 2 punktis b), et valmistada proviisor ette tulevase rolli täitmiseks.

Teine küsimus seisneb selles, kas liikmesriikidel peaks olema õigus keelata täielikult kvalifitseeritud proviisoritel, kes omandasid oma kvalifikatsiooni teises liikmesriigis, avada uusi apteeke. Praegu lubatakse direktiivi artikli 21 lõike 4 kohaselt liikmesriikidel mitte tunnustada automaatselt proviisorite kvalifikatsioone uute apteekide loomiseks või juhtimiseks, sealhulgas nende apteekide juhtimiseks, mis on olnud avatud olnud vähem kui kolm aastat. Selline olukord on vastuolus automaatse tunnustamise üldpõhimõttega ja kujutab endast ELi proviisorite diskrimineerimist. Teistest liikmesriikidest pärit ELi kodanike diskrimineerimine on vastuolus ühtse turu põhimõtetega. Iirimaa on juba loobunud selle erandi kohaldamisest ning Ühendkuningriik kavatseb sellest loobuda selle aasta suveks. Selleks et edendada proviisorite vaba liikumist ja võimaldada automaatse tunnustamise põhimõtte täiel määral kasutamist, soovitakse see säte välja jätta. Igal juhul lubatakse direktiivi artikliga 61 ette näha erandeid, kui need on tõepoolest vajalikud.

21. küsimus: Kas te olete nõus, et proviisorite tegevuste nimekirja tuleks laiendada? Kas te toetate ettepanekut lisada kuue kuu pikkuse koolituse nõue eespool kirjeldatud kujul? Kas te toetate direktiivi artikli 21 lõike 4 väljajätmist? (Palun esitage konkreetsed poolt- ja vastuargumendid selle lähenemisviisi kohta.)

Arhitektid

Paljudes liikmesriikides pakuvad ülikoolid arhitektuurialasteks õpinguteks vähemalt viieaastast õppekava. Direktiiv ei takista seda suundumust kuidagi: direktiivi artiklis 46 arhitektide akadeemilise koolituse suhtes ette nähtud koolitusnõuded kujutavad endast vaid miinimumnõudeid, mis võimaldavad liikmesriikidel ja ülikoolidel kohaldada tulevaste arhitektide koolitamisel kõrgemaid standardeid. Sellest olenemata on arhitekte esindavad kutseorganisatsioonid teinud ettepaneku, et direktiivis sätestatud minimaalset õppeaega võiks pikendada neljalt aastalt viiele, et võtta arvesse kutseala arengut.

Ettepanek ühtlustada viie aasta nõue ELi tasandil tekitab keerulisi probleeme. Esiteks ei ole komisjonil võimalik kindlaks teha, millised diplomid, mis on direktiivis juba avaldatud selle praegustele sätetele vastavuse alusel, tõendavad viieaastase koolituse läbimist. Selle tulemusel oleks koolituse minimaalse kestvuse ühtlustamiseks vaja omandatud õiguste korda nende arhitektide jaoks, kelle koolitus algas või algab enne ajakohastatud direktiivi jõustumist 2012. või 2013. aastal, ning seda lisaks juba omandatud õiguste korrale arhitektide jaoks, keda koolitati enne esimese arhitekte käsitleva direktiivi jõustumist 1985. aastal (vt direktiivi 2005/36/EÜ artikkel 49 koostoimes VI lisaga).

Teiseks piiraks selline lahendus märkimisväärselt paindlikkust, käsitlemata samas teist tõelist liikuvusega seotud probleemi: kuidas võtta arvesse juhendaja järelevalve all toimuvat kutsepraktikat, mis on arhitektuurialase hariduse puhul selline aspekt, mida paljud liikmesriigid juba tunnustavad arhitektide koolituse olulise osana?

Seda kõike arvesse võttes tundub olevat kaks võimalust.

Esimene võimalus oleks säilitada seni kehtiv nelja aasta nõue.

Teine võimalus oleks viia direktiivi sätted rohkem vastavusse enamikus liikmesriikides valitseva tegeliku olukorraga, võimaldades neile kõigile siiski teatavat paindlikkust: automaatse tunnustamise võimaluse kasutamiseks peaksid arhitektid olema omandanud kas vähemalt viieaastase akadeemilise hariduse koos minimaalselt ühe aasta pikkuse, juhendaja järelevalve all omandatud praktilise kogemusega või minimaalselt nelja-aastase akadeemilise hariduse koos minimaalselt kahe aasta pikkuse, juhendaja järelevalve all omandatud praktilise kogemusega. Sellest tulenevalt kuluks vähemalt kuus aastat, et saada Euroopa Liidus täielikult kvalifitseeritud arhitektiks, ning see õpe hõlmaks alati praktikat juhendaja järelevalve all.

22. küsimus: Millist kahest eespool kirjeldatud võimalusest te eelistaksite?

Võimalus 1: Säilitada praegune nõue läbida vähemalt nelja-aastane akadeemiline õpe.

Võimalus 2: Täiendada praegu kehtivat nõuet – st kohustust läbida vähemalt nelja-aastane akadeemiline õpe – nõudega läbida kaheaastane kutsepraktika. Alternatiivina võiksid arhitektid saada õiguse kasutada automaatset tunnustamist pärast seda, kui on läbitud viieaastane akadeemiline programm ja vähemalt üheaastane kutsepraktika.

Automaatne tunnustamine käsitöö, kaubanduse ja tööstuse valdkonnas

Käsitöö, kaubanduse ja tööstuse valdkonnas sõltub automaatne tunnustamine kahest tingimusest: 1) teatav arv aastaid kogemust, mis on erinev sõltuvalt tegevusvaldkonnast; ning 2) kutsealase tegevuse sõnaselge määratlemine direktiivi IV lisa alusel. Esimese tingimuse puhul on hindamine näidanud, et puudub vajadus muuta nõutava kogemuse minimaalset pikkust. Teise tingimuse puhul ollakse kindlalt seisukohal, et IV lisa selle praegusel kujul ei võimalda alati sõnaselgelt määratleda kutseala selles lisas loetletud tegevuste alusel. Praegu osutatakse IV lisas rahvusvahelisele majanduse tegevusalade klassifikaatorile (ISIC)[32], kuigi mitte selle kõige uuemale versioonile, vaid mõnikord 1950ndatest ja 1960ndatest pärit versioonile.

Üks võimalus oleks võtta aluseks see sama klassifikaator, kuid selle kõige uuem, st 2008. aastast pärinev versioon, mis sisaldab nüüd palju täpsemalt määratletud tegevuste loetelu. Tehnoloogia kiire arengu tõttu on kvalifikatsioonide ja neile vastavate kutsealade määratlemine ja ajakohastamine oluline. Mitmed sidusrühmad on esitanud ka alternatiivsete lahendustena võimaluse kasutada ühtset riigihangete klassifikaatorit,[33] mida ajakohastatakse korrapäraselt, ning ameti- ja kutsealade koodide loetelu (ISCO)[34] 2008. aastal läbivaadatud kujul.

Kuigi direktiivi ajakohastamisel tuleks käsitöö, kaubanduse ja tööstuse valdkonna kutsealade puhul säilitada automaatse tunnustamise kohaldamise põhimõte, võiks tegevusalade klassifitseerimine toimuda hilisemas etapis, tuginedes uuringu tulemustele.

23. küsimus: Millist allpool kirjeldatud võimalust te eelistaksite?

Võimalus 1: Kohene ajakohastamine, asendades 1958. aasta rahvusvahelise majanduse tegevusalade klassifikaatori selle 2008. aasta versiooniga.

Võimalus 2: Kohene ajakohastamine, asendades IV lisa riigihangete valdkonnas kasutatava ühtse riigihangete klassifikaatoriga.

Võimalus 3: Kohene ajakohastamine, asendades IV lisa 2008. aastal läbivaadatud ameti- ja kutsealade koodide loeteluga.

Võimalus 4: Ajakohastamine kahes etapis: kinnitada ajakohastatud direktiivis, et automaatset tunnustamist on jätkuvalt võimalik kasutada ka käsitöö, kaubanduse ja tööstusega seotud tegevuste puhul. Asjaomased tegevused on jätkuvalt sätestatud IV lisas kuni 2014. aastani, mil delegeeritud õigusaktidega peaks olema kehtestatud uus tegevuste loetelu. Tegevuste loetelu peaks põhinema ühel võimalustes 1, 2 või 3 esitatud klassifikaatoril.

Kolmandate riikide kvalifikatsioonid

Kutsekvalifikatsioonide direktiivi kohaldatakse põhimõtteliselt ELi kodanike suhtes, kellel on ELi liikmesriigis omandatud kvalifikatsioon. Kuid lisaks aitab see ka ELi kodanikke, kellel on väljaspool Euroopa Liitu omandatud kvalifikatsioon (näiteks Kanadas või Hiinas väljastatud diplom).

Direktiivi kohaldatakse ELi kodanike suhtes, kes algselt omandasid kvalifikatsioonid kolmandas riigis, kui sellised kvalifikatsioonid olid seal juba tunnustatud ning asjaomastel ELi kodanikel oli ka kolmeaastane töökogemus eespool osutatud liikmesriigis. Artikli 3 lõikega 3 hõlbustatakse ELi kodanike liikumist teise liikmesriiki. ELi kodanik võib seega kasutada kõiki nn üldsüsteemi kohaseid menetluslikke kaitsemeetmeid (näiteks kiire ja põhjendatud otsuse saamine selle kohta, kas tema kvalifikatsiooni saab tunnustada). Lühidalt öeldes lubab liikmesriigis omandatud kolmeaastane seaduslik ja reaalne töökogemus käsitada algselt kolmandas riigis omandatud kvalifikatsiooni nii, nagu see oleks omandatud liikmesriigis.

Direktiiv sisaldab siiski ka kaitsemeetmeid eesmärgiga tagada minimaalsed koolitusnõuded, mis on juba Euroopa tasandil ühtlustatud (teatavate tervishoiu valdkonna kutsealade ja arhitektide puhul). Direktiivi artikli 2 lõike 2 kohaselt ei tohiks liikmesriigid aktsepteerida ELi kodaniku kolmandas riigis omandatud kvalifikatsiooni, kui kvalifikatsiooni tase ei vasta ELis omandatud kvalifikatsiooni puhul määratletud miinimumnõuetele. Liikmesriigid peaksid tuleb vältida kvalifitseeritud tööjõu ajude äravoolu ELi-välistest riikidest[35].

Peamine küsimus seisneb selles, kas kvalifitseeritud tööjõu üldise puuduse tõttu tuleks eespool kirjeldatud sätteid kohandada. Selline kohandamine tooks eelkõige kasu ELi kodanikele. Kuid see võib mõjutada ka teatavaid kolmanda riigi kodanikke, kellel on Euroopa õigusaktidest tulenevad õigused: ELi kodanike pereliikmeid,[36] pikaajalisi elanikke,[37] pagulasi,[38] ja sinise kaardi omanikke[39] koheldakse kutsekvalifikatsioonide tunnustamisel samamoodi nagu ELi kodanikke (kuigi asjaomased õigusaktid ei ole siduvad kõikide Euroopa Liidu liikmesriikide suhtes). Selline kohandamine toetaks Euroopa Liidu poliitikat suurendada liikuvust läbivaadatud Euroopa naabruspoliitika kontekstis.

24. küsimus:

Kas te peate vajalikuks kohandada seda, kuidas direktiivist tulenevalt koheldakse kolmanda riigi kvalifikatsiooni omavaid ELi kodanikke, näiteks vähendades artikli 3 lõikes 3 sätestatud kolme aasta nõuet? Kas te pooldate sellist kohandamist ka kolmanda riigi kodanike, sealhulgas Euroopa naabruspoliitika alla kuuluvate riikide kodanike puhul, kelle suhtes kohaldatakse asjaomaste Euroopa õigusaktide alusel võrdse kohtlemise põhimõtet? (Palun esitage konkreetsed poolt- ja vastuargumendid selle lähenemisviisi kohta.)

KUIDAS VASTATA ROHELISES RAAMATUS SISALDUVATELE KÜSIMUSTELE

Komisjon kutsub kõiki huvitatud isikuid saatma oma vastused 20. septembriks 2011 soovitavalt e-kirja teel järgmisel aadressil:

DG Internal Market and Services, Unit E-4 „Free movement of professionals”

E-posti aadress: MARKT-PQ-EVALUATION@ec.europa.eu

Postiaadress: European Commission

Internal Market Directorate General, Unit E-4

Rue de Spa 2

Office 06/014

1049 Brussels

Belgium

Vastused ei pea hõlmama kõiki käesolevas rohelises raamatus esitatud küsimusi. Vastamisel võib piirduda vaid teile huvi pakkuvate küsimustega. Palun märkige selgelt, milliste küsimustega on teie vastus seotud. Võimaluse korral palume esitada konkreetsed poolt- või vastuargumendid dokumendis esitatud võimaluste ja lähenemisviiside kohta.

Kõik vastused avaldatakse siseturu ja teenuste peadirektoraadi veebisaidil, välja arvatud juhul, kui vastuse saatja on palunud seda mitte teha. Oluline on tutvuda käesolevale rohelisele raamatule lisatud isikuandmete kaitse põhimõttega, milles selgitatakse, kuidas teie isikuandeid ja arvamusi käsitletakse.

[1] See mõjutab ka kolmanda riigi kodanikke, kellel on Euroopa õigusaktidest tulenevad õigused: ELi kodanike pereliikmeid, pikaajalisi elanikke, pagulasi ja sinise kaardi omanikke koheldakse kutsekvalifikatsioonide tunnustamisel samamoodi nagu ELi kodanikke.

[2] Komisjoni teatis „ Euroopa 2020. aastal. Aruka, jätkusuutliku ja kaasava majanduskasvu strateegia ”, KOM(2010) 2020 (lõplik), 3.3.2010.

[3] Komisjoni teatis Euroopa Parlamendile, nõukogule, Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteele ning Regioonide Komiteele „ Ühtse turu akt. Kaksteist vahendit majanduskasvu edendamiseks ja usalduse suurendamiseks, „Üheskoos uue majanduskasvu eest” ”, KOM(2011) 206/4, SEK(2011) 467.

[4] 2010. aasta aruanne ELi kodakondsuse kohta „ELi kodanike õigusi piiravate takistuste kõrvaldamine”, 27. oktoober 2010, KOM(2010) 603 (lõplik).

[5] Skill supply and demand in Europe: medium-term forecast up to 2020 (2010); kättesaadav järgmisel veebisaidil: http://www.cedefop.europa.eu/en/Files/3052_en.pdf .

[6] Lisaks on probleeme merega seotud reguleeritud kutsealadega, mille kohta on komisjonil kavas 2012. aastal avaldada teatis sinise kasvu kohta – ookeanide, merede ja rannikualade jätkusuutlik majanduskasv. Komisjon soovib teada, kas selles valdkonnas esineb probleeme vastastikuse tunnustamisega.

[7] Kutsekvalifikatsioonide tunnustamisega seotud raskused on üks spetsialistide liikuvust ELis takistav asjaolu lisaks sellistele takistustele, nagu pensioniõiguste ülekandmine, keelebarjäärid jne.

[8] Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2005/36/EÜ, 7. september 2005, kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta; ELT L 225, 30.9.2005, lk 22.

[9] Siseturu tulemustabel, juuli 2010.

[10] Direktiivi artiklis 57 kohustatakse liikmesriike määrama kontaktpunkti, et pakkuda kodanikele ja teiste liikmesriikide kontaktpunktidele teavet ning aidata kodanikel realiseerida neile antud õigusi.

[11] Diplomite ja akadeemilise tunnustamise siseriiklikud infokeskused (NARIC) abistavad kodanikke akadeemiliste kvalifikatsioonidega seotud küsimustes. Täiendava teabe saamiseks vt järgmine veebisait: http://www.enic-naric.net/index.aspx?s=n&r=g&d=about#NARIC.

[12] Kuna päritoluliikmesriigi rolli suurendamine võib tähendada haldusressursside kaasamist, kaasneb sellise lähenemisviisiga tõenäoliselt üldise koormuse vähenemine, sest päritoluliikmesriigil peaks olema lihtsam kontrollida kvalifikatsioone oma riigis ja oma keeltes ning see peaks vähendama kontrolli kordamisest tingitud kulusid.

[13] Ka sellisel juhul kulutab päritoluliikmesriik teabe kontrollimisele rohkem aega. Kuid kogu menetlus peaks lühemaks muutuma, sest päritoluliikmesriigi ametiasutusel on paremad võimalused selliste kontrollide läbiviimiseks (keelelised põhjused, haldusdokumentide kehtivuse kontrollimine jne).

[14] Colegio de Ingenieros de Caminos, Canales y Puertos, kohtuasi C-330/03, 19. jaanuar 2006, EKL 2006, lk I-801.

[15] Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/123/EÜ, 12. detsember 2006, teenuste kohta siseturul (ELT L 376, 27.12.2006, lk 36).

[16] Vt komisjoni talituste töödokument direktiivi ülevõtmise ja rakendamise kohta, 22.10.2010, SEK(2010) 1292, 22.12.2010http://ec.europa.eu/internal_market/qualifications/docs/evaluation/staff-working-doc_en.pdf.

[17] Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 95/46/EÜ, 24. oktoober 1995, üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise kohta (EÜT L 281, 23.11.1995, lk 31).

[18] Portaali „Teie Euroopa” (europa.eu/youreurope) on välja töötanud Euroopa Komisjon koostöös liikmesriikidega. Liikmesriikide esindajatest koosnev portaali toimetusnõukogu peab tagama, et asjakohane riikliku tasandi teave oleks portaali kaudu kättesaadav ning et oleksid olemas portaali „Teie Euroopa” ja riiklike teabeportaalide vahelised lingid.

[19] Ideaalis on neil spetsialistidel Euroopa kutsekaart.

[20] Europassi diplomilisa antakse kõrgkooli lõpetajatele koos kraadi või diplomiga. See aitab tagada, et kõrghariduse kaudu omandatud kvalifikatsioone on kergem mõista, seda eelkõige väljaspool kraadi või diplomi väljastanud riiki. Vt http://europass.cedefop.europa.eu/europass/home/vernav/InformationOn/EuropassDiplomaSupplement.csp;jsessionid=43770C133C7D2B78EA4522BF5ABFF581.wpc1 .

[21] Europassi sertifikaadilisa antakse inimestele, kellel on kutsehariduse või -koolituse sertifikaat. See täiendab juba ametlikul sertifikaadil esitatud teavet, muutes selle mõistmise lihtsamaks eelkõige väljaspool kraadi või diplomi väljastanud riiki asuvate tööandjate või asutuste jaoks. Täiendava teabe saamiseks vt järgmine veebisait: http://europass.cedefop.europa.eu/europass/home/vernav/InformationOn/EuropassCertificateSupplement.csp;jsessionid=43770C133C7D2B78EA4522BF5ABFF581.wpc1 .

[22] Kogemusi käsitlevad aruanded ja avaliku konsultatsiooni käigus saadud tagasiside annavad alust arvata, et süsteemi kohaldamist nende eelnevalt määratletud tasemete alusel peetakse üleliia keeruliseks.

[23] Vt: http://ec.europa.eu/internal_market/qualifications/docs/future/cocon_en.pdf.

[24] Euroopa Kohtu 13. novembri 2003. aasta otsus kohtuasjas C-313/01: Morgenbergenbesser, EKL 2003, I-13467. (See kohtuotsus leidis kinnitamist Euroopa Kohtu otsuses kohtuasjas C-245/08: Peśla vs. Justizministerium Mecklenburg-Vorpommern.)

[25] Kui see koostöö hõlmab isikuandmete töötlemist, tuleb järgida asjaomaseid ELi õigusakte, nagu on sätestatud kutsekvalifikatsioonide direktiivi artikli 56 lõikes 2, kusjuures eelkõige on osutatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. oktoobri 1995. aasta direktiivile 95/46/EÜ üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise kohta (EÜT L 281, 23.11.1995, lk 31).

[26] Praegu võivad liikmesriigid kontrollida, kas spetsialistidel on vajalik keeleoskus oma kutsealal tegutsemiseks, kuid nad peavad seda tegema proportsionaalsel viisil. See tähendab, et nad ei tohi korraldada välismaalastest spetsialistidele keeleteste süstemaatiliselt. Spetsialistidel peab olema võimalus tõestada oma keeleoskust muul viisil (nt asjaomase keele oskuse kohta omandatud diplom, töökogemus riigis, keeletunnistus jne). Ühtlasi tähendab see, et nõutav keeleoskuse tase sõltub tegevusvaldkonnast ja raamistikust, milles seda tegevust teostatakse. Lisaks tohib keeleoskust kontrollida alles pärast tunnustamismenetlust ning testi tulemused ei tohi olla kutsekvalifikatsiooni tunnustamisest keeldumise põhjuseks.

[27] Vt aluslepingu artiklid 290 ja 291.

[28] Täiendava teabe saamiseks vt järgmine veebisait: http://ec.europa.eu/education/lifelong-learning-policy/doc48_en.htm.

[29] GBP teostatava uuringu tulemused avaldatakse oktoobris.

[30] Bologna protsess käivitati 1999. aastal eesmärgiga tagada Euroopa kõrghariduse puhul võrreldavamad, ühilduvamad ja sidusamad süsteemid. Täiendava teabe saamiseks vt järgmine veebisait: http://www.ehea.info/.

[31] Sisehaiguste valdkonna puhul puudutab see 11 eriala: immunoloogia, reumatoloogia, hingamisteede ravi, gastroenteroloogia, kardioloogia, endokrinoloogia, geriaatria, neeruhaigused, üldhematoloogia, nakkushaigused ja kliiniline onkoloogia. Üldkirurgiaga võib tihedalt seostada järgmist 11 eriala: plastiline kirurgia, rindkerekirurgia, pediaatriline kirurgia, vaskulaarkirurgia, gastroeneterroloogiline kirurgia, neurokirurgia, ortopeediline kirurgia, stomatoloogia, hambakirurgia, suu- ja näo-lõualuukirurgia ja uroloogia.

[32] Nomenklatuur, mille ÜRO võttis vastu 1948. aastal ning mis vaadati üle aastatel 1958, 1968, 1989 ja 2006 (viimane versioon avaldati 2008. aastal).

[33] Vt Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EÜ) nr 2195/2002, 5. november 2002, ühtse riigihangete klassifikaatori (CPV) kohta (EÜT L 340, 16.12.2002, lk 1), viimati muudetud 2009. aastal. Kättesaadav järgmisel veebisaidil:http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=DD:06:05:32002R2195:ET:PDF.

[34] Vastu võtnud Rahvusvaheline Tööorganisatsioon (ILO); kättesaadav järgmisel veebisaidil: http://www.ilo.org/public/english/bureau/stat/isco/index.htm .

[35] Sellega seoses tuleb võtta arvesse Maailma Terviseorganisatsiooni üldisi tegevusjuhiseid tervishoiutöötajate rahvusvahelisel värbamisel.

[36] Direktiiv 2004/38/EÜ.

[37] Direktiiv 2003/109/EÜ.

[38] Direktiiv 2004/83/EÜ.

[39] Direktiiv 2009/50/EÜ.