ET Euroopa Liidu Teataja C 68/21

Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee arvamus teemal „ELi roll rahutagajana välissuhetes: parimad tavad ja väljavaated”

2012/C 68/04

Raportöör: Jane MORRICE

19.–20. jaanuaril 2011. aastal toimunud täiskogu istungjärgul otsustas Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee vastavalt kodukorra artikli 29 lõikele 2 koostada omaalgatusliku arvamuse järgmises küsimuses:

„ELi roll rahutagajana välissuhetes: parimad tavad ja väljavaated”.

Asjaomase töö ettevalmistamise eest vastutav välissuhete sektsioon võttis arvamuse vastu 15. detsembril 2011.

Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee võttis täiskogu 477. istungjärgul 18.–19. jaanuaril 2012 (19. jaanuari istungil) vastu järgmise arvamuse. Poolt hääletas 190, vastu hääletas 1, erapooletuks jäi 3.

1. Järeldused ja soovitused

1.1 Rahutagamine kuulub Euroopa Liidu põhiolemusse. Juba ELi loomine, selle laienemine ja toimetulek kriisi aegadel annavad tunnistust liidu võimekusest rahutagajana. Demokraatiat, inimõigusi, võrdsust ja sallivust edendavate riikide ühendusena on ELil moraalne kohustus toetada rahu tagamist kogu maailmas ning nüüd on tal selleks aluslepingus antud mandaat. Maailma suurima abiandjana, kellel on aastatepikkused kogemused konfliktipiirkondades ning kelle käsutuses on suur hulk vahendeid, peaks ta juhtima rahvusvahelisi rahutagamispüüdlusi. Sellegipoolest ei kasuta ta piisavalt oma potentsiaali ülemaailmse rahu tagamisel ja tema toetus positiivsele muutusele on vajalikust ja võimalikust väiksem. Vaatamata jõupingutustele suurendada kooskõla Euroopa välisteenistuse loomise kaudu, ei ole kogu ELi hõlmava integreeritud lähenemisviisini veel jõutud. Ilma selgelt määratletud rahutagamisstrateegiata, suurema kogemustevahetuseta ELi kõigi rahutagamisoperatsioonide vahel ning tõelise koostööta liikmesriikide, rahvusvaheliste abiandjate ning valitsusväliste ja kodanikuühiskonna organisatsioonide vahel rahu tagamisel kohapeal ei ole võimalik täielikult realiseerida ELi potentsiaali tõelise ja kestva muutuse loomisel maailma kõige probleemsemates piirkondades. Väljakutse võib olla suur, kuid tasu selle eest on suurem. Rahumeelne Euroopa sobib paremini rahumeelsesse maailma.

1.2 Nimetatud järelduste alusel esitab Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee järgmised soovitused.

Strateegia ja poliitika

1.2.1 Euroopa välisteenistus peaks koostama rahutagamisstrateegia, mis hõlmaks kõiki tsiviil-, sõjalisi, diplomaatilisi, poliitilisi, kiirreageerimis- ja humanitaarmeetmeid, pikaajalist arenguabi, lühiajalist abi, kliimamuutusi, kaubandus- ja investeerimispoliitikat ning kõiki teisi, tundlikke piirkondi mõjutavaid ELi meetmeid.

1.2.2 Välisteenistus peaks looma töörühma, et kaasata strateegia koostamisse Euroopa Parlamendi, Euroopa Komisjoni, Regioonide Komitee, Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee, Euroopa Investeerimispanga ja valitsusväliste rahutagamisorganisatsioonide esindajad.

1.2.3 ELi poliitika ja programmide, eelkõige konfliktipiirkondades elluviidavate programmide puhul peaks läbi viima konfliktitundliku mõjuhindamise tagamaks, et need on kooskõlas ELi normide ja väärtustega ning tagavad ELi abi kõige kulutõhusama kasutamise.

Operatiivküsimused

1.2.4 Kõigi konflikti- ja konfliktialtides piirkondades teostatavate ELi rahutagamisoperatsioonide jaoks tuleks kehtestada põhimõtete koodeks.

1.2.5 Kõik rahutagamisprojektid peaksid sisaldama hea valitsemistava ja demokraatlike põhimõtete (inimõigused, sõnavabadus, võrdsus, poliitilised ja ametiühingute vabadused) edendamist ning keskkonnakaitse norme.

1.2.6 Reformide osas tehtavate edusammude jälgimiseks tuleks kehtestada võrdlevad näitajad ning jälgimissüsteeme tuleks täiendada, et kaasata ka kodanikuühiskonna esindajaid ning tagada seireorganite sooline tasakaal ja pühendumus reformidele. Suuremat tähelepanu tuleks pöörata konfliktide ennetamisele, keskendudes eelkõige hariduse ja meedia, sh sotsiaalmeedia rollile tundlikes piirkondades, ning aktiivselt tuleks innustada ja edendada meetmeid leppimise edendamiseks, sealhulgas kultuuridevahelist dialoogi ja vahendamist.

1.2.7 ELi suhteid organiseeritud kodanikuühiskonnaga tundlikes piirkondades tuleks tugevdada suurema toetuse kaudu organisatsioonidele, kes jagavad ELi väärtusi ning edendavad sallivust, pluralismi ja teisi rahutagamismeetmeid, ning komitee tööd selles valdkonnas tuleks lihtsustada.

1.2.8 Tuleks innustada naisi, rahu ja julgeolekut käsitleva ÜRO resolutsiooni 1325 järgimist ning suuremat toetust tuleks pakkuda kohapeal töötavate naiste rühmadele ning soolise võrdõiguslikkuse edendamiseks.

1.2.9 Konfliktiohvrid, eelkõige lapsed, peaksid saama paremini suunatud tähelepanu ning suuremat tunnustust ja toetust Euroopa Liidult.

1.2.10 Innustada, edendada ja toetada tuleks haavatavate noorte, eelkõige poiste toetusprogramme, et võimaldada neil võtta ühiskonnas täisväärtuslik ja konstruktiivne roll.

1.2.11 Rahutagamismissioonidel kasutatava tsiviilpersonali värbamist ja koolitamist tuleks laiendada ja parendada ning rahutagamismissioonide kese peaks liikuma sõjaliselt kriisiohjamiselt tsiviilkriisiohjamisele.

1.2.12 Tuleks koostada andmebaas Euroopa rahutagamisekspertidest ja kõnealuses valdkonnas kogenud kohtusüsteemi esindajatest, juristidest, politseinikest, valitsusvälistest rahutagamisorganisatsioonidest, vahendajatest, haldustöötajatest ja poliitikutest, keda saaks tsiviilmissioonidel kasutada.

Parimate tavade ja kogemuste jagamine

1.2.13 ELi institutsioonide, liikmesriikide ja rahvusvaheliste organite vahel peaks toimuma oluliste õppetundide jagamine, mida lihtsustaks rahutagamise parimate tavade nimekirja koostamine ning täiendav uurimistöö EMSK konfliktide lahendamise vahendite komplekti kasutamise kohta (1).

1.2.14 Suuremat tähelepanu tuleks pöörata ELi sisese rahutagamistöö, nagu ELi PEACE-programm Põhja-Iirimaal, ja välistegevuse vahelisele kogemustevahetusele.

1.2.15 Tõsiselt tuleks kaaluda Euroopa rahutagamise tippkeskuse/instituudi loomist. See oleks rajatud olemasolevatele struktuuridele ja nendega seotud ning võtaks teiste institutsioonide ja ekspertide ideede ja soovituste alusel järelmeetmeid.

1.2.16 Tuleks korraldada suur rahutagamiskonverents, et tuua kokku uue rahutagamisstrateegia kõik suunad ning koondada kokku soovitused selle kohta, kuidas õpitut kõige paremini jagada.

2. Taust

2.1 Käesolev arvamus on jätk 2008. aasta oktoobris vastu võetud komitee omaalgatuslikule arvamusele „Euroopa Liidu roll Põhja-Iirimaa rahuprotsessis” (2), milles kutsutakse ELi üles seadma rahutagamine oma tulevase strateegilise suundumuse keskmesse. Arvamusega laiendatakse uurimistegevuse ulatust ELi piiridest kaugemale, analüüsitakse olemasolevaid rahutagamisvahendeid, eelkõige alates Euroopa välisteenistuse loomisest, uuritakse kogemustevahetuse ulatust ning esitatakse soovitusi edasiseks tööks kõnealuses valdkonnas.

3. Sissejuhatus

3.1 Euroopa Liitu kirjeldatakse sageli maailma edukaima riigiülese rahutagamisprojektina. Seepärast võib ELi pidada kõnealuses valdkonnas teistele eeskujuks. Liidu enda kogemus, verivaenlaste kokkutoomine pärast II maailmasõda, on kahtlemata kõigi aegade suurim saavutus. Nende kooshoidmine riikide liiduna, liikmesriikide arvu suurendamine ja nende ülemaailmse mõju laiendamine on teine rahutagamise suurvõit ning selle hoo säilitamine finantskriisi tingimustes on järjekordne suur väljakutse.

3.2 Sellegipoolest ei ole EL olnud piisavalt varustatud selleks, et täita oma moraalset kohustust eeskujuna või juhtiva rahutagajana maailmas. Konfliktipiirkondades läbiviidavatel rahutagamisoperatsioonidel kasutab EL tema käsutuses olevaid mitmeid eri vahendeid alates kriisiohjamisest ja humanitaarabist kuni sõjalise toetuse ja arenguabini, ent ELi lähenemisviis ei ole olnud piisavalt sidus ega koordineeritud ning sellest on puudunud usaldusväärne ühendus rohujuure tasandi kodanikuühiskonnaga.

3.3 Lissaboni lepingu jõustumisega omandas EL uue mandaadi rahu tagamiseks (artikkel 21), uue struktuuri selle toetamiseks (Euroopa välisteenistus) ning uue juhi (kõrge esindaja Catherine Ashton) mandaadi täideviimiseks. Seepärast ei tohiks olla enam ühtki põhjust, miks EL ei saaks võtta juhirolli ning avaldada tõelist mõju rahu tagamisele kogu maailmas.

3.4 Kui üldse, siis just praegu on ELil õige aeg juhirolli asuda. Tema lähimad naabrid on praegu muutuvas poliitilises, majanduslikus ja sotsiaalses olukorras. Nende ajaloos nii olulisel ajal vajavad nad kindlat toetust. „Uue ja ambitsioonika” naabruspoliitika käivitamisega on EL näidanud, et on valmis eeskuju näidates juhtima. Siinkohal, nagu rahutagamisel üldiselt, tähendavad aga teod enam kui sõnad.

3.5 ELil on „suurepärane potentsiaal” ühendada oma mõju kõik aspektid, et luua sidus ja kõikehõlmav lähenemisviis rahutagamisele, ning tal on selleks vajalikud vahendid. Lõpuks sõltub edu aga siiski ELi liikmesriikide poliitilisest tahtest, nende võimest rääkida ühel häälel ning nende soovist täielikult toetada ambitsioonikat ühist rahutagamisstrateegiat, mis üksnes ei suurendaks ELi usaldusväärsust rahvusvahelisel areenil, vaid oleks ka vahend positiivse muutuse edendamiseks maailmas.

4. Taustteave

4.1 „Rahutagamine” on rahvusvahelises diplomaatias suhteliselt uus mõiste. Esimesena kirjeldas rahutagamist ÜRO peasekretär Boutros Boutros-Ghali 1992. aastal, nimetades seda oma rahu käsitlevas tegevuskavas „tegevuseks, millega tehakse kindlaks rahu tugevdavad ja kindlustavad struktuurid, et vältida konfliktide kordumist, ning toetatakse neid”. 2006. aastal asutas ÜRO rahutagamise komisjoni, et toetada rahutagamispüüdlusi konfliktist väljuvates riikides, ning 2009. aastal asutas OECD rahvusvahelise konfliktide ja ebakindlate olukordade võrgustiku (INCAF).

4.2 Euroopa kontekstis esines esimene konkreetne viide rahutagamisele ELi välissuhetes 2001. aastal vastu võetud Göteborgi vägivaldsete konfliktide ennetamise programmis. Kõige uuem viide on Lissaboni lepingu artiklis 21, milles on loetletud ELi välistegevuse põhieesmärgid: inimõiguste ja demokraatia põhimõtted, konfliktide ennetamine ja rahu säilitamine.

4.3 Lissaboni lepinguga kehtestatakse ka uus ELi välissuhete raamistik. Välisasjade ja julgeolekupoliitika kõrge esindaja ühendab varem nõukogu ja Euroopa Komisjoni vahel jagatud pädevusvaldkonnad. Kõrget esindajat Catherine Ashtonit toetab Euroopa välisteenistus, mille pädevusse kuulub kolm valdkonda – diplomaatia, arengukoostöö ja kaitse. Neid kõiki saab kasutada rahutagamise eesmärgil.

4.4 Euroopa välisteenistuses ja asjaomastes Euroopa Komisjoni direktoraatides on ELil suur hulk vahendeid, mida saab kasutada rahutagamiseks. Need on järgmised:

— ÜJKP tsiviil- või sõjalised missioonid – keskenduvad politseitegevusele, õigusriigile, tsiviilhaldusele ja tsiviilkaitsele ning on sageli piiratud koolitatud personali vähesuse tõttu. Julgeoleku ja logistilist mõõdet peetakse rahutagamiseks vajaliku stabiilse ja turvalise keskkonna eeltingimuseks;

— stabiliseerimisvahend – ELi peamine rahutagamise rahastamisallikas. Enam kui 70 % olemasolevatest vahenditest (2 miljardit eurot aastatel 2007–2013) kasutatakse kriisidele reageerimiseks, et „täita lünk” lühiajalise humanitaarabi ja pikemaajalise arenguabi vahel;

— rahutagamise partnerlus – loodi stabiliseerimisvahendi raames, et parandada kriisile reageerimisel teabevahetust peamiste partneritega. See toetab kodanikuühiskonna organisatsioonide tööd ja abistab parimate tavade levitamisel ning logistilisele ja tehnilisele toetusele juurdepääsul.

4.5 Lisaks on olemas palju teisi ELi vahendeid, mis ei ole suunatud konkreetselt rahutagamisele, kuid mida saab kasutada ELi toetamiseks selles rollis. Nende hulka kuuluvad humanitaarabi (ECHO), demokraatia ja inimõiguste Euroopa rahastamisvahend, Euroopa Arengufondist antav arenguabi (AKV-riigid/ÜMTd) ning arengukoostöö rahastamisvahend (Ladina-Ameerika, Aasia, Pärsia laht ja Lõuna-Aafrika).

4.6 Rahutagamise kontekstis on võimalik kasutada ka teisi ELi poliitikavaldkondi, nagu kaubandus, Euroopa Investeerimispanga investeeringud, keskkond, energeetika või põllumajandus. Ka ELi laienemispoliitika sisaldab rahutagamise aspekti, sest selles nõutakse kandidaatriikidelt ELi põhiväärtuste järgimist (3). Samuti taaselavdati pärast araabia kevadet ELi 16 lähimat naaberriiki hõlmav Euroopa naabruspoliitika, et lisada sellesse rahutagamise aspekt, millega aidatakse rajada „sügav ja kestev demokraatia”. Ka ELi uues „Muutuste kavas” (Agenda for Change) tehakse ettepanek tugevdada mitmel viisil ELi rolli rahutagajana.

4.7 Kuigi suurem osa ELi rahutagamistegevusest viiakse ellu välissuhete poliitika raames, on EL rakendanud ainulaadset rahualgatust ka ELi sees. Põhja-Iirimaa ja Iirimaa piiriäärsete krahvkondade rahu ja leppimise ELi eritoetusprogramm loodi 1996. aastal ning praegu on käimas selle kolmas rahastamisperiood (4).

5. Rahutagamine – väljakutsed

5.1 Määratlus ja strateegia

5.1.1 Kuigi rahutagamist tunnustatakse nüüd laialdaselt kui väärtuslikku uut lähenemist sekkumisele konfliktipiirkondades, puudub mõistel täpne määratlus. Mõned leiavad, et seda tuleks rakendada üksnes konfliktijärgseks stabiliseerimiseks ja ülesehituseks. Teised näevad seda kaitse- ja arengupoliitika vahelise lünga täitmise vahendina. Kolmandad kirjeldavad seda „katalüütilise protsessina, mida kasutatakse katkematult alates konfliktide ennetamisest, kriisiohjamisest, rahu saavutamisest ja valvamisest kuni konfliktijärgse stabiliseerimiseni”.

5.1.2 Kui vaadelda eri suundi, siis „rahu valvamine” puudutab julgeolekut ja kaitset, „rahu saavutamine” puudutab diplomaatia kasutamist poliitilise kokkuleppe saavutamiseks, samas kui „rahu tagamine” hõlmab mõlemat ja rohkemgi. Ideaalis on see tegevus, mis algab enne rahuvalvajate või rahusõlmijate saabumist, ning selle edu ja püsimise korral võib see tähendada, et neid ei olegi vaja. Kõikihõlmavat, kaasavat ja pikaajalist rahutagamist, kus arvestatakse täielikult kõigi asjaomaste pooltega, võiks ehk kirjeldada kui tähtajatut protsessi, mille eesmärk on lepitada erinevused, avades uksi ja meeli.

5.2 Ühise mõtlemise vajadus

5.2.1 Sõltumata selle määratlusest nõustuvad eksperdid, et rahutagamine on „väga keeruline protsess, mis hõlmab suurt hulka osalejaid sõjalise ja tsiviilsekkumise, diplomaatia ning rahalise ja tehnilise toetuse valdkonnas nii lühikeses kui ka pikas perspektiivis kohalikul, riiklikul ja rahvusvahelisel tasandil”. Suur väljakutse on leida viis luua „sidusus, koordineerimine ja täiendavus” nende arvukate poliitikavaldkondade, osalejate ja vahendite vahel, mis kõik toimivad samas valdkonnas sees- ja väljaspool ELi. Peamine raskus seisneb selles, et eri liikmesriikidel ja erinevatel välistel abiandjatel on erinevad prioriteedid ning kui need vajadused ja huvid vastanduvad üksteisele, võivad tekkida pinged.

5.2.2 ELi sees muudab institutsioonide ja direktoraatide struktuuride keerukus praktilise koordineerimise vastutavate isikute vahel veel üheks märkimisväärseks väljakutseks. Sarnaselt on oluline tagada sidusus nende poliitikavaldkondade vahel, mis on spetsiaalselt suunatud tundlikele piirkondadele, nagu arenguabi, ning nende vahel, mis võivad avaldada neile tugevat mõju. Need poliitikavaldkonnad on eelkõige kaubandus-, investeerimis-, kliimamuutuste ja energiapoliitika. Euroopa välisteenistuse loomist nähakse reaalse võimalusena ühendada omavahel poliitika ja praktika ELi institutsioonide vahel ning ELi, selle liikmesriikide ja teiste oluliste abiandjate, nagu ÜRO, USA, Hiina, ja muude sidusrühmade vahel.

5.2.3 Kuigi „kõikehõlmava lähenemisviisi Püha Graal” on jäänud saavutamata, on tehtud jõupingutusi ELi vahendite sidusamaks kasutamiseks. Hiljutine näide on 2011. aasta juulis toimunud välisasjade nõukogu, millel lepiti kokku Sudaani ja Lõuna-Sudaani puudutavas kaasavas lähenemisviisis, mis ulatub poliitilisest dialoogist ja kodanike suutlikkuse suurendamisest arenguabi ja kaubanduskoostööni. ELi uus „Muutuste kava”, milles muudetakse arengupoliitika eesmärkide tähtsuse järjekorda, on teine näide rahutagamise uuest lähenemisviisist. Ettepanekute hulgas rõhutatakse inimõigusi, demokraatiat, võrdõiguslikkust, head valitsemistava ja seoseid kodanikuühiskonnaga. Kui mõned peavad seda väärtuslikuks uueks mõtteviisiks, leiavad teised, et see ei lähe piisavalt kaugele.

5.3 Kodanikuühiskonna suurem roll konfliktide lahendamisel

5.3.1 Konfliktide lahendamise protsess nõuab teatud põhimõttelisi muutusi suhtumises ja käitumises. Kaasamine, osalemine ja dialoog on relvad, millega võidelda hirmu, vihkamise, sallimatuse ja ebaõigluse vastu. Need moodustavad aluse, mis loob konfliktide ennetamist ja rahutagamist edendava keskkonna. See töö tuleb teha rohujuure ja tänava tasandil, kus rahutagamisel on kõige suurem tähendus. Siin ei tohi juhuse hooleks jätta selliste kodanikuühiskonna organisatsioonide kaasamist, kes jagavad võrdsuse, inimõiguste, kaasamise ja sallivuse osas ELi väärtusi, ning esikohale tuleb seada nende toetamine, kes on haavatavad, ohus või lihtsalt ei suuda end kuuldavaks teha.

5.3.2 Üldiselt ollakse seisukohal, et kodanikuühiskonna organisatsioonidel on väga oluline roll kõigi rahutagamisstrateegiate tõhususe ja pikaajalise kestvuse tagamisel. Koostöö ja konsulteerimine kohalike valitsusväliste osalejatega ei suurenda mitte üksnes ELi altpoolt tulevat arusaama konfliktisituatsioonist, vaid tagab ka protsessi omaksvõtmise rohujuure tasandil. Samuti aitab see edendada konfliktitundlikumat rahutagamist ning toimib positiivse kinnitusena nende rahutagamispüüdlustele.

5.3.3 Praeguseni on rahutagamisele keskendumisel kiputud nii poliitilisel kui ka operatiivtasandil unustama neid rühmi, kelle mõju protsessile võib olla määrava tähtsusega. Naised, kes sageli hoiavad koos ühiskonna struktuuri konfliktide ajal, on harva otsuste tegemisel esindatud. Kohalike kaupmeeste „tagasi äritegevusse” lähenemisviis konfliktipiirkondades on oluline märk vastupidavusest, mis väärib toetust. Ametiühingute tegevus, nagu meeleavaldused rahu ja solidaarsuse toetuseks, mida võib sageli näha nüüdsete ELi liikmesriikide tänavatel, on teine tõhus rahutagamist toetav ressurss. Noored vajavad toetust oma energia suunamiseks konstruktiivsel viisil ning haavatavad rühmad, eelkõige ohvrid, vajavad ekspertide keskendatud tähelepanu.

5.3.3.1 Konfliktide ennetamine ja eri rühmituste lepitamine on meetmed, mida peetakse rahutagamisel järjest enam tähelepanu väärivaks. Haridus etendab selles suhtes eluliselt tähtsat rolli, õpetades inimestele mitte ainult erinevustega leppimist, vaid ka nende austamist. Meedia on samuti üks märkimisväärne tegur, eriti sotsiaalmeedia, mis võib positiivsetele muutustele märgatavalt kaasa aidata. Rühmade lähendamise konkreetsete strateegiate, näiteks kultuuridevahelise dialoogi ja vahendamise edendamine on veel üks tähtis osa sellest tööst.

5.3.4 Struktureeritud dialoogiga ELi ja konfliktipiirkonna kodanikuühiskonna organisatsioonide vahel võib luua kestvaid suhteid ja mõistmist rohujuure tasandil. Tihedate kontaktide tõttu kodanikuühiskonnaga on komiteel hea positsioon, et võtta suurem roll ELi koostöös rohujuure tasandi organisatsioonidega neis piirkondades. Komitee teeb juba koostööd ettevõtete, ametiühingute ja teistega sellistes kohtades nagu Hiina, Tiibet, Liibanon, Põhja-Aafrika ja AKV-riigid, ning on huvitatud selle kogemustevahetuse suurendamisest, et „toetada ja tugevdada” kodanikuühiskonna organisatsioonide püüdlusi ning teha rahutagamisprojektides ELiga koostööd.

5.4 Kogemustevahetuse suurem väärtustamine

5.4.1 Ühise heaolu nimel ühinenud 27 riigi ühendusena on ELil hea positsioon oma kogemuse teistega jagamiseks. Otsustusprotsessist laienemisstrateegiani pakub EL näiteid tavadest, mida piirkondlikud ühendused mujal maailmas saaksid jäljendada. Aafrika Liit on üks selline organisatsioon, mis võtab ELi lähenemisviisist eeskuju, ning ka teised soovivad sama teha. Maailmas on veel muid edukaid näiteid riikidest ja piirkondadest, kellel on õnnestunud muutusi konfliktideta läbi viia, ning need väärivad rahutagamispoliitikas ja -praktikas esiletoomist.

5.4.2 Kuna EL on selle loomisest alates tegelenud välissuhetes rahutagamisega, on tal ka palju jagamist väärivaid kogemusi piirkondadest, nagu Kagu-Aasia, Lähis-Ida, Kesk-Ameerika, Balkani riigid ja Saharast lõunasse jääv Aafrika. Osa tehtud tööst on olnud väga edukas, osa mitte. ELi tegevus teatud konfliktipiirkondades on pälvinud tõsist kriitikat, kuid kui õpitut asjakohaselt edasi antakse, saab ka neid kogemusi poliitilisel nõustamisel kasutada.

5.4.3 Mis puutub positiivsete kogemuste jagamisse, siis selles osas on veel palju õppida. Acehi rahuprotsess Indoneesias, kanalisatsioonisüsteemi taasühendamine jagatud Nikosia linnas (5) ja ELi toetus Põhja-Iirimaa rahuprotsessile on kõik näited, mida võiks ulatuslikumalt kasutada ELi rahutagamiskogemuse vahendite komplektis. Kuigi ei ole üht kõigile sobivat mudelit, on olemas paljude konfliktipiirkondade jaoks ühised põhimõtted, mida ei saa eirata.

5.4.4 Uuringud näitavad siiski, et selline kogemustejagamine ei ole ELi poliitikas eriti kinnistunud, eelkõige kui see on seotud nii sise- kui ka välistegevusega. Põhja-Iirimaa PEACE-programmi puhul puudub mis tahes süstemaatiline lähenemisviis õpitu jagamisele teiste konfliktipiirkondadega. Võttes arvesse, et ELile avaldatakse tunnustust panuse eest rahu saavutamisse piirkonnas, et José Manuel Barroso Põhja-Iirimaa töörühm soovitas jagada kogemusi teiste konfliktipiirkondadega ning et just selleks on loodud Peace-võrgustik, on möödalastud võimalus ja suur poliitiline viga jätta saadud kogemused välistegevusse üle kandmata.

5.5 Rahutagamiskeskuse loomise suunas

5.5.1 Seepärast peab EL palju ära tegema selleks, et parandada oma mainet maailma juhtiva rahutagamisstrateegina ning tagada oma töö suurem ulatus ja mõju. Üks arutusel olev ettepanek on Euroopa rahuinstituudi loomine. Selle üleskutse esitasid Soome endine president ja Rootsi välisminister, et tagada ELi rahutagamispüüdluste suurem „sidusus, koordineerimine ja täiendavus”. Põhja-Iirimaa juhid on teinud omalt poolt ettepaneku rajada Belfasti lähedale rahutagamisele keskendunud rahvusvaheline tippkeskus, mille jaoks nad on taotlenud ELi PEACE-programmi rahalisi vahendeid. Euroopa Parlament on liitunud aruteluga ja koostanud poliitikadokumendi pealkirjaga „Blue Print for an Institute for Peace”.

5.5.2 Tõsist kaalumist väärib võimalus luua uus instituut/keskus, mis on ühendatud teiste selle valdkonna organitega, nagu Euroopa Liidu Julgeoleku-uuringute Instituut (EUISS) või põhiõiguste amet. Kui selline organisatsioon saaks pakkuda keskme sõltumatute ekspertide nõuannetele, dialoogile, koolitusele, uuringutele ja valdkonnas töötavate inimeste kogemustejagamisele, võib see osutuda väärtuslikuks varaks ja toetada Euroopa välisteenistuse tööd selles olulises ELi tegevusvaldkonnas.

5.6 Võimalus, mida ei saa jätta kasutamata

5.6.1 Käesolevas arvamuses keskendutakse sellele, kuidas EL saaks kõige paremini oma tegevust korraldada nii, et tal oleks konstruktiivsem roll konfliktide lahendamisel, millest on nüüdseks saanud kogu maailma suurim väljakutse. Asjaolu, et rahutagamise määratlus puudub ning EL ei ole veel rahutagamisstrateegiat sõnastanud, tähendab, et tööd alustatakse praktiliselt puhtalt lehelt. See on ELi jaoks rahvusvaheliste suhete valdkonnas harvaesinev võimalus, mida ei pruugi uuesti tulla.

5.6.2 Euroopa välisteenistuse loomine peaks võimaldama ELil sellest võimalusest kinni haarata ning võtta rahvusvahelises rahutagamises juhiroll. Nüüd on väljakutse kujundada kindel rahutagamisstrateegia, millega saavutatakse lisaks ELi programmide ja poliitiliste strateegiate vahelisele sidususele ka sidusus ELi ja selle liikmesriikide väärtuste ja huvide vahel. See võib osutuda keeruliseks ilma ühise välispoliitikata, millega kehtestatakse tunnustatud põhimõtted sekkumiseks või mittesekkumiseks konfliktipiirkondades, kuid samas on ka neid, kelle arvates on kogu ELi hõlmav lähenemisviis ainus viis tagada, et rahutagamine avaldab tegelikku mõju kohapeal.

5.6.3 Ajalugu on õpetanud ELile demokraatia väärtust diktatuuri ees, õigluse, võrdsuse ja inimõiguste tähtsust ning sallimatuse, ksenofoobia, diskrimineerimise ja eelarvamuste ohtlikkust. Alates II maailmasõjast kuni Berliini müüri langemiseni on EL pidevalt tegelenud rahutagamisega, tugevdades oma saavutusi ja sillutades teed teistele. ELil on olnud palju raskeid aegu, eelkõige praegune finantskriis, kuid tema põhiväärtused on lähtepunkt ELi tegevusele kodus ja väljaspool ning neist ei tohi EL kunagi kõrvale kalduda.

5.6.4 Praeguse sisekriisi ja sisevaatluste ajal ei tohi EL unustada üldist olukorda ja oma globaalseid kohustusi. Ta ei tohi hüljata välispoliitikat ega võetud kohustusi, vaid peab kujundama endale selge rolli, mida ei saa võtta ükski teine riik või riikide rühm. Rahutagajana toob EL oma ajaloo, oma põhimõtted ja oma ainulaadse alt üles sekkumisviisi areenile, kus enim väärtustatud tegurid on maine, mõistmine, kogemused, suuremeelsus ja usaldus. Maailma juhtiva rahutagajana vajab EL ka enesekindlust, pühendumust ja julgust astuda uusi samme.

Brüssel, 19. jaanuar 2012 Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee president Staffan NILSSON

(1) Vt arvamus SC/029 „Euroopa Liidu roll Põhja-Iirimaa rahuprotsessis” (raportöör: Jane Morrice, 2009), ELT C 100, 30.4.2009, lk 100–108.

(2) Vt allmärkus 1.

(3) Vt Üldasjade nõukogu 3132. kohtumine 5. detsembril 2011. Nõukogu järeldused laienemise ning stabiliseerimis- ja assotsieerimisprotsessi kohta, punkt 2: „Laienemisprotsess tugevdab jätkuvalt rahu, demokraatiat ja stabiilsust Euroopas ning võimaldab ELil paremini käsitleda ülemaailmseid väljakutseid. Laienemisprotsessi ümberkorraldav mõju toob laienemisprotsessis osalevates riikides kaasa kaugeleulatuvaid poliitilisi ja majandusreforme, millest on kasu ka ELile tervikuna. Selle tunnistuseks on Horvaatiaga peetud ühinemisläbirääkimiste edukas lõpuleviimine, mis edastab positiivse sõnumi kogu piirkonnale”.

(4) Vt arvamus CESE teemal „Teadaande kavand liikmesriikidele, millega kehtestatakse suunised algatusele eritoetusprogrammis rahu ja leppimise saavutamiseks Põhja-Iirimaal ja Iirimaa piiriäärsetes krahvkondades”, SEC(1995) 279 final, ELT C 236/29, 11.9.1995, ning arvamus CESE teemal „Ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus, milles käsitletakse Euroopa Liidu rahalist toetust Rahvusvahelisele Iirimaa Fondile (2007–2010)”, KOM(2010) 12 – 2010/0004 (COD), ELT C 18/114, 19.1.2011.

(5) Vt Regioonide Komitee 12. veebruari 2009. aasta arvamus „Linnadevahelised diplomaatilised suhted” (ELT C 120/01, 28.5.2009).