KOMISJONI TEATIS EUROOPA PARLAMENDILE, NÕUKOGULE, EUROOPA MAJANDUS- JA SOTSIAALKOMITEELE NING REGIOONIDE KOMITEELE

ELi sotsiaalkindlustuse koordineerimise välispoliitiline mõõde

Sissejuhatus

Globaliseerunud majanduskeskkonnas on nii ELi-sisene kui ka ELi ja ülejäänud riikide vaheline tööjõu liikuvus järjest igapäevasem ja möödapääsmatum. Sotsiaalkindlustuse koordineerimise all mõistetakse eeskirjade süsteemi, mille eesmärk on lihtsustada sellist tööjõu liikuvust. ELis on sotsiaalkindlustuse koordineerimise eeskirjad ELi-sisese liikuvuse reguleerimiseks kehtinud juba üle 50 aasta[1]. Hiljem on neid eeskirju laiendatud ka Islandile, Liechtensteinile, Norrale ja Šveitsile[2].

Sotsiaalkindlustuse koordineerimine ELi ja ülejäänud riikide vahel toimub kahel tasandil. Esimene on riikidevaheline tasand, mille käigus sõlmivad liikmesriigid teatavate kolmandate riikidega kahepoolseid lepinguid. See lähenemisviis on kaootiline: lepingute võrgustik ei ole täielik ja lepingud kalduvad riigiti olema erineva sisuga.

Teisalt on nüüd väljatöötamisel ühine ELi lähenemisviis sotsiaalkindlustuse koordineerimiseks kolmandate riikidega.

Eelöeldut arvesse võttes on käesoleval teatisel neli eesmärki:

– rõhutada, et kolmandatest riikidest pärit võõrtöötajad ja ettevõtjad, kes peavad ELi üldjuhul tervikuks, puutuvad kokku erinevate sotsiaalkindlustussüsteemidega ja see takistab ELi sisenemist, ELi-sisest liikuvust ja EList lahkumist;

– edendada ja tugevdada sotsiaalkindlustuse koordineerimise näite põhjal liikmesriikidevahelist koostööd nii, et saaks välja töötada vähem killustatud vaatenurga sotsiaalkindlustuse koordineerimiseks kolmandate riikidega;

– kirjeldada erinevaid viise, kuidas ELi eeskirjad sotsiaalkindlustuse välispoliitilist mõõdet juba mõjutavad, ning näidata selgelt, kuidas ELi õigusaktid ja kahepoolsed riiklikud lepingud on omavahel õiguslikult seotud;

– kirjeldada ELi ühise lähenemisviisi olemasolevaid elemente ja teha ettepanekuid nende täiendamiseks.

1. Liikmesriikide ja kolmandate riikide vahelised kahepoolsed lepingud

1.1. Mis on hõlmatud riikidevaheliste kahepoolsete lepingutega?

ELi sisenevate ja sealt välja liikuvate isikute sotsiaalkindlustusalaseid õigusi reguleeritakse siiani peamiselt riiklike eeskirjadega. Liikmesriigid on sõlminud kolmandate riikidega kahepoolseid sotsiaalkindlustuse koordineerimise lepinguid ning neis lepingutes on sätestatud koordineerimiseeskirjade süsteem isikute jaoks, kes liiguvad nende kahe riigi vahel. Selliste lepingute tagamaad on erinevad. Tavaliselt on nende lepingute eesmärk kaitsta kodanikke, kes töötavad teistes riikides, kuid samas nähakse neis lepingutes järjest enam võimalust kolmandatest riikidest pärit ettevõtjate ja tööjõu ligimeelitamiseks. Lepingu sõlmimine võib olla ka riikidevahelise poliitilise sõprussuhte väljendus. ELi liikmesriigid on osalised ka sotsiaalkindlustuse valdkonnas sõlmitud mitmepoolsetes lepingutes, näiteks Ladina-Ameerika sotsiaalkindlustuskonventsioonis, millega on ühinenud nii Hispaania kui ka Portugal.

Enamik kolmandate riikidega sõlmitud lepinguid sisaldavad tavaliselt eeskirju, milles käsitletakse kohaldatavaid õigusakte, võrdset kohtlemist ja pensione. Pensionisätted kaitsevad võõrtöötajate omandatud õigusi sellistel juhtudel, kus nad lahkuvad ühe osalisriigi territooriumilt, ning nende sätete alusel saab neile maksta pensioni, kui nad asuvad elama teise riigi territooriumile. Mõnikord on lepingutesse lisatud sätted kindlustus-, töötamis- või elamisperioodide liitmiseks. Kohaldatavate õigusaktide suhtes kehtivad eeskirjad sisaldavad üldjuhul lähetamist käsitlevaid sätteid. Need sätted võimaldavad töötajate puhul, kes vastavad teatud tingimustele, kohaldada jätkuvalt lähetajariigi sotsiaalkindlustusõigusakte ning vabastada nad kohustusest maksta sotsiaalkindlustuse osamakseid riigis, kus nad töötavad. Võrdse kohtlemise põhimõte tagab võõrtöötajatele sama kohtlemise kui selle riigi kodanikele, kus nad töötavad.

ELi liikmesriigid peavad läbirääkimisi kahepoolsete lepingute sõlmimiseks üldjuhul ilma, et nad arvestaksid, mida teevad teised ELi liikmesriigid. See teguviis on vägagi killustatud. Tegelikkus võib näha välja nii, et ELi suuremad kaubanduspartnerid keskenduvad lepingute sõlmimisel just teatud ELi liikmesriikidele ning ülejäänud jäetakse sellest protsessist kõrvale. Puudub vahend lähenemisviiside ühtlustamiseks ja samuti selleks, et ELi liikmesriigid saaksid koos lahendada ühised probleemid, millega nad puutuvad kokku mõne konkreetse riigi puhul.

Veelgi enam, kuna selliste riikidevaheliste kahepoolsete lepingute aluseks on konkreetsete riikide eripärad, siis ei pea kolmanda riigi võõrtöötajad ja ettevõtjad ELis ühest liikmesriigist teise liikudes hakkama saama üksnes killustatud sotsiaalkindlustussüsteemidega, vaid liikudes ELi sisse ja sealt välja on nad silmitsi ka erinevate kahepoolsete lepingutega. Kahepoolsete lepingute võrgustik ei ole kaugeltki täielik: olenevalt asjaomasest kolmandast riigist võib ette tulla ka seda, et kahepoolset lepingut teatava ELi liikmesriigiga ei olegi. See võib isiku jaoks tähendada seda, et liikudes EList välja või ELi tagasi, kaotab ta omandatud sotsiaalkindlustusõigused. Selline olukord võib tabada nii ELi kodanikest võõrtöötajaid kui ka kolmandatest riikidest pärit võõrtöötajaid. Kokkuvõttes puudub läbipaistvus selles osas, missugused on kodanike õigused.

1.2. ELi õigusaktide mõju riikidevahelistele kahepoolsetele lepingutele

Gottardo kohtuotsus

Nagu liikmesriikide muude õigusaktide puhul, nii kehtib ka riikidevaheliste kahepoolsete lepingute puhul ELi õiguse ülimuslikkus. See leidis sotsiaalkindlustuse valdkonnas kinnitust 2002. aastal, kui Euroopa Kohus võttis EÜ asutamislepingu artikli 39 (nüüd ELi toimimise lepingu artikkel 45) alusel vastu otsuse, et liikmesriigid ei tohi piirduda kolmandate riikidega sõlmitud sotsiaalkindlustuslepingute kohaldamisel oma riigi kodanikega, vaid peavad kohtlema ka ülejäänud ELi liikmesriikide kodanikke lepingus sätestatuga võrdsetel tingimustel[3]. Gottardo kohtuotsusena tuntud otsuse tulemuseks on, et ELi liikmesriigid, kes rakendavad kodakondsusel põhinevaid lepinguid, peavad kohandama kolmandate riikidega sõlmitud lepingute kohaldamist nii, et oleks tagatud selliste lepingute kohaldamine samadel alustel ka ELi teiste liikmesriikide kodanike suhtes[4].

Määrus (EL) nr 1231/2010

ELis kehtivad sotsiaalkindlustuse koordineerimise eeskirjad mõjutavad samuti liikmesriikide suutlikkust kohaldada nende endi sõlmitud kahepoolsetes lepingutes sätestatud eeskirju. Määrustes (EÜ) nr 883/2004 ja (EÜ) nr 987/2009 sätestatud ELi eeskirjad sotsiaalkindlustuse koordineerimise kohta sisaldavad koordineerimissüsteemi nende isikute jaoks, kes liiguvad ELi piires. Kõnealuseid eeskirju laiendati 2003. aastal nii, et neid saab kohaldada kõigi kolmandate riikide kodanike suhtes, kes elavad seaduslikult ELis ja on „olukorras, mis ei ole igas suhtes piiratud üheainsa liikmesriigiga”. Kehtiv määrus on määrus (EL) nr 1231/2010[5]. Tegelikkuses toimib see määrus n-ö sillana, mis võimaldab kõigil isikutel, kes elavad seaduslikult ühes ELi liikmesriigis, kuid kelle elukorraldus hõlmab teatud piiriülese liikumise elemente, saada kasu ELis kehtivatest sotsiaalkindlustuseeskirjadest. Määrus hõlmab praktilisi teemasid, nagu näiteks seda, et kolmandate riikide kodanike suhtes tuleb kohaldada samu õigusi, mis kehtivad ELi kodanike suhtes mis tahes vajaliku ravi saamiseks ajutiselt teises liikmesriigis viibimise ajal (õigus, mida tõendatakse Euroopa ravikindlustuskaardi esitamisega)[6].

Määruse (EL) nr 1231/2010 olemasolu annab ELile ainupädevuse sotsiaalkindlustusalaste õiguste koordineerimiseks nende kolmandate riikide kodanike puhul, kes on ELi piires olukorras, kus nende töö- ja elukoht asuvad eri liikmesriikides. Konfliktiolukorras on ELi määrused kolmandate riikidega sõlmitud lepingutes sisalduvate riiklike eeskirjade suhtes ülimuslikud. Näiteks kui kolmanda riigi kodanik on lähetatud ELi liikmesriiki tingimustel, mis on sätestatud kolmanda riigiga sõlmitud kahepoolses lepingus, ja kui see isik läheb pärast tööle mõnda muusse liikmesriiki, siis kohaldatakse kõnealuse teise liikumise puhul määrust (EL) nr 1231/2010. Ka siis, kui kolmanda riigi kodanik töötab väljaspool ELi asutatud tööandja heaks kahes või enamas liikmesriigis, kohaldatakse tema suhtes kehtivate sotsiaalkindlustusalaste õigusaktide puhul ELi eeskirju[7].

1.3. Ühised praktilised küsimused ja probleemid

Liikmesriikidelt nõutakse Euroopa Liidu lepingu artikli 4 lõikega 3 (nn lojaalse koostöö kohustus) ja Euroopa Liidu toimimise lepingu artikliga 351, et nad kasutaks kõiki vajalikke vahendeid, et kõrvaldada kolmandate riikidega sõlmitud lepingute ning ELi õigusaktidega kehtestatud kohustuste vahelised vastuolud. Mis puutub sellesse, kuidas Gottardo kohtuotsus ja määrus (EL) nr 1231/2010 mõjutavad kahepoolseid lepinguid, siis peavad liikmesriigid kindlustama koostöö asjaomase kolmanda riigiga tagamaks, et ELi võetud kohustusi saaks täita. See tekitab palju ühiseid probleeme.

Gottardo kohtuotsuse kohaselt tuleb kahepoolset lepingut kohaldada kooskõlas ELi mittediskrimineerimise põhimõttega. See võib tähendada, et mõni leping tuleb uuesti läbi rääkida või et tuleb lihtsalt saavutada nõusolek mittediskrimineerimise klausli lisamiseks lepingusse. Praktilisest seisukohast võib mõnel liikmesriigil tekkida vajadus saada kolmandalt riigilt sotsiaalkindlustusandmeid selliste ELi kodanike kohta, kes ei ole selle liikmesriigi kodanikud. See toob tihti kaasa haldus- ja õigusalaseid raskusi. Peamiseks probleemiks on endiselt see, et samal ajal, kui ELi liikmesriik peab ELi õigusakte järgima, ei ole kolmas riik üldjuhul kohustatud neis küsimustes koostööd tegema.

Ka selle tagamisel, et kahepoolsete lepingute kohaldamine oleks kooskõlas määrusega (EL) nr 1231/2010, tekivad sarnased probleemid. Kolmandatele riikidele on vaja selgitada, et teatud tingimustel ei saa kohaldada kahepoolseid lepinguid, sest ELi õigusaktid on ülimuslikud. See on kõigi liikmesriikide probleem, kuid siiani puudub liikmesriikidel ühine vahend selle probleemi lahendamiseks. Üks võimalik ja lihtne lahendus oleks lisada kõigisse lepingutesse klausel, mille eesmärk oleks sätestada, et vastuolude korral on ELi õigusakt lepingutingimuste suhtes ülimuslik.

Liikmesriikide oluliste ühiste probleemide hulka kuulub ka see, kuidas pidada vastu survele leppida kokku pikemates lähetusperioodides, mille tagajärjeks oleks, et kolmandast riigist pärit töötajad on vabastatud liikmesriigi sotsiaalkindlustussüsteemile sissemaksete tegemisest. ELis on maksimaalne ajavahemik, mil töötaja võib jääda kindlustatuks oma päritoluliikmesriigis, kaks aastat[8]. Samas töötajad, kes on lähetatud ELi kolmandast riigist, võivad jääda kindlustatuks oma päritoluliikmesriigis palju pikemaks ajaks, ning see vabastus kohustusest liituda mõne ELis asuva kindlustusskeemiga on tihti väga tundlik teema uuemate kahepoolsete lepingute sõlmimisel.

Ning lõpetuseks, ka pettuste vältimiseks võetavate meetmete kontekstis on kolmanda riigi käest andmete saamine enamiku liikmesriikide jaoks suur probleem. ELi sotsiaalkindlustuse koordineerimise eeskirjad sisaldavad õiguslikke sätteid, mille alusel on liikmesriigil õigus nõuda, et liikmesriik, kus hüvitisesaaja elab, kontrolliks esitatud teavet[9]. See võimaldab väljamakseid tegeval sotsiaalkindlustusasutusel olla kindel näiteks selles, et pensionisaaja on ikka elus või et isik vastab siiani invaliidsuspensioni saamise tingimustele. Niisugused kontrollimehhanismid on sätestatud vaid vähestes kahepoolsetes lepingutes. Paljud liikmesriigid oleksid vägagi rahul, kui pettuste vältimisse suhtutaks täie tõsidusega.

1.4. Parem koostöö sotsiaalkindlustuse koordineerimisel kolmandate riikidega

– Eespool kirjeldatud praktiliste küsimuste ja probleemide põhjal on selge, et liikmesriikide omavahelise koostöö tugevdamine sotsiaalkindlustuse koordineerimisel kolmandate riikidega võiks olla kasulik mitmeski mõttes. Kui liikmesriigid teevad koostööd ja tegutsevad vajaduse korral üheskoos, on nende positsioon läbirääkimistel kolmandate riikidega kindlam, nad saavad paremini lahendada ühiseid probleeme ja tagada ühiselt, et see, kuidas nad kahepoolseid lepinguid kohaldavad, on kooskõlas ELi õigusaktidega. Kokkuvõttes peaks ulatuslikum koostöö aitama kaasa ühtsema ja toimivama lähenemisviisi kujunemisele ELi riikides.

– Seetõttu on vaja ELi tasandi vahendit liikmesriikidevahelise koostöö tugevdamiseks. Seda silmas pidades on komisjon valmis toetama liikmesriikide ekspertidest koosnevat, tulemustele orienteeritud töörühma, kes tuleks kokku kord aastas ja kelle ülesanne oleks sellise koostöö lihtsustamine. Töörühmas on komisjonil ka võimalus jagada teavet selle kohta, mis seisus on ELi kolmandate riikidega sõlmitavate lepingute üle peetavad läbirääkimised. Selle uue vahendiga tagatakse ka, et riikidevahelistel kahepoolsetel lepingutel põhinev lähenemisviis ja väljatöötamisel olev ELi lähenemisviis sotsiaalkindlustuse koordineerimiseks kolmandate riikidega teineteist vastastikku täiendavad.

2. ELi ühtse lähenemisviisi väljatöötamine

2.1. Määrus (EL) nr 1231/2010

Määrust (EL) nr 1231/2010 kohaldatakse ELi sotsiaalkindlustuse koordineerimise rakendamisel kolmandate riikide kodanike puhul, kes elavad seaduslikult ELis ja on „olukorras, mis ei ole igas suhtes piiratud üheainsa liikmesriigiga”. Määruse üks mõjudest on, et määrusega hõlmatud kodanike puhul kehtib võrdse kohtlemise põhimõte, mis on sätestatud määruse (EÜ) nr 833/2004 artiklis 4. See tähendab, et kolmanda riigi kodanikku, kelle elukorraldus hõlmab teatud piiriülese liikumise elemente ning kes kuulub määruse (EL) nr 1231/2010 kohaldamisalasse, koheldakse juhul, kui tal on õigus saada vanaduspensioni mõnelt ELi riigilt, võrdselt pensioni maksva riigi kodanikega ka juhul, kui tegemist on pensioni maksmisega väljapoole ELi[10].

Komisjon leiab, et olukorras, kus pensione makstakse kolmandas riigis, on vaja tõhusalt rakendada võrdse kohtlemise põhimõtet. Euroopa Inimõiguste Kohtu kohtupraktika põhjal on see kõik eriti tähtis just seepärast, et pensioniõigus, mis tuleneb töötamisest, võib teatud tingimustes kokku langeda omandiõigusega, mida kaitseb Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioon[11]. Komisjonil on kavas kasutada sotsiaalkindlustusega tegelevate riiklike ekspertide võrgustikku, et koguda informatsiooni õigusaktide ja muude riikliku tasandi meetmete kohta, milles käsitletakse pensionide maksmist kolmandates riikides. See teave pannakse üles komisjoni veebilehel liikmesriikide sotsiaalkindlustusprofiilis ja sellele lisatakse teave liikmesriikide poolt kolmandate riikidega sõlmitud kahepoolsetest lepingutest, mille kohta saadakse samuti teavet sotsiaalkindlustusega tegelevatelt riiklikelt ekspertidelt.

2.2. Rännet käsitlevate ELi õigusaktidega tagatud õigused

Rännet käsitlevate ELi eeskirjadega on kehtestatud standardid, millele liikmesriikide sotsiaalkindlustusalased õigusaktid peavad vastama kolmandate riikide kodanike puhul, kes elavad selles liikmesriigis. Näiteks kui kolmanda riigi kodanik on elanud viis aastat seaduslikult mõnes ELi liikmesriigis ja kui ta vastab teatud tingimustele, omandab ta sotsiaalkindlustuse, sotsiaalabi ja sotsiaalkaitse valdkonnas samad õigused, mis on selle liikmesriigi kodanikul selle riigi õigusaktide kohaselt[12]. Lisaks on olemas kolm ELi direktiivi rände kohta: nn ühtse loa direktiiv,[13] nn sinise kaardi direktiiv[14] ja direktiiv teadusuuringuid tegevate kolmandate riikide kodanike kohta[15]. Nende kolme direktiiviga tagatakse seaduslikult mõnes liikmesriigis viibivatele kolmandate riikide kodanikele (välja arvatud mõnede erandite puhul) sotsiaalkindlustuse valdkonnas võrdne kohtlemine selle liikmesriigi kodanikega, kus nad elavad. Kõnealune tagatis hõlmab võrdset kohtlemist seoses nende riiklike pensionide ülekandmisega kolmandasse riiki ja ei sõltu kahepoolse lepingu olemasolust[16]. Komisjoni ettepanekud edaspidiste ELi rändedirektiivide vastuvõtmiseks sisaldavad sarnaseid võrdse kohtlemise klausleid[17].

2.3. Assotsiatsioonilepingud ning stabiliseerimis- ja assotsiatsioonilepingud

Üldjuhul sisaldavad assotsiatsioonilepingud (sh Lääne-Balkani riikidega sõlmitud stabiliseerimis- ja assotsiatsioonilepingud) hulgaliselt põhimõtteid, mille eesmärk on hallata sotsiaalkindlustuseeskirjade koordineerimine selliste töötajate ja nende pereliikmete puhul, kes liiguvad assotsieerunud riigist ELi liikmesriiki või vastupidi. Lisaks on nende lepingute alusel asutatud assotsiatsiooninõukogudele ülesandeks tehtud võtta vastu sätted kõnealuste põhimõtete rakendamiseks.

2010. aasta oktoobris astus nõukogu selle protsessi raames esimese sammu ning võttis vastu otsused, milles käsitletakse ELi võetavat seisukohta Alžeeria, Maroko, Tuneesia, Iisraeli, Horvaatia ja endise Jugoslaavia Makedoonia Vabariigiga sõlmitud lepingutega loodud assotsiatsiooninõukogudes sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise otsuste vastuvõtmisel[18].

Need assotsiatsiooninõukogu otsused peaksid hõlmama seaduslikult töötavate isikute järgmisi õigusi: võrdne kohtlemine vastuvõtva riigi töötajatega; vanadus- ja toitjakaotuspensionide, invaliidsus- ning tööõnnetus- ja kutsehaiguspensionide täies mahus ülekandmine väljamakseid teostava riigi territooriumilt väljapoole; võrdne kohtlemine töötajaga seaduslikult selles riigis koos elavate pereliikmete suhtes. Kõnealused õigused peaksid olema vastastikused – ELi töötajate puhul peaksid kehtima samad õigused nii assotsieerunud riigis kui ka töötajate tagasipöördumisel ELi. Need õigused peaksid säilima ka ELi piires ühest liikmesriigist teise liikumisel. Assotsiatsiooninõukogu otsustes tuleks sätestada ka pettuste vältimiseks tehtava vastastikuse koostöö ja kontrolli raamistik. Assotsieerunud riikide ja üksikute liikmesriikide vahel sõlmitud kahepoolsetes lepingutes sisalduvad sätted, millega nähakse ette assotsieerunud riikide või nende liikmesriikide kodanike soodsam kohtlemine, jäävad jätkuvalt kehtima (võttes vajaduse korral arvesse eespool nimetatud Gottardo kohtuotsust Euroopa Liidu Kohtus).

Kui assotsiatsiooninõukogu otsused on vastu võetud, rakendub ELis ühine lähenemisviis sotsiaalkindlustuse koordineerimise alal täies mahus ja omab otsest mõju liikmesriikide õigusele. Seepärast esitab komisjon kõnealuste assotsiatsiooninõukogu otsuste kohaldamise lihtsustamiseks ettepanekud teatavate mitte seadusandlikku, vaid praktilist laadi halduskokkulepete kohta. Komisjon hakkab liikmesriike nende otsuste kohaldamisel aitama: korraldatakse iga-aastaseid koosolekuid, et arutada assotsieerunud riikide puhul rakendatavat koordineerimise korda ja lihtsustada koostööd laiemas mõttes. Komisjon hakkab tähelepanelikult jälgima seda, kuidas liikmesriigid otsuseid kohaldavad.

Lõpetuseks, ELi assotsiatsioonilepingute ja sotsiaalkindlustuse koordineerimise üle peetavaid arutelusid ei saa lugeda täielikuks enne, kui on räägitud Türgiga sõlmitud assotsiatsioonilepingust ja eriti selle lepingu 1970. aasta lisaprotokollist,[19] milles on etapiviisiliselt saavutatava eesmärgina sätestatud töötajate vaba liikumine Türgi ja ELi vahel. Selle lepingu lisaprotokolli artiklis 39 on ette nähtud, et assotsiatsiooninõukogu peab vastu võtma sotsiaalkindlustusmeetmed Türgi töötajate jaoks, kes liiguvad ELi piires. See säte rakendati assotsiatsiooninõukogu otsusega nr 3/80[20]. Kuigi selle otsuse rakendamiseks vajalikud meetmed jäidki vastu võtmata, tegi Euroopa Kohus otsuse, et otsuses nr 3/80 sätestatud võrdse kohtlemise põhimõte ja pensionide ülekandmise klausel on vahetult kohaldatavad[21]. Niisiis on Euroopa Kohtu praktika mõjul ELi ühine lähenemisviis Türgist pärit töötajate sotsiaalkindlustuse koordineerimiseks ELis juba teataval määral olemas.

2.4. Assotsiatsioonilepingute kasutamine eesmärgiga töötada välja ELi ühine lähenemisviis

EL ja tema liikmesriigid ei ole võtnud sotsiaalkindlustuse koordineerimisega seonduvaid kohustusi mitte üksnes Türgi suhtes, vaid ka Albaania, Montenegro ja San Marinoga sõlmitud lepingute raames. Neid sätteid ei ole siiani rakendatud. Komisjon leiab, et neis lepingutes sätestatud juriidilisi kohustusi tuleks arvesse võtta. Seega esitab komisjon ettepaneku nõukogu teise otsustepaketi vastuvõtmiseks, milles sisalduvad otsused käsitlevad asjaomases stabiliseerimis- ja assotsiatsiooninõukogus, assotsiatsiooni- või koostöönõukogus liidu nimel võetavat seisukohta sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimiseks vastavate riikidega.

Eelkõige Türgi puhul on komisjon seisukohal, et tuleb astuda samme assotsiatsiooninõukogu otsuse nr 3/80 asendamiseks ja ajakohastamiseks[22]. Euroopa Kohtus kohtuasjas C-485/07 Akdas tehtud otsus on muutnud selle vajaduse veelgi tungivamaks. Komisjoni uues ettepanekus, milles käsitletakse assotsiatsioonilepingus sotsiaalkindlustusalaste aspektide rakendamist, võetakse näiteks arvesse määruse (EÜ) nr 883/2004 põhimõtet, et mitteosamakselised rahalised erihüvitised ei ole ülekantavad.

Mis puudutab uute assotsiatsioonilepingute sõlmimise läbirääkimisi kolmandate riikidega, siis püüab komisjon lisada neisse lepingutesse sotsiaalkindlustuse koordineerimist käsitleva tüüpklausli, mille aluseks on võrdse kohtlemise, pensionide ülekandmise ja halduskoostöö põhimõtted.

2.5. Uued ELi sotsiaalkindlustuslepingud

Globaliseerunud tööturu vajaduste arvessevõtmiseks algatab komisjon debati sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise halduskomisjonis, et kaaluda, kas teatud olukorras oleks liikmesriikidel vaja tegutseda mõne konkreetse kolmanda riigi puhul sotsiaalkindlustuse koordineerimisel ühiselt. Seda vajadust saaks täita uue vahendiga – ELi sotsiaalkindlustuslepinguga. Sedalaadi lepingud võimaldaksid sotsiaalkindlustuse koordineerimise osas kasutusele võtta paindlikuma lähenemisviisi, kui seda saab assotsiatsioonilepingute raames teha, ning taolisi lepinguid saaks sõlmida ka nende kolmandate riikidega, kellega ei ole sõlmitud ei assotsiatsiooni- ega koostöölepinguid. ELi lepingu võiks sõlmida vastavalt vajadusele, näiteks kui tekib vajadus lahendada teatava kolmanda riigiga probleeme määruse (EL) nr 1231/2010 kohaldamise valdkonnas või kui on vaja tegeleda sotsiaalkindlustushüvitise topeltmaksmise küsimusega. Selliste lepingute puhul oleks võimalik integreerida lepingusse kõikvõimalikud liikmesriigi ja asjaomase kolmanda riigi vahelised konkreetsed eripärad ja lepingute rakendamine võiks liikmesriikide jaoks olla vabatahtlik.

Komisjonil on kavas sõlmida sellised „vajadusest lähtuvad” lepingud ELi strateegiliste partneritega, eelkõige nendega, kelle puhul on tööjõu omavaheline liikuvus olulise tähtsusega. Samuti võiks kaaluda lepingu sõlmimist piirkondliku integratsiooni organisatsiooni kuuluvate riikidega. Kõnealuste lepingute üldeesmärk oleks edendada ELi ühist lähenemisviisi asjaomaste kolmandate riikide puhul.

2.6. ELi välispoliitilise profiili tugevdamine sotsiaalkindlustuse valdkonnas

Nagu rõhutatud strateegias „Euroopa 2020”, on ELi jaoks väga oluline pöörata pilk väljapoole ning osaleda õigusliku reguleerimise üle peetavatel tähtsatel aruteludel ja vastavate meetmete rakendamisel kogu maailmas. Kuna riigid teevad järjest enam koostööd piiriülese sotsiaalkindlustuse küsimuses, peaks EL, arvestades oma pikaajalist kogemust sotsiaalkindlustuse koordineerimise vallas, asuma seda tegevust juhtima. See juhtiv roll peaks hõlmama koostööd ka teiste rahvusvaheliste organisatsioonidega, näiteks Rahvusvahelise Tööorganisatsiooniga (ILO). 2011. aasta Rahvusvahelisel Töökonverentsil kutsuti ILO liikmeid üles kaaluma lepingute sõlmimist, milles oleks sätestatud võrdse kohtlemise tagamine, samuti võõrtöötajate ligipääs sotsiaalkindlustusalastele õigustele, nende õiguste säilimine ja/või ülekandmine. Arutelud sotsiaalkaitse ja sotsiaalkindlustuse koordineerimise üle maailma eri piirkondade vahel on järjest olulisemad. Seepärast soovib komisjon edendada sotsiaalkindlustuse koordineerimise alast koostööd teiste rahvusvaheliste organisatsioonidega ja maailma eri piirkondadega.

[1] Need eeskirjad on praegu sätestatud määruses (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise kohta ja selle rakendusmääruses (EÜ) nr 987/2009 (ELT L 166, 30.5.2004, lk 1; ELT L 284, 30.10.2009, lk 1).

[2] Euroopa Majanduspiirkonna leping jõustus 1. jaanuaril 1994 (Liechtensteini suhtes hakati seda kohaldama alles 1. mail 1995) (EÜT L 1, 3.1.1994, lk 3). ELi ja Šveitsi vaheline leping jõustus 1. juunil 2002 (EÜT L 114, 30.4.2002, lk 1).

[3] Kohtuasi C-55/00.

[4] Sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimise halduskomisjoni 12. juuni 2009. aasta soovitus nr P1 (ELT C 106, 24.4.2010, lk 47).

[5] ELT L 344, 29.12.2010, lk 1. Ühendkuningriigi jaoks on jätkuvalt siduvad ja kohaldatavad eelmise määruse (EÜ) nr 859/2003 sätted. Taani jaoks ei ole määrused (EL) nr 1231/2010 ja (EÜ) nr 859/2003 siduvad ja selles riigis ei pea neid määrusi kohaldama. EMÜ riigid ja Šveits ei kohalda kumbagi neist määrustest.

[6] Määruse (EÜ) nr 883/2004 artikkel 19.

[7] Vt nt määruse (EÜ) nr 987/2009 artikli 14 lõige 11.

[8] Määruse (EÜ) nr 883/2004 artikkel 12.

[9] Määruse (EÜ) nr 987/2009 artikli 5 lõige 3.

[10] Vt määruse (EL) nr 1231/2010 põhjendus 13.

[11] Euroopa Inimõiguste Kohus, Klein v Austria (Apellatsioon nr 57028/00), 3. märts 2011.

[12] Nõukogu direktiivi 2003/109/EÜ (pikaajalistest elanikest kolmandate riikide kodanike staatuse kohta) artikkel 11 (ELT L 16, 23.1.2004, lk 44).

[13] Nõukogu ja Euroopa Parlamendi direktiiv 2011/98/EL kolmandate riikide kodanikele liikmesriigis elamist ja töötamist võimaldava ühtse loa taotlemise ühtse menetluse ning liikmesriigis seaduslikult elavate kolmandatest riikidest pärit töötajate ühiste õiguste kohta (ELT L 343, 23.12.2011, lk 1).

[14] Nõukogu direktiiv 2009/50/EÜ kolmandate riikide kodanike kõrget kvalifikatsiooni nõudva töö eesmärgil riiki sisenemise ja seal elamise tingimuste kohta (ELT L155, 18.6.2009, lk 17).

[15] Nõukogu direktiiv 2005/71/EÜ kolmandate riikide kodanike teadusuuringute eesmärgil riiki lubamise erimenetluse kohta (ELT L 289, 12.10.2005, lk 15).

[16] See õigus on selgesõnaliselt kirjas direktiivi 2009/50/EÜ artikli 14 lõike 1 punktis f, kuid sama tuleneb ka direktiivi 2005/71/EÜ artikli 12 punktist c.

[17] Ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv kolmandate riikide kodanike hooajatöö eesmärgil riiki sisenemise ja seal elamise tingimuste kohta (KOM(2010) 379 (lõplik)); ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv kolmandate riikide kodanike liikmesriiki sisenemise ja seal elamise tingimuste kohta ettevõtjasisese üleviimise korral (KOM(2010) 378 (lõplik)).

[18] ELT L 306, 23.11.2010.

[19] Euroopa Majandusühenduse ja Türgi vahelise assotsiatsioonilepingu 23. novembril 1970. aastal vastu võetud lisaprotokoll (EÜT L 293, 29.12.1972, lk 3).

[20] Assotsiatsiooninõukogu 19. septembri 1980. aasta otsus nr 3/80, milles käsitletakse Euroopa ühenduste liikmesriikide sotsiaalkindlustussüsteemide kohaldamist Türgi töötajate ja nende pereliikmete suhtes (EÜT C110, 25.4.1983, lk 60).

[21] Kohtuasi C-262/96, Sürül; Kohtuasi C-485/07 Akda; vt ka kohtuasju C-18/90, Kziber; C-103/94, Krid, milles käsitletakse võrdse kohtlemise klauslit Magribi riikidega sõlmitud koostöölepingutes (mis nüüdseks on asendatud assotsiatsioonilepingutega).

[22] Komisjon tühistab oma varasema ettepaneku assotsiatsiooninõukogu otsuse nr 3/80 rakendusmääruse kohta (KOM(83) 13).