Nõukogu määruse (EÜ) nr 1234/2007 (1) artikli 120g esimeses lõigus osutatud analüüsimeetodite loetelu ja kirjeldus

(avaldatud komisjoni 10. juuli 2009. aasta määruse (EÜ) nr 606/2009 (2) artikli 15 lõike 2 alusel)

2010/C 43/01

Alljärgnevas tabelis loetletakse analüüsimeetodid, mida rakendatakse ühenduse eeskirjades viinamarjasaaduste suhtes sätestatud piirmäärade ja nõuete kontrollimiseks. Kolmandas veerus on iga asjakohase näitaja puhul viide vastavale Rahvusvahelise Viinamarja- ja Veiniorganisatsiooni analüüsimeetodile (RVO meetod), mida nimetatud organisatsioon on kirjeldanud oma veini ja viinamarjavirde analüüsimeetodite kogumikus (viimane väljaanne käesoleva teatise avaldamise ajal on 2009. aastast). Iga näitaja puhul kirjeldatakse üksnes standardmeetodit (Rahvusvahelise Viinamarja- ja Veiniorganisatsiooni liigituse järgi „tüüp I” või „tüüp II”), välja arvatud need parameetrid, mille puhul ei ole praegu tüüp I-le või tüüp II-le vastavat meetodit kinnitatud. Meetodite kirjeldus on esitatud teatise lisas.

Meeldetuletus:

Rahvusvahelise Viinamarja- ja Veiniorganisatsiooni kogumiku A lisa I osas on määratletud eri analüüsimeetodite tüübid, muu hulgas tüüp I (kriteeriumipõhine standardmeetod), tüüp II (standardmeetod) ja tüüp IV (ajutine meetod).

Plii ja kaadmiumi sisalduse määramise meetodid on nüüd kirjeldatud komisjoni 28. märtsi 2007. aasta määruses (EÜ) nr 333/2007 (lisa C.3.) (3). 23. veebruari 2006. aasta määruse (EÜ) nr 401/2006 (4) lisas II.4 on kehtestatud üldised suutlikkusnäitajad ohratoksiin A puhul, seepärast ei ole vaja selle aine kontrollimise meetodeid veinisaaduste puhul eraldi kirjeldada.

ANALÜÜSIMEETODITE LOETELU

Mõne analüüsimeetodi puhul ajakohastab Rahvusvahelise Viinamarja- ja Veiniorganisatsiooni pädev teenistus kirjeldust. Ajakohastatud kirjeldus avaldatakse komisjoni teatises pärast seda, kui see on avaldatud RVO analüüsimeetodite kogumiku 2010. aasta väljaandes.

(1) ELT L 299, 16.11.2007.

(2) ELT L 193, 24.7.2009, lk 1.

(3) ELT L 88, 29.3.2007, lk 29.

(4) ELT L 70, 9.3.2006, lk 12.

LISA

SISUKORD

1 TIHEDUS JA SUHTELINE TIHEDUS 20 °C JUURES (OIV-AS2-01-MASVOL) – Tüüp I

2 SUHKRUSISALDUSE REFRAKTOMEETRILINE MÄÄRAMINE VIINAMARJAVIRDES, KONTSENTREERITUD VIINAMARJAVIRDES NING PUHASTATUD KONTSENTREERITUD VIINAMARJAVIRDES (OIV-AS2-02-SUCREF) – Tüüp I

3 KUIVAINE ÜLDSISALDUS (OIV-AS-2-03-EXTSEC) Kuivaine üldsisaldus – Tüüp I

4 HAPNIKU ISOTOOPSUHTE 18 O/ 16 O MÄÄRAMINE VEINIS SISALDUVAS VEES (OIV-AS-2-09-MOUO18) – Tüüp II

5 FOLIN-CIOCALTEU INDEKS (OIV-AS-2-10-INDFOL) – Tüüp IV

6 GLÜKOOS JA FRUKTOOS (OIV-AS-311-02-GLUFRU) – Tüüp II

7 SUHKRUSISALDUSE MÄÄRAMINE KÕRGSURVEVEDELIKKROMATOGRAAFIA (HPLC) TEEL (SAHHAROOS) (OIV-AS-311-03-SUCRES) – Tüüp II

8 VIINAMARJAVIRDE, KONTSENTREERITUD VIINAMARJAVIRDE, PUHASTATUD KONTSENTREERITUD VIINAMARJAVIRDE JA VEINI RIKASTAMISE KINDLAKSTEGEMINE DEUTEERIUMITUUMA MAGNETRESONANTSI MEETODIL (SNIF-NMR/RMN-FINS) (OIV-AS-311-05-ENRRMN) – Tüüp I

9 ALKOHOLISISALDUS MAHUPROTSENTIDES (OIV-AS-312-01-TALVOL) – Tüüp I

10 13 C/ 12 C ISOTOOPSUHTE MÄÄRAMINE MASSISPEKTROMEETRIA ABIL VEINIETANOOLIS JA VIINAMARJAVIRDE, KONTSENTREERITUD VIINAMARJAVIRDE VÕI PUHASTATUD KONTSENTREERITUD VIINAMARJAVIRDE KÄÄRITAMISEL SAADUD ETANOOLIS (OIV-AS-312-06-ETHANO) – Tüüp II

11 ÜLDHAPPESUS (OIV-AS-313-01-ACITOT) – Tüüp I

12 LENDUVATE HAPETE SISALDUS (OIV-AS-313-02-ACIVOL) – Tüüp I

13 SIDRUNHAPE (OIV-AS-313-09-ACIENZ) – Tüüp II

14 SORBHAPE (OIV-AS-313-14-ACISOR) – Tüüp IV

15 pH (OIV-AS-313-15-PH) – Tüüp I

16 L-ASKORBIINHAPPE JA D-ISOASKORBIINHAPPE ÜHEAEGNE MÄÄRAMINE KÕRGSURVEVEDELIKKROMATOGRAAFI (HPLC) JA UV-DETEKTORI ABIL (OIV-AS-313-22-ACASCO) – Tüüp II

17 SÜSINIKDIOKSIID (OIV-AS-314-01-DIOCAR) – Tüüp II

18 VEINIS SISALDUVA SÜSINIKDIOKSIIDI MÄÄRAMINE MANOMEETRI ABIL (OIV-AS314-04-CO2MAN) – Tüüp II

19 VAHUVEINIDE JA POOLVAHUVEINIDE ÜLERÕHU MÕÕTMINE (OIV-AS-314-02-SURPRES) – Tüüp I

20 LÜSOTSÜÜMI MÄÄRAMINE VEINIS KÕRGSURVEVEDELIKKROMATOGRAAFI (HPLC) ABIL (OIV-AS-315-14) – Tüüp IV

21 SULFAADID (OIV-AS-321-05-SULFAT) – Tüüp II

22 RAUD (OIV-AS-322-05-FER) – Tüüp IV

23 VASK (OIV-AS-322-06) – Tüüp IV

24 VÄÄVELDIOKSIID (OIV-AS-323-04-DIOSU) – Tüüp II

1 TIHEDUS JA SUHTELINE TIHEDUS 20 °C JUURES (OIV-AS2-01-MASVOL) – TÜÜP I

1. MÕISTED

Tihedus on veini või viinamarjavirde mass mahuühiku kohta 20 °C juures. Seda väljendatakse grammides milliliitri kohta ja selle tähiseks on ρ20 °C.

Suhteline tihedus 20 °C juures ehk suhteline tihedus (20 °C/20 °C) on kümnendmurruna väljendatav suhe, mis saadakse teatava mahuga 20 °C veini või viinamarjavirde massi jagamisel sama mahu ja temperatuuriga vee massiga. Selle tähiseks on

2. PÕHIMÕTE

Tiheduse ja suhtelise tiheduse määramiseks 20 °C juures kasutatakse järgmisi meetodeid:

püknomeetria (standardmeetod),

tiheduse mõõtmine hüdrostaatilise kaalu abil või elektroonilisel teel.

Märkus:

Väga täpsete mõõtmiste korral tuleb tiheduse leidmisel kasutada vääveldioksiidist tingitud parandit vastavalt järgmisele valemile:

ρ20 °C = ρ′20 °C – 0,0006 × S ρ20 °C = parandatud tihedus ρ′20 °C = mõõdetud tihedus S = vääveldioksiidi üldsisaldus grammides liitri kohta

3. PROOVI ETTEVALMISTAMINE

Kui vein ja viinamarjavirre sisaldavad olulisel määral süsihappegaasi, tuleb sellest suurem osa eemaldada, segades 250 ml veini üheliitrilises kolvis või filtrides vaakumi abil läbi vahetükki asetatud 2 g puuvillavati.

4. STANDARDMEETOD

4.1. Seadmed

Harilik laboratooriumivarustus, eelkõige järgmised seadmed:

4.1.1. 100 ml paireksklaasist püknomeeter (1) eemaldatava klaaslihvtermomeetriga, mille skaalajaotise väärtus on 1/10 kraadi, mõõtmisvahemik 10–30 °C. Termomeeter peab olema taadeldud (joonis 1).

Püknomeeter on varustatud 25 mm pikkuse ja kuni 1 mm siseläbimõõduga külgtoruga, mis lõpeb koonilise klaaslihviga. Sellele külgtorule võib ühendada „paisuotsiku”, mis kujutab endast lihvmuhviga kolvikest. Paisuotsikut kasutatakse paisumiskambrina.

Nimetatud lihvühendused peavad omavahel hästi sobima ja andma tiheda ühenduse.

4.1.2. Tareerimispudel, mille välismaht on võrdne püknomeetri välismahuga (täpsus 1 ml) ja mass võrdne täidetud püknomeetri massiga, kui täitmiseks on kasutatud vedelikku, mille suhteline tihedus on 1,01 (2,0 massi-/mahuprotsendiline naatriumkloriidi lahus).

Püknomeetri kuju ja mõõtmetega täpselt sobitatud soojusisolatsiooniga mahuti.

4.1.3. Kahe kaalukausiga (mõõdetava massi ülempiir vähemalt 300 g, tundlikkus 0,1 mg)

või

ühe kaalukausiga (mõõdetava massi ülempiir vähemalt 200 g, tundlikkus 0,1 mg) kaal.

4.2. Püknomeetri kaliibrimine

Püknomeetri kaliibrimiseks tuleb määrata järgmised suurused:

— tühja püknomeetri taaramass,

— püknomeetri maht 20 °C juures,

— veega täidetud püknomeetri mass 20 °C juures.

4.2.1. Kahe kaalukausiga kaalu meetod

Vasakule kaalukausile asetatakse tareerimispudel ja paremale kaalukausile puhas kuiv paisuotsikuga varustatud püknomeeter. Püknomeetriga kaalukausile lisatakse vihte ja registreeritakse tasakaalu saavutamiseks vajalik vihtide mass grammides: selle massi tähiseks on p.

Püknomeeter täidetakse ettevaatlikult destilleeritud veega toatemperatuuril ja termomeeter asetatakse kohale; seejärel pühitakse püknomeeter ettevaatlikult kuivaks ja asetatakse soojusisolatsiooniga mahutisse. Püknomeetri sisu segatakse, pöörates mahuti põhjaga ülespidi, kuni termomeetri näit jääb konstantseks. Siis lisatakse ettevaatlikult püknomeetrisse vett kuni külgtoru ülemise servani. Külgtoru pühitakse kuivaks ja paisuotsik asetatakse kohale; registreeritakse täpselt temperatuur t °C ning vajaduse korral korrigeeritakse seda, arvestades termomeetri skaala ebatäpsust. Ühele kaalukausile asetatakse veega täidetud püknomeeter ja teisele kaalukausile tareerimispudel ning registreeritakse grammides tasakaalu saavutamiseks vajalik vihtide mass p′.

Arvutamine

Tühja püknomeetri tareerimine: tühja püknomeetri taaramass on= p + m m= püknomeetris oleva õhu mass m= 0,0012 (p – p′).

Maht 20 °C juures: V20 °C= (p + m – p′) × Ft Ft= temperatuurile t °C vastav tegur I tabelist V20 °C tuleb määrata täpsusega ± 0,001 ml.

Vee mass 20 °C juures: M20 °C= V20 °C × 0,998203 0,998203= vee tihedus 20 °C juures

4.2.2. Ühe kaalukausiga kaalu meetod

Määratakse:

— puhta kuiva püknomeetri mass: selle tähiseks on P

— punkti 4.2.1 kohaselt t °C juures veega täidetud püknomeetri mass: selle tähiseks on P1

— taaramass: T0

Arvutamine

Tühja püknomeetri tareerimine:

tühja püknomeetri taaramass on= P – m m= püknomeetris oleva õhu mass m= 0,0012 (P1 – P)

Maht 20 °C juures: V20 °C= [P1 – (P – m)] · Ft Ft= temperatuurile t °C vastav tegur I tabelist.

Maht 20 °C juures tuleb määrata täpsusega ± 0, 001 ml.

Vee mass 20 °C juures: M20 °C= V20 °C · 0,998203 0,998203= vee tihedus 20 °C juures

4.3. Mõõtmine

4.3.1. Kahe kaalukausiga kaalu meetod

Püknomeeter täidetakse punkti 4.2.1 kohaselt ettevalmistatud uuritava prooviga (punkt 3) ja kaalutakse.

t °C juures tasakaalu saavutamiseks vajaliku vihtide massi (grammides) tähiseks on p″.

Püknomeetris oleva vedeliku mass p + m – p″.

Näivtihedus t °C juures:

ρt °C = (p + m – p″)/V20 °C

Olenevalt mõõdetavast vedelikust tuleb tiheduse arvutamiseks 20 °C juures kasutada ühte järgmistest paranditabelitest: II tabel (kuiv vein), III tabel (naturaalne või kontsentreeritud viinamarjavirre), IV tabel (magus vein).

Veini suhtelise tiheduse (20 °C/20 °C) leidmiseks tuleb veini tihedus 20 °C juures jagada 0,998203-ga.

4.3.2. Ühe kaalukausiga kaalu meetod

Tareerimispudel kaalutakse; selle massi tähiseks on T1.

Arvutatakse dT = T1 – To

Kaalumise hetkel on tühja püknomeetri mass P – m + dT.

Püknomeeter täidetakse punkti 4.2.1 kohaselt ettevalmistatud uuritava prooviga (punkt 3) ja kaalutakse. Täidetud püknomeetri massi t °C juures tähistab P2.

t °C juures on püknomeetris oleva vedeliku mass P2 – (P – m + dT).

Näivtihedus t °C juures:

ρt °C = (P2 – (P – m + dT)/V20 °C

Uuritava vedeliku (kuiv vein, naturaalne või kontsentreeritud viinamarjavirre või magus vein) tihedus 20 °C juures arvutatakse punkti 4.3.1 kohaselt.

Suhtelise tiheduse (20 °C/20 °C) leidmiseks tuleb veini tihedus 20 °C juures jagada 0,998203 ga.

4.3.3. Tiheduse mõõtmise tulemuste korratavus:

kuivade ja poolmagusate veinide puhul: r = 0,00010

magusate veinide puhul: r = 0,00018

4.3.4. Tiheduse mõõtmise tulemuste reprodutseeritavus:

kuivade ja poolmagusate veinide puhul: R = 0,00037

magusate veinide puhul: R = 0,00045

I TABEL

Kordaja F

väärtused, millega tuleb korrutada paireksklaasist püknomeetris t °C juures oleva vee mass, et leida püknomeetri maht 20 °C juures

[Vt RVO kogumiku meetodi AS2 - 01 II lisa I tabelit]

II TABEL

Paireksklaasist püknomeetriga t °C juures mõõdetud kuiva veini ja alkoholivaba kuiva veini tiheduse temperatuuriparandid c, mille abil mõõtmistulemused arvutatakse ümber tiheduseks 20 °C juures

[Vt RVO kogumiku meetodi AS2 - 01 II lisa II tabel]

ρ20 = ρt ± (c/1 000) –, kui temperatuur on alla 20 °C +, kui temperatuur on üle 20 °C

III TABEL

Paireksklaasist püknomeetriga t °C juures mõõdetud naturaalse viinamarjavirde ja kontsentreeritud viinamarjavirde tiheduse temperatuuriparandid c, mille abil mõõtmistulemused arvutatakse ümber tiheduseks 20 °C juures

[Vt RVO kogumiku meetodi AS2 - 01 II lisa III tabel]

ρ20 = ρ t ± (c/1 000) –, kui temperatuur on alla 20 °C +, kui temperatuur on üle 20 °C

IV TABEL

Paireksklaasist püknomeetriga t °C juures mõõdetud 13-mahuprotsendilise ja kangema jääksuhkrut sisaldava veini tiheduse temperatuuriparandid c, mille abil mõõtmistulemused arvutatakse ümber tiheduseks 20 °C juures

[Vt RVO kogumiku meetodi AS2 - 01 II lisa IV tabel]

ρ20 = ρ t ± (c/1 000) –, kui temperatuur on alla 20 °C +, kui temperatuur on üle 20 °C

2 SUHKRUSISALDUSE REFRAKTOMEETRILINE MÄÄRAMINE VIINAMARJAVIRDES, KONTSENTREERITUD VIINAMARJAVIRDES NING PUHASTATUD KONTSENTREERITUD VIINAMARJAVIRDES (OIV-AS2-02-SUCREF) – TÜÜP I

1. MEETODI PÕHIMÕTE

Asjakohases tabelis on näidatud murdumisnäitaja 20 °C juures, kas murdumisnäitajana või sellele vastava sahharoosi massiprotsendina, mis võimaldab leida suhkrusisaldust viinamarjavirdes, kontsentreeritud viinamarjavirdes ning puhastatud kontsentreeritud viinamarjavirdes grammides liitri ja grammides kilogrammi kohta.

2. SEADMED

2.1. Abbé refraktomeeter

Tuleb kasutada refraktomeetrit, mille skaala on gradueeritud:

— kas sahharoosi massiprotsentides täpsusega 0,1 %,

— või murdumisnäitaja väärtustes nelja kümnendkoha täpsusega.

Refraktomeeter peab olema varustatud termomeetriga, mille skaala ulatus on vähemalt + 15 kuni + 25 °C, ja veeringeseadmega, mis võimaldab teha mõõtmisi 20 ± 5 °C juures.

Tuleb rangelt järgida refraktomeetri kasutusjuhendit, eeskätt kaliibrimise ja valgusallika kohta.

3. PROOVI ETTEVALMISTAMINE

3.1 Viinamarjavirre ja kontsentreeritud viinamarjavirre

Vajaduse korral lastakse viinamarjavirre läbi neljakordse marli, visatakse ära esimesed filtraadi tilgad ja määratakse ülejäänud filtraadi murdumisnäitaja.

3.2 Puhastatud kontsentreeritud viinamarjavirre

Olenevalt kontsentratsioonist määratakse puhastatud kontsentreeritud viinamarjavirde murdumisnäitaja eelneva lahjendamiseta või kasutades lahust, mis saadakse vee lisamisel täpselt kaalutud 200 g puhastatud kontsentreeritud viinamarjavirdele kuni lõppmassini 500 g.

4. TÖÖ KÄIK

Proovi temperatuur reguleeritakse ligikaudu 20 °C-le. Väike kogus proovi pannakse refraktomeetri alumisele prismale, jälgides, et kui prismad surutakse teineteise vastu, kataks proov ühtlaselt kogu klaasipinna. Mõõtmine tehakse refraktomeetrile lisatud kasutusjuhendi kohaselt.

Sahharoosi massiprotsendi lugem võetakse täpsusega 0,1 % või murdumisnäitaja lugem nelja kümnendkoha täpsusega.

Ühe ja sama ettevalmistatud prooviga tehakse vähemalt 2 määramist. Registreeritakse temperatuur t °C.

5. ARVUTAMINE

5.1. Temperatuuriparandi arvestamine

5.1.1. Kui refraktomeeter on gradueeritud sahharoosi massiprotsentides, leitakse temperatuuriparandid I tabelist.

5.1.2. Kui refraktomeeter on gradueeritud murdumisnäitaja väärtustes, otsitakse II tabelist üles mõõdetud murdumisnäitaja väärtus t °C juures ja leitakse 1. veerust sellele vastav sahharoosi massiprotsent t °C juures. Seda massiprotsenti korrigeeritakse I tabelist leitud temperatuuriparandi võrra ja saadakse temperatuurile 20 °C vastav massiprotsent.

5.2. Viinamarjavirde ja kontsentreeritud viinamarjavirde suhkrusisaldus

II tabelist otsitakse üles sahharoosi massiprotsent 20 °C juures ja leitakse samalt realt suhkrusisaldus grammides liitri ning grammides kilogrammi kohta. Suhkrusisaldus väljendatakse invertsuhkrusisaldusena ühe kümnendkoha täpsusega.

5.3. Puhastatud kontsentreeritud viinamarjavirde suhkrusisaldus

III tabelist otsitakse üles sahharoosi massiprotsent 20 °C juures ja leitakse samalt realt suhkrusisaldus grammides liitri ning grammides kilogrammi kohta. Suhkrusisaldus väljendatakse invertsuhkrusisaldusena ühe kümnendkoha täpsusega.

Kui mõõtmine tehti lahjendatud puhastatud kontsentreeritud viinamarjavirdega, korrutatakse tulemus lahjendusteguriga.

5.4. Viinamarjavirde, kontsentreeritud viinamarjavirde ning puhastatud kontsentreeritud viinamarjavirde murdumisnäitaja

II tabelist otsitakse üles sahharoosi massiprotsent 20 °C juures ja leitakse samalt realt murdumisnäitaja 20 °C juures. Murdumisnäitaja väljendatakse nelja kümnendkoha täpsusega.

Märkus: Viinamarjavirde, kontsentreeritud viinamarjavirde ja puhastatud kontsentreeritud viinamarjavirde potentsiaalset alkoholisisaldust võib määrata komisjoni 25. juuli 2000. aasta määruse (EÜ) nr 1623/2000 I lisas esitatud vastavustabeli abil (EÜT L 194, 31. juuli 2000).

I TABEL

Parandid juhtumiks, kui sahharoosi massiprotsent on määratud muul temperatuuril kui 20 °C.

[Vt RVO kogumiku meetodi AS2 - 02 lisa I tabel]

II TABEL

Tabel, mille abil leitakse viinamarjavirde ja kontsentreeritud viinamarjavirde suhkrusisaldus grammides liitri ning grammides kilogrammi kohta, kui on kasutatud refraktomeetrit, mis on gradueeritud kas sahharoosi massiprotsentides 20 °C juures või murdumisnäitaja väärtustes 20 °C juures. On esitatud ka tiheduse väärtused 20 °C juures.

[Vt RVO kogumiku meetodi AS2 - 02 lisa II tabel]

III TABEL

Tabel, mille abil leitakse puhastatud kontsentreeritud viinamarjavirde suhkrusisaldus grammides liitri ning grammides kilogrammi kohta, kui on kasutatud refraktomeetrit, mis on gradueeritud kas sahharoosi massiprotsentides 20 °C juures või murdumisnäitaja väärtustes 20 °C juures. On esitatud ka tiheduse väärtused 20 °C juures.

[Vt RVO kogumiku meetodi AS2 - 02 lisa III tabel]

3 KUIVAINE ÜLDSISALDUS (OIV-AS-2-03-EXTSEC) KUIVAINE ÜLDSISALDUS – TÜÜP I

1. MÕISTE

Kuivaine üldsisaldus kujutab endast kogu ainet, mis teatavates füüsikalistes tingimustes ei lendu. Katse füüsikalised tingimused peavad olema sellised, et ekstrakti moodustavad ained muunduksid katse jooksul võimalikult vähe.

Mittetaandava kuivaine sisaldus on kuivaine üldsisalduse ja üldsuhkru vahe.

Vähendatud kuivainesisaldus on kuivaine üldsisaldus, millest on lahutatud üldsuhkur, mis ületab 1 g/l, kaaliumsulfaadi sisaldus, mis ületab 1 g/l, kogu esineva mannitooli sisaldus ja muude veinile lisatud keemiliste ainete sisaldus.

Kuivainejäägi sisaldus on mittetaandava kuivainesisalduse ja viinhappena väljendatud üldhappesuse vahe.

Kuivainesisaldus väljendatakse grammides liitri kohta ja määratakse täpsusega 0,5 g.

2. MEETODI PÕHIMÕTE

[Rahvusvahelise Viinamarja- ja Veiniorganisatsiooni pädev teenistus ajakohastab selle analüüsimeetodi kirjeldust. Ajakohastatud kirjeldus avaldatakse komisjoni teatises pärast seda, kui see on avaldatud RVO analüüsimeetodite kogumiku 2010. aasta väljaandes. Kuni ajakohastatud versiooni avaldamiseni võib juhindumiseks kasutada komisjoni määruse (EMÜ) nr 2676/90 lisa 4. peatükki.]

4 HAPNIKU ISOTOOPSUHTE 18O/16O MÄÄRAMINE VEINIS SISALDUVAS VEES (OIV-AS-2-09-MOUO18) – TÜÜP II

(lisatakse hiljem)

[Rahvusvahelise Viinamarja- ja Veiniorganisatsiooni pädev teenistus ajakohastab selle analüüsimeetodi kirjeldust. Ajakohastatud kirjeldus avaldatakse komisjoni teatises pärast seda, kui see on avaldatud RVO analüüsimeetodite kogumiku 2010. aasta väljaandes. Kuni ajakohastatud versiooni avaldamiseni võib juhindumiseks kasutada komisjoni määruse (EMÜ) nr 2676/90 lisa 43. peatükki.]

5 FOLIN-CIOCALTEU INDEKS (OIV-AS-2-10-INDFOL) – TÜÜP IV

1. MÕISTE

Folin-Ciocalteu indeks on allpool kirjeldatud meetodi abil saadud tulemus.

2. PÕHIMÕTE

Kõik veinis leiduvad fenoolühendid oksüdeeritakse Folin-Ciocalteu reaktiivi abil. Folin-Ciocalteu reaktiiv kujutab endast fosfovolframhappe (H3PW12O40) ja fosfomolübdeenhappe (H3PMo12O40) segu, mis fenoolide oksüdeerimisel taandub ja moodustab sinise volfram- (W8O23) ja molübdeenoksiidi (Mo8O23) segu.

Tekkinud sinisele värvusele vastab neeldumismaksimum ligikaudu 750 nm juures ja selle intensiivsus on võrdeline kõigi fenoolühendite algkontsentratsiooniga.

3. REAKTIIVID

Reaktiivid peavad olema analüüsipuhtad. Kasutatakse destilleeritud või samaväärse puhtusastmega vett.

3.1. Folin-Ciocalteu reaktiiv

Folin-Ciocalteu reaktiiv on müügil kasutamisvalmina. Selle reaktiivi valmistamiseks lahustatakse 100 g naatriumvolframaati (Na2WO4·2H2O) ja 25 g naatriummolübdaati (Na2MoO4·2H2O) 700 ml destilleeritud vees. Lisatakse 50 ml 85 % fosforhapet (ρ20 = 1,71 g/ml) ja 100 ml kontsentreeritud soolhapet (ρ20 = 1,19 g/ml). Segu kuumutatakse keemiseni ja keedetakse 10 tundi püstjahutiga kolvis. Seejärel lisatakse 150 g liitiumsulfaati (Li2SO4·H2O) ja mõned tilgad broomi ning keedetakse veel 15 minutit. Segul lastakse jahtuda ja maht täiendatakse destilleeritud veega 1 liitrini.

3.2. Veevabast naatriumkarbonaadist (Na2CO3) valmistatud 20 massi-/mahuprotsendiline lahus.

4. SEADMED

Harilik laboratooriumivarustus, eelkõige järgmised seadmed:

4.1. 100 ml mõõtekolvid

4.2. Spektrofotomeeter, mis võimaldab töötada 750 nm juures

5. TÖÖ KÄIK

5.1. Punane vein

100 ml mõõtekolbi (punkt 4.1) pannakse allpool esitatud järjekorras järgmised komponendid:

1 ml eelnevalt 1: 5 lahjendatud veini

50 ml destilleeritud vett

5 ml Folin-Ciocalteu reaktiivi (3.1)

20 ml naatriumkarbonaadi lahust (3.2)

Täiendatakse destilleeritud veega 100 ml-ni.

Segatakse kontsentratsiooni ühtlustamiseks, oodatakse 30 minutit reaktsioonitasakaalu saabumiseni ja määratakse neeldumine 750 nm juures 1 cm optilise teega lahusekihis, kusjuures võrdluseks kasutatakse lahust, milles vein on asendatud destilleeritud veega.

Kui mõõdetud neeldumi väärtus ei ole 0,3 lähedal, tuleb valida sobiv lahjendus.

5.2. Valge vein

1 ml lahjendamata veini analüüsitakse eespool kirjeldatud viisil.

5.3. Puhastatud kontsentreeritud viinamarjavirre

5.3.1. Proovi ettevalmistamine

Kasutatakse 25massiprotsendilise (25 Brixi kraadi) suhkrusisaldusega lahust, mis valmistatakse peatüki „pH” punkti 4.1.2 kohaselt.

5.3.2. Mõõtmine

Toimitakse nii nagu punase veini puhul (punkt 5.1), kasutades punkti 5.3.1 kohaselt ettevalmistatud 5 ml proovi ja kasutades neeldumise mõõtmisel kontroll-lahusena 5 ml 25massiprotsendilist invertsuhkru lahust.

6. TULEMUSTE VÄLJENDAMINE

6.1. Arvutamine

Tulemus väljendatakse indeksina, mis punase veini korral saadakse mõõdetud neeldumise korrutamisel 100 ga, juhul kui lahjendus on 1:5 (kui kasutatakse teistsugust lahjendust, tuleb seda tegurit vastavalt muuta), valge veini korral aga neeldumise korrutamisel 20 ga. Puhastatud kontsentreeritud viinamarjavirde korral tuleb neeldumisel korrutada 16 ga.

6.2. Korratavus

Sama analüüsija poolt samaaegselt või kiiresti teineteise järel sooritatud kahe määramise tulemuste erinevus ei tohi olla suurem kui 1.

Hea korratavuse saavutamiseks tuleb kasutada hoolikalt puhastatud laboratooriuminõusid (mõõtekolbe ja spektrofotomeetrilisi küvette).

6 GLÜKOOS JA FRUKTOOS (OIV-AS-311-02-GLUFRU) – TÜÜP II

1. MÕISTE

Glükoosi ja fruktoosi võib individuaalselt määrata ensümaatilise meetodi abil ning selle ainsaks eesmärgiks on glükoosi/fruktoosi suhte leidmine.

2. PÕHIMÕTE

Heksokinaasi (HK) abil katalüüsitava ensümaatilise reaktsiooni tulemusena fosforüülitakse glükoos ja fruktoos adenosiintrifosfaadi (ATP) poolt, kusjuures tekivad glükoos-6-fosfaat (G6P) ning fruktoos-6-fosfaat (F6P):

glükoos + ATP←→G6P + ADP

fruktoos + ATP←→F6P + ADP

Nikotiinamiidadeniindinukleotiidfosfaadi (NADP) toimel ja ensüüm glükoos-6-fosfaadi dehüdrogenaasi (G6PDH) manulusel oksüdeeritakse kõigepealt glükoos-6-fosfaat glükonaat-6-fosfaadiks. Tekkinud taandatud nikotiinamiidadeniindinukleotiidfosfaadi (NADPH) kogus vastab glükoos-6-fosfaadi ja seega ka glükoosi kogusele:

G6P + NADP+←→glükonaat-6-fosfaat + NADPH + H +

Taandatud nikotiinamiidadeniindinukleotiidfosfaat määratakse neeldumise järgi 340 nm juures.

Kui see reaktsioon on lõppenud, muudetakse fruktoos-6-fosfaat fosfoglükoosi isomeraasi (PGI) abil glükoos-6-fosfaadiks:

F6P←→G6P

Glükoos-6-fosfaat reageerib uuesti nikotiinamiidadeniindinukleotiidfosfaadiga, tekivad glükonaat-6-fosfaat ja taandatud nikotiinamiidadeniindinukleotiidfosfaat, kusjuures viimati nimetatud saadusaine määratakse.

3. SEADMED

— Spektrofotomeeter, mis võimaldab teha mõõtmisi 340 nm juures (sellel lainepikkusel on NADPH-l neeldumismaksimum). Kuna mõõdetakse absoluutset neeldumist (ei kasutata kaliibrimisgraafikut, vaid tulemus arvutatakse NADPH ekstinktsiooniteguri abil), peavda spektrofotomeetri lainepikkuste skaala ja spektrofotomeetriga määratavad neeldumise väärtused olema taadeldud. Kui nimetatud spektrofotomeetrit ei ole, võib kasutada mõnda muud mittepideva spektriga valgusallikat omavat spektrofotomeetrit, mis võimaldab teha mõõtmisi 334 või 365 nm juures.

— Klaasküvetid, mille optilise tee pikkus on 1 cm, või ühekordseks kasutamiseks ette nähtud küvetid.

— 0,02, 0,05, 0,1 ja 0,2 ml pipetid ensüümide katselahustega töötamiseks.

4. REAKTIIVID

4.1. Lahus 1. Puhverlahus (0,3 M trietanoolamiin, pH 7,6, Mg2+ sisaldus 4 × 10-3 M): 11,2 g trietanoolamiinvesinikkloriidi (C2H5)3N·HCI ja 0,2 g MgSO4·7H2O lahustatakse 150 ml bidestilleeritud vees, lisatakse ligikaudu 4 ml 5 M naatriumhüdroksiidi NaOH lahust, kuni saavutatakse pH 7,6, ja segu maht täiendatakse 200 milliliitrini.

Puhverlahus säilib temperatuuril +4 °C neli nädalat.

4.2. Lahus 2. Nikotiinamiidadeniindinukleotiidfosfaadi lahus (ligikaudu 11,5 × 10-3 M): 50 mg nikotiinamiidadeniindinukleotiidfosfaadi dinaatriumsoola lahustatakse 5 ml bidestilleeritud vees.

Lahus säilib temperatuuril + 4 °C neli nädalat.

4.3. Lahus 3. Adenosiin-5′-trifosfaadi lahus (ligikaudu 81 × 10-3 M): 250 mg dinaatriumadenosiin-5′-trifosfaati ja 250 mg naatriumvesinikkarbonaati (NaHCO3) lahustatakse 5 milliliitris bidestilleeritud vees.

Lahus säilib temperatuuril + 4 °C neli nädalat.

4.4. Lahus 4. Heksokinaas/glükoos-6-fosfaatdehüdrogenaas: 0,5 ml heksokinaasi (2 mg valku/ml või 280 ühikut/ml) segatakse 0,5 ml glükoos-6-fosfaatdehüdrogenaasiga (1 mg valku/ml).

Lahus säilib temperatuuril + 4 °C ühe aasta.

4.5. Lahus 5. Fosfoglükoosiisomeraas (2 mg valku/ml või 700 ühikut/ml). Suspensiooni kasutatakse ilma lahjendamata.

Lahus säilib temperatuuril + 4 °C ühe aasta.

Märkus:

kõik eespool nimetatud reaktiivid on müügil.

5. TÖÖ KÄIK

5.1. Proovi ettevalmistamine

Olenevalt glükoosi ja fruktoosi hinnangulisest summaarsest sisaldusest liitri kohta, lahjendatakse proovi järgmiselt:

Mõõtmised 340 ja 334 nm juures Mõõtmised 365 nm juures Lahjendamine veega Lahjendustegur F Kuni 0,4 g/l Kuni 0,8 g/l — — Kuni 4,0 g/l Kuni 8,0 g/l 1 + 9 10 Kuni 10,0 g/l Kuni 20,0 g/l 1 + 24 25 Kuni 20,0 g/l Kuni 40,0 g/l 1 + 49 50 Kuni 40,0 g/l Kuni 80,0 g/l 1 + 99 100 Üle 40,0 g/l Üle 80,0 g/l 1 + 999 1 000

5.2. Määramine

Spektrofotomeeter reguleeritakse lainepikkusele 340 nm ja tehakse mõõtmised, kasutades võrdlusena õhku (optilisele teele ei panda küvetti) või vett.

Temperatuur peab olema vahemikus 20–25 °C.

1 cm optilise teega võrdlusküvett ja prooviküvett täidetakse järgmiselt:

Võrdlusküvett Prooviküvett Lahus 1 (4.1), 20 °C juures 2,50 ml 2,50 ml Lahus 2 (4.2) 0,10 ml 0,10 ml Lahus 3 (4.3) 0,10 ml 0,10 ml Uuritav proov 0,20 ml Bidestilleeritud vesi 0,20 ml

Segatakse ja ligikaudu kolme minuti pärast võetakse neeldumise lugemid (A1) lahustes. Reaktsiooni alustamiseks lisatakse:

Lahus 4 (4.4) 0,02 ml 0,02 ml

Segatakse; lastakse seista 15 minutit, võetakse neeldumise lugemid (A2) ja veel kahe minuti möödudes kontrollitakse, kas reaktsioon on lõppenud.

Seejärel lisatakse viivitamata:

Lahus 5 (4.5) 0,02 ml 0,02 ml

Segatakse, 10 minuti pärast võetakse neeldumise lugemid (A3) ja veel kahe minuti möödudes kontrollitakse, kas reaktsioon on lõppenud.

Arvutatakse järgmised neeldumiste vahed:

A2 — A1 vastab glükoosile,

A3 — A2 vastab fruktoosile

nii võrdlusküvettide kui ka prooviküvettide puhul.

Arvutatakse neeldumise erinevused võrdlusküvetis (ΔAT) ja prooviküvetis (ΔAD) ning leitakse järgmised vahed:

glükoosi puhul: ΔAG = ΔAD - ΔAT

fruktoosi puhul: ΔAF = ΔAD - ΔAT

Märkus:

ensümaatiliste protsesside kulgemiseks vajalik aeg võib eri partiide puhul olla erinev. Eespool nimetatud aeg on antud üksnes juhindumiseks ja see soovitatakse määrata iga partii puhul eraldi.

5.3. Tulemuste väljendamine

5.3.1. Arvutusmeetod

Kontsentratsiooni arvutamise üldvalem on järgmine:

C= (V × PM)/(ε × d × v × 1 000) Δ A (g/l)

V= uuritava lahuse maht (ml)

v= uuritava proovi maht (ml)

PM= määratava aine molekulmass

d= optilise tee pikkus küvetis (cm)

ε= NADPH absorptsioonitegur 340 nm juures = 6,3 (mmool–1 × l × cm–1)

V= 2,92 ml glükoosi määramise korral

V= 2,94 ml fruktoosi määramise korral

v= 0,20 ml

PM= 180

d= 1.

Saame:

glükoosi puhul: C (g/l) = 0,417 × Δ AG

fruktoosi puhul: C (g/l) = 0,420 × Δ AF

Kui proovi on ettevalmistamise käigus lahjendatud, korrutatakse tulemus lahjendusteguriga F.

Märkus:

Kui mõõtmisi tehakse 334 või 365 nm juures, tuleb kasutada järgmisi avaldisi:

— mõõtmised 334 nm juures: ε = 6,2 (mmool–1 × l × cm–1) glükoosi puhul: C (g/l) = 0,425 × Δ AG fruktoosi puhul: C (g/l) = 0,428 × Δ AF

— mõõtmised 365 nm juures: ε = 3,4 (mmool–1 × l × cm–1) glükoosi puhul: C (g/l) = 0,773 × Δ AG fruktoosi puhul: C (g/l) = 0,778 × Δ AF

5.3.2. Korratavus (r)

r= 0,056 xi

5.3.3. Reprodutseeritavus (R):

R= 0,12 + 0,076 xi

xi= glükoosi või fruktoosi sisaldus g/l

7 SUHKRUSISALDUSE MÄÄRAMINE KÕRGSURVEVEDELIKKROMATOGRAAFIA (HPLC) TEEL (SAHHAROOS) (OIV-AS-311-03-SUCRES) – TÜÜP II

(lisatakse hiljem)

[Rahvusvahelise Viinamarja- ja Veiniorganisatsiooni pädev teenistus ajakohastab selle analüüsimeetodi kirjeldust. Ajakohastatud kirjeldus avaldatakse komisjoni teatises pärast seda, kui see on avaldatud RVO analüüsimeetodite kogumiku 2010. aasta väljaandes. Kuni ajakohastatud versiooni avaldamiseni võib juhindumiseks kasutada komisjoni määruse (EMÜ) nr 2676/90 lisa 6. peatüki lõiget 3.]

8 VIINAMARJAVIRDE, KONTSENTREERITUD VIINAMARJAVIRDE, PUHASTATUD KONTSENTREERITUD VIINAMARJAVIRDE JA VEINI RIKASTAMISE KINDLAKSTEGEMINE DEUTEERIUMITUUMA MAGNETRESONANTSI MEETODIL (SNIF-NMR/RMN-FINS) (OIV-AS-311-05-ENRRMN) – TÜÜP I

(lisatakse hiljem)

[Rahvusvahelise Viinamarja- ja Veiniorganisatsiooni teadusteenistus vaatab selle analüüsimeetodi kirjelduse läbi. See avaldatakse komisjoni teatises kohe, kui Rahvusvahelise Viinamarja- ja Veiniorganisatsiooni üldkogu on vastu võtnud lõpliku teksti. Kuni otsuse vastuvõtmiseni võib juhindumiseks kasutada komisjoni määruse (EMÜ) nr 2676/90 lisa 8. peatükki.]

9 ALKOHOLISISALDUS MAHUPROTSENTIDES (OIV-AS-312-01-TALVOL) – TÜÜP I

(lisatakse hiljem)

[Rahvusvahelise Viinamarja- ja Veiniorganisatsiooni pädev teenistus ajakohastab nende analüüsimeetodite kirjeldust. Ajakohastatud kirjeldus avaldatakse komisjoni teatises pärast seda, kui see on avaldatud RVO analüüsimeetodite kogumiku 2010. aasta väljaandes. Kuni ajakohastatud versiooni avaldamiseni võib juhindumiseks kasutada komisjoni määruse (EMÜ) nr 2676/90 lisa 3. peatükki.]

10 13C/12C ISOTOOPSUHTE MÄÄRAMINE MASSISPEKTROMEETRIA ABIL VEINIETANOOLIS JA VIINAMARJAVIRDE, KONTSENTREERITUD VIINAMARJAVIRDE VÕI PUHASTATUD KONTSENTREERITUD VIINAMARJAVIRDE KÄÄRITAMISEL SAADUD ETANOOLIS (OIV-AS-312-06-ETHANO) – TÜÜP II

1. KASUTUSALA

Meetod võimaldab mõõta isotoopide 13C ja 12C suhet veinietanoolis ja viinamarjatoodete (viinamarjavirded, kontsentreeritud viinamarjavirded, puhastatud kontsentreeritud viinamarjavirded) kääritamisel saadud etanoolis.

2. VÕRDLUSSTANDARDID

ISO: 5725:1994 „Mõõtmismeetodite ja -tulemuste täpsus (tõesus ja täpsusaste): standardmõõtmise korratavuse ja reprodutseeritavuse määramise põhimeetod”. V-PDB: Vienna-Pee-Dee Belemnite (RPDB = 0,0112372). RVO meetod AS-311-O5-ENRRMN „Viinamarjavirrete, kontsentreeritud viinamarjavirrete, puhastatud kontsentreeritud viinamarjavirrete ja veinide rikastamise kindlakstegemine deuteeriumituuma magnetresonantsi (SNIF-NMR) abil.”

3. TERMINID JA MÄÄRATLUSED

13C/12C : süsiniku isotoopide 13C ja 12C (süsinik-13 ja süsinik-12) suhe analüüsitavas proovis. δ13C : isotoobi 13C sisaldus 1 000 ühiku kohta (‰). SNIF-NMR : uuritava loodusliku isotoobi eraldamine tuumamagnetresonantsi abil. V-PDB : Vienna-Pee-Dee Belemnite (Viini-Pee-Dee belemniit). PDB on isotoobi 13C sisalduse loodusliku varieeruvuse mõõtmise esmane etalonaine, mis koosneb kaltsiumkarbonaadist, mida saadakse Lõuna-Carolina (USA) Pee-Dee ladestu kriidiajastu belemniidiliste kodadest. Selle 13C/12C isotoopsuhe ehk RPDB on 0,0112372. PDB varud on ammu ammendatud, kuid see on jäänud esmaseks isotoobi 13C sisalduse loodusliku varieeruvuse väljendamise etalonaineks, mille suhtes on kalibreeritud Viinis (Austria) asuva Rahvusvahelise Tuumaenergiaagentuuri (IAEA) etalonained. Looduslikult esineva 13C sisaldus avaldatakse tavaliselt V-PDB suhtes. m/z : massi ja laengu suhe.

4. PÕHIMÕTE

Fotosünteesi käigus omastavad taimed süsinikdioksiidi ainevahetusmehhanismide abil, mille kaks peamist tüüpi on C3-metabolism (Calvini tsükkel) ja C4-metabolism (Hatchi-Slacki tsükkel). Nende kahe fotosünteesitüübiga kaasneb erinev isotoopkoostis. C4-taimede saadustes, nagu suhkrud ja kääritamisel saadud alkohol, on süsinik-13 sisaldus suurem kui C3-taimede samalaadsetes saadustes. Enamik taimi, sealhulgas viinamari ja suhkrupeet, kuuluvad C3-rühma. Suhkruroog ja mais kuuluvad C4-rühma. Süsinik-13 sisalduse mõõtmine võimaldab kindlaks teha viinamarjatoodetele (viinamarjavirded, veinid jmt) lisatud C4-taimedest pärit suhkruid (roosuhkur või maisi isoglükoos) ja nende koguseid. Süsinik-13 sisalduse andmed koos SNIF-NMR abil saadud andmetega võimaldavad kindlaks määrata C3- ja C4-taimedest pärit suhkru- või alkoholilisandite koguseid.

Süsinik-13 sisaldus määratakse proovi täielikul põlemisel vabaneva süsinikdioksiidi põhjal. Massispektromeetri kolme erineva kollektori abil mõõdetud ioonivoolude põhjal määratakse isotoopide 18O, 17O, 16O, 13C ja 12C kombineerumisel tekkivate peamiste isotopomeeride (massidega 44 (12C16O2), 45 (13C16O2 ja 12C17O16O) ja 46 (12C16O18O)) esinemissagedus. Isotopomeeride 13C17O16O ja 12C17O2 mõju võib nende väikeste koguste tõttu jätta arvestamata. Massiarvule m/z = 45 vastava ioonivoolu väärtus korrigeeritakse 12C17O16O mõju suhtes, mis arvutatakse m/z = 46 juures mõõdetud voolu intensiivsuse põhjal, võttes arvesse 18O ja 17O suhtelist esinemissagedust (Craigi parandus). Võrreldes tulemusi etaloniga, mis on kalibreeritud rahvusvahelise etaloni V-PDB suhtes, saab leida süsinik-13 sisalduse δ13C suhtelistes ühikutes.

5. REAKTIIVID

Ained ja tarvikud sõltuvad laboris kasutatavatest seadmetest (punkt 6). Harilikult kasutatakse elementanalüsaatoritel põhinevaid süsteeme. Sellised süsteemid võimaldavad kasutada metallkapslitesse suletavaid proove või süstla abil läbi vaheseina süstitavaid vedelaid proove.

Sõltuvalt seadme tüübist kasutatakse järgmisi etalonaineid, reaktiive ja vahendeid:

— etalonained

— IAEAst saadavad etalonained: Nimi Materjal δ13C V-PDB suhtes (punkt 9) — IAEA-CH-6 sahharoos –10,4 ‰ — IAEA-CH-7 polüetüleen –31,8 ‰ — NBS22 õli –29,7 ‰ — USGS24 grafiit –16,1 ‰

— Etalonainete ja Mõõtmiste Instituudist (Geel, Belgia) saadavad etalonained: Nimi Materjal δ13C V-PDB suhtes (9) — CRM/BCR 656 veinialkohol –26,93 ‰ — CRM/BCR 657 glükoos –10,75 ‰ — CRM/BCR 660 alkoholi ja vee segu (alkoholisisaldus 12 mahuprotsenti) –26,72 ‰

— töös kasutatav kindla 13C/12C suhtega standardproov, mis on kalibreeritud rahvusvaheliste etalonainete abil,

— soovituslikud tarvikud pidevvoolusüsteemide jaoks: — analüüsipuhas heelium (CAS 07440-59-7), — analüüsipuhas hapnik (CAS 07782-44-7), — analüüsipuhas süsinikdioksiid, mida kasutatakse teisese etalongaasina süsinik-13 sisalduse määramisel (CAS 00124-38-9), — oksüdeerija põletussüsteemi ahju jaoks, näiteks elementanalüüsi puhul vask(II)oksiid (CAS 1317-38-0), — desikant põlemisel tekkiva vee eemaldamiseks, näiteks elementanalüüsi puhul magneesiumperkloraat Anhydrone (CAS 10034-81-8) (see ei ole vajalik seadmete puhul, mis on varustatud krüogeenpüüdureid või valikuliselt läbilaskvaid kapillaare kasutava vee-eemaldussüsteemiga).

6. SEADMED JA VARUSTUS

6.1. Isotoopsuhete massispektromeeter (IRMS)

Isotoopsuhete massispektromeeter (IRMS), mille abil on võimalik määrata loodusliku rikastusega süsinikdioksiidi suhtelist 13C-sisaldust ja mille suhtelise väärtusena avaldatud sisemine täpsus on vähemalt 0,05 ‰ (punkt 9). Sisemiseks täpsuseks nimetatakse sama süsinikdioksiidiproovi kahe eri mõõtmise erinevust. Isotoopsuhete mõõtmiseks kasutatav massispektromeeter on tavaliselt varustatud kolme kollektoriga, mis mõõdavad samaaegselt massiarvudele (m/z) 44, 45 ja 46 vastavaid intensiivsusi. Isotoopsuhete massispektromeetril peab olema kas kaks sisendit, mis võimaldavad mõõta uuritavat proovi ja standardproovi vaheldumisi, või integreeritud süsteem, milles proovid põletatakse kadudeta ja süsinikdioksiid eraldatakse muudest põlemissaadustest enne massispektri mõõtmist.

6.2. Põletusseade

Põletusseade, mis võimaldab muundada etanooli kadudeta süsinikdioksiidiks ja isotoope eraldamata kõrvaldada kõik muud põlemissaadused, sealhulgas vee. Seade võib olla kas massispektromeetriga integreeritud pidevvoolusüsteem (punkt 6.2.1) või eraldi põletussüsteem (punkt 6.2.2). Seade peab võimaldama vähemalt punktis 11 nimetatud täpsust.

6.2.1. Pidevvoolusüsteemid

Need koosnevad kas elementanalüsaatorist või põletussüsteemiga seotud gaasikromatograafist.

Kasutades süsteeme, millesse proovid sisestatakse metallkapslites, vajatakse järgmisi laboriseadmeid:

— kalibreeritud mikrosüstal või mikropipett sobiva otsikuga,

— vähemalt 1 μg täpsusega kaalud,

— pintsetid kapseldamise jaoks,

— tinakapslid vedelate proovide jaoks,

— tinakapslid tahkete proovide jaoks.

Märkus:

etanooliproovide aurustumise ohu vähendamiseks võib kapslitesse panna absorbeerivat ainet (näiteks Chromosorb W, mešš 45–60), mida tuleb eelnevalt mõõta ilma proovita, kontrollimaks, et see ei sisalda olulises koguses süsinikku, mis võiks mõjutada tulemusi.

Kasutades elementanalüsaatoreid, mis on varustatud vedeliku injektoriga, või põletusseadisega kromatograafia ettevalmistussüsteemi, vajatakse järgmisi laboritarvikuid:

— süstal vedelike jaoks,

— õhukindla sulguri ja inertse vaheseinaga proovinõud.

Eespool loetletud laboritarvikud on näited ja need võib asendada muude samaväärsete vahenditega vastavalt laboris kasutatavate põletus- ja massispektromeetriaseadmete tüübile.

6.2.2. Eraldi proovide ettevalmistamise süsteem

Analüüsitavate proovide ja standardproovi põlemisel saadud süsinikdioksiidi proovid kogutakse proovinõudesse, mis asetatakse isotoopanalüüsi jaoks spektromeetri mõlemasse sisendisse. Kasutada võib erinevaid kirjanduses kirjeldatud seadmeid:

— ringleva hapnikuga täidetud suletud põletussüsteem,

— heeliumi- ja hapnikuvooluga elementanalüsaator,

— suletud klaasampullid, milles on oksüdeeriva ainena vask(II)oksiid.

7. PROOVIDE ETTEVALMISTAMINE KATSETEKS

Etanool tuleb enne isotoopanalüüsi veinist eraldada. Seda tehakse veini destilleerimise teel vastavalt SNIF-NMR-meetodi punktile 3.1 (OIV - MA-E-AS311-05-ENRRMN).

Viinamarjavirretes, kontsentreeritud viinamarjavirretes ja puhastatud kontsentreeritud viinamarjavirretes sisalduvad suhkrud tuleb esmalt etanooliks kääritada vastavalt SNIF-NMR-meetodi punktile 3.2 (OIV - MA-E-AS311-05-ENRRMN).

8. TÖÖ KÄIK

Kõikide ettevalmistusetappide käigus tuleb vältida alkoholi aurustumist olulisel määral, mis muudab proovi isotoopkoostist.

Järgnevalt kirjeldatakse etanooliproovi põletamise meetodit kaubanduslikult turustatava automaatse põletussüsteemi abil. Süsinikdioksiidi ettevalmistamisel isotoopanalüüsi jaoks võib kasutada kõiki meetodeid, mis tagavad kogu etanooliproovi muundamise süsinikdioksiidiks ilma lendumiskadudeta.

Elementanalüüsi kasutamisel põhineva katse käik:

a) proovide paigutamine kapslitesse: — kasutatakse puhtaid kapsleid, pintsette ja valmistusalust, — pintsettide abil võetakse vajaliku suurusega kapsel, — mikropipeti abil viiakse kapslisse vajalik kogus vedelikku, — Märkus: 2 mg süsiniku saamiseks on vaja 3,84 mg absoluutset etanooli või 4,17 mg destillaati, mille alkoholisisaldus on 92 massiprotsenti. Selle alusel tuleb arvutada destillaadi kogus vastavalt süsiniku hulgale, mis on vajalik massispektromeetria seadme tundlikkust arvestades. — kapsel suletakse näpitsate abil, — kapsel tuleb sulgeda täiesti õhukindlalt. Kui see ei ole võimalik, tuleb kapsel kõrvale jätta ja valmistada ette uus, — igast proovist tuleb ette valmistada kaks kapslit, — kapslid asetatakse sobivale kohale elementanalüsaatori automaatse sisestusseadme proovialusel. Iga kapsel tuleb järjekorranumbri abil hoolikalt tähistada, — prooviseeria algusse ja lõppu paigutatakse alati võrdlusainega kapsel, — prooviseeriatele lisatakse korrapäraselt kontrollproovid;

b) elementanalüüsi ja massispektromeetria seadme kontroll ja reguleerimine: — elementanalüsaatori ahjude temperatuur ning heeliumi ja hapniku voog seatakse selliselt, et proovi põlemine on optimaalne, — elementanalüüsi- ja massispektromeetriaseadet kontrollitakse lekete suhtes (näiteks kontrollides ioonvoolu, kui m/z = 28, mis vastab N2-le), — massispektromeeter seatakse mõõtma ioonvoolusid, mille m/z = 44, 45 ja 46, — enne proovide mõõtmist kontrollitakse süsteemi kindlate kontrollproovide abil;

c) mõõtmiste seeria tegemine: elementanalüsaatori (või kromatograafi) automaatsesse proovisisestusseadmesse asetatud proovid analüüsitakse järgemööda. Iga proovi põlemisel tekkiv süsinikdioksiid elueeritakse massispektromeetrisse, mis mõõdab ioonvoolud. Seadmega ühendatud arvuti registreerib ioonvoolud ja arvutab iga proovi jaoks väärtuse δ (punkt 9).

9. ARVUTAMINE

Meetodi eesmärk on mõõta veinist või kääritamise teel saadud viinamarjasaadustest eraldatud etanooli 13C/12C isotoopsuhet. 13C/12C isotoopsuhet saab avaldada selle hälbena tööetaloni suhtes. Seejärel arvutatakse süsinik-13 sisalduse hälve δ13C tuhandikes (δ/1 000), võrreldes mõõdetava proovi tulemusi tööetaloniga, mis on eelnevalt kalibreeritud esmase rahvusvahelise etaloni (V-PDB) abil. δ13C väärtus tööetaloni suhtes avaldatakse järgmiselt:

δ13Cpr/te ‰ = 1 000 × (Rpr-Rte)/Rte

kus Rpr on proovi ja Rte standardgaasina kasutatud süsinikdioksiidi isotoopsuhe.

δ13C väärtused V-PDB suhtes avaldatakse järgmiselt:

δ13Cpr/V-PDB ‰ = δ13Cpr/te + δ13Cpr/V-PDB + (δ13Cpr/te × δ13Cpr/V-PDB)/1 000

kus δ13Cte/V-PDB on eelnevalt määratud tööetaloni hälve V-PDB suhtes.

Seadmetest olenevalt võib järjestikuseid mõõtmisi tehes esineda väikest „triivi”. Sel juhul tuleb proovide δ13C väärtusi korrigeerida vastavalt tööetaloni mõõdetud δ13C väärtuse ja tegeliku väärtuse erinevusele; tööetaloni tegelik δ13C väärtus on eelnevalt kalibreeritud V-PDB suhtes, kasutades rahvusvahelist etalonainet. Tööetaloni kahe mõõtmise vahelist „triivi” ja seega ka analüüsitulemuste parandust võib lugeda lineaarseks. Tööetaloni väärtust peab mõõtma kõigi prooviseeriate alguses ja lõpus. Seejärel võib arvutada iga proovi jaoks paranduse, kasutades lineaarinterpoleerimist.

10. KVALITEEDI TAGAMINE JA KONTROLL

Kontrollitakse, et tööetaloni 13C väärtus ei erine lubatust rohkem kui 0,5 ‰. Kui see nii ei ole, tuleb spektromeetri seadistust kontrollida ja vajaduse korral reguleerida.

Iga proovi puhul kontrollitakse, et kahe järjestikuse mõõtetulemuse erinevus on väiksem kui 0,3 ‰. Proovi lõplik mõõtetulemus on kahe kapsli mõõtetulemuste keskmine. Kui erinevus on üle 0,3 ‰, tuleb mõõtmist korrata.

Mõõtmise õigsust võib kontrollida ioonvoolu abil m/z = 44 juures, mis on võrdeline elementanalüsaatorisse sisestatud süsiniku kogusega. Standardtingimustel peaks ioonvool olema kõigi analüüsitavate proovide puhul peaaegu konstantne. Oluline hälve võib osutada etanooli aurustumisele (näiteks halvasti suletud kapsli tõttu) või elementanalüsaatori või massispektromeetri ebastabiilsusele.

11. MEETODI OMADUSED (TÄPSUS)

Esialgne ühisuuring (punkt 11.1) käsitles veinialkoholi, roosuhkru- ja suhkrupeedialkoholi sisaldavaid destillaate ning nende kolme alkoholiliigi erinevaid segusid. Et kõnealuses uuringus ei käsitletud destilleerimismeetodit, võeti arvesse teiste laboritevaheliste veini käsitlevate uuringutega kogutud täiendavaid andmeid (punkt 11.2), eriti isotoopmõõtmiste tasemekatsete andmeid (punkt 11.3). Tulemused näitavad, et rahuldavates tingimustes, eriti SNIF-NMR-meetodi korral, ei põhjusta erinevate destilleerimissüsteemide kasutamine olulisi erinevusi veinietanooli δ13C väärtuste määramisel. Veini puhul saadud mõõtetäpsused on peaaegu võrdsed destillaatide ühisuuringus saadutega (punkt 11.1).

11.1. Destillaate käsitlev ühisuuring

Laboritevaheliste katsete tegemise aeg: 1996 Laborite arv: 20 Proovide arv: kuus proovi topeltpimeuuringuna Analüüsitud suurus: etanooli δ13C väärtus





Proovi kood Veinialkohol Peedialkohol Roosuhkrualkohol A & G 80 % 10 % 10 % B & C 90 % 10 % 0 % D & F 0 % 100 % 0 % E & I 90 % 0 % 10 % H & K 100 % 0 % 0 % J & L 0 % 0 % 100 %





Proovid A/G B/C D/F E/I H/K J/L Laborite arv pärast kõrvalekaldunud tulemuste elimineerimist 19 18 17 19 19 19 Tunnustatud tulemuste arv 38 36 34 38 38 38 Keskmine (δ13C) ‰ –25,32 –26,75 –27,79 –25,26 –26,63 –12,54 Sr2 0,0064 0,0077 0,0031 0,0127 0,0069 0,0041 Korratavuse standardhälve (Sr) ‰ 0,08 0,09 0,06 0,11 0,08 0,06 Korratavuse piirnorm r (2,8 × Sr) ‰ 0,22 0,25 0,16 0,32 0,23 0,18 SR2 0,0389 0,0309 0,0382 0,0459 0,0316 0,0584 Reprodutseeritavuse standardhälve (SR) ‰ 0,20 0,18 0,20 0,21 0,18 0,24 Reprodutseeritavuse piirnorm R (2,8 × SR) ‰ 0,55 0,49 0,55 0,60 0,50 0,68

11.2. Kahte veini ja ühte alkoholi käsitlev laboritevaheline uuring

Laboritevaheliste katsete tegemise aeg: 1996 Laborite arv: veini destilleerimises osales 14 laborit, neist seitsmes mõõdeti ka veinietanooli δ13C alkoholiproovi δ13C mõõdeti kaheksas laboris Proovide arv: kolm (valge vein alkoholisisaldusega 9,3 mahuprotsenti, valge vein alkoholisisaldusega 9,6 mahuprotsenti, 93massiprotsendiline alkohol) Analüüsitud suurus: etanooli δ13C väärtus





Proovid Punane vein Valge vein Alkohol Laborite arv 7 7 8 Tunnustatud tulemuste arv 7 7 8 Keskmine (δ13C) ‰ –26,20 –26,20 –25,08 Reprodutseeritavuse dispersioon SR2 0,0525 0,0740 0,0962 Reprodutseeritavuse standardhälve (SR) ‰ 0,23 0,27 0,31 Reprodutseeritavuse piirnorm R (2,8 × SR) ‰ 0,64 0,76 0,87

Osalenud laborites kasutati erinevaid destilleerimissüsteeme. Ühes laboris kõikidele osaliste poolt tagastatud destillaatidele tehtud isotoopmäärangud (δ13C) ei anna kõrvalekalduvaid ega keskmistest väärtustest oluliselt erinevaid tulemusi. Tulemuste dispersioon (S2 = 0,0059) on võrreldav destillaatide ühisuuringus saadud reprodutseeritavuse dispersiooniga Sr2 (punkt 11.1).

11.3. Isotoopanalüüside tasemekatsete tulemused

Alates 1994. aasta detsembrist on regulaarselt korraldatud veini ja alkoholi (96mahuprotsendilise alkoholisisaldusega destillaadid) isotoopanalüüside rahvusvahelisi tasemekatseid. Tulemused võimaldavad osalevatel laboritel kontrollida oma analüüside kvaliteeti. Tulemuste statistiline töötlus võimaldab hinnata mõõtmistulemuste varieerumist nõuetekohase reprodutseeritavuse korral ja saada seega dispersiooni ja reprodutseeritavuse piirnormi hinnanguid. Veini ja destillaadi etanooli δ13C määramise tulemused on kokku võetud järgmises tabelis:

Kuupäev Vein Destillaat N SR SR 2 R N SR SR 2 R Detsember 1994 6 0,210 0,044 0,59 6 0,151 0,023 0,42 Juuni 1995 8 0,133 0,018 0,37 8 0,147 0,021 0,41 Detsember 1995 7 0,075 0,006 0,21 8 0,115 0,013 0,32 Märts 1996 9 0,249 0,062 0,70 11 0,278 0,077 0,78 Juuni 1996 8 0,127 0,016 0,36 8 0,189 0,036 0,53 September 1996 10 0,147 0,022 0,41 11 0,224 0,050 0,63 Detsember 1996 10 0,330 0,109 0,92 9 0,057 0,003 0,16 Märts 1997 10 0,069 0,005 0,19 8 0,059 0,003 0,16 Juuni 1997 11 0,280 0,079 0,78 11 0,175 0,031 0,49 September 1997 12 0,237 0,056 0,66 11 0,203 0,041 0,57 Detsember 1997 11 0,127 0,016 0,36 12 0,156 0,024 0,44 Märts 1998 12 0,285 0,081 0,80 13 0,245 0,060 0,69 Juuni 1998 12 0,182 0,033 0,51 12 0,263 0,069 0,74 September 1998 11 0,264 0,070 0,74 12 0,327 0,107 0,91 Kaalutud keskmine 0,215 0,046 0,60 0,209 0,044 0,59 N : osalenud laborite arv.

11.4. Korratavuse ja reprodutseeritavuse piirnormid

Eespool tabelitena esitatud erinevate laboritevaheliste katsete andmete põhjal kehtestatakse käsitletud meetodi, kaasa arvatud destilleerimisetapi jaoks järgmised korratavuse ja reprodutseeritavuse piirnormid:

korratavuse piirnorm r: 0,24

reprodutseeritavuse piirnorm R: 0,6.

11 ÜLDHAPPESUS (OIV-AS-313-01-ACITOT) – TÜÜP I

1. MÕISTE

Veini üldhappesus on summaarne tiitritav happesus, mis määratakse tiitrimisel leelise standardlahusega pH väärtuseni 7.

Üldhappesus ei sisalda süsihappegaasist tingitud happesust.

2. MEETODI PÕHIMÕTE

Tiitritakse kas potentsiomeetriliselt või kasutades bromotümoolsinist indikaatorina ja võrdlust tiitrimise lõpp-punkti värvusstandardiga.

3. REAKTIIVID

3.1. Puhverlahus, pH 7,0:

monokaaliumfosfaat (KH2PO4): 107,3 g

1 M naatriumhüdroksiidi (NaOH) lahus: 500 ml

lisatakse vett kuni tasemeni: 1 000 ml

Võib kasutada ka müügilolevaid standardseid puhverlahuseid.

3.2. 0,1 M naatriumhüdroksiidi (NaOH) lahus.

3.3. Indikaatorlahus, bromotümoolsinine, 4 g/l:

bromotümoolsinine (C27H28Br2O5S) 4 g neutraalne etanool, 96 mahuprotsendiline… 200 ml Need komponendid lahustatakse ja lisatakse veel: süsihappegaasivaba vett… 200 ml 1 M naatriumhüdroksiidi lahust kuni sinakasrohelise värvuse ilmumiseni (pH 7)… 7,5 ml lisatakse vett kuni tasemeni 1 000 ml

4. SEADMED

4.1. Veejugapump

4.2. 500 ml vaakumkolb

4.3. Potentsiomeeter pH väärtustes gradueeritud skaalaga ja elektroodidega. Klaaselektroodi hoitakse destilleeritud vees. [Kalomel/küllastatud kaaliumkloriid]elektroodi hoitakse kaaliumkloriidi küllastatud lahuses. Enamasti kasutatakse kombineeritud elektroodi, mida hoitakse destilleeritud vees.

4.4. 50 ml (veini puhul) ja 100 ml (puhastatud kontsentreeritud viinamarjavirde puhul) mõõtesilindrid

5. TÖÖ KÄIK

5.1. Proovi ettevalmistamine

5.1.1. Vein

Süsihappegaasi eemaldamine. Vaakumkolbi valatakse ligikaudu 50 ml veini, ühendatakse kolb veejugapumbaga ja veini pidevalt loksutades hoitakse kolvis vaakumit 1–2 minuti jooksul.

5.1.2. Puhastatud kontsentreeritud viinamarjavirre

Kaalutakse 200 g puhastatud kontsentreeritud viinamarjavirret, täiendatakse selle maht veega 500 milliliitrini ja homogeniseeritakse.

5.2. Potentsiomeetriline tiitrimine

5.2.1. pH-meetri kaliibrimine

pH-meeter kaliibritakse tööks 20 °C juures puhverlahuse (pH 7,00, 20 °C) abil vastavalt tootja juhtnööridele.

5.2.2. Mõõtmine

Mõõtesilindrisse (punkt 4.4) pannakse 10 ml punkti 5.1 kohaselt ettevalmistatud veini või 50 ml punkti 5.1 kohaselt ettevalmistatud puhastatud kontsentreeritud viinamarjavirret. Lisatakse ligikaudu 10 ml destilleeritud vett ja seejärel büretist 0,1 M naatriumhüdroksiidi lahust (punkt 3.2), kuni saavutatakse pH 7 (20 °C). Leeliselahust tuleb lisada aeglaselt, tiitritavat lahust pidevalt loksutades. Lisatud 0,1 M naatriumhüdroksiidi mahu tähiseks on n (ml).

5.3. Tiitrimine indikaatori (bromotümoolsinise) manulusel

5.3.1. Eelkatse: lõpp-punktile vastava värvuse määramine

Mõõtesilindrisse (punkt 4.4) pannakse 25 ml keedetud destilleeritud vett, 1 ml bromotümoolsinise lahust (punkt 3.3) ning 10 ml punkti 5,1 kohaselt ettevalmistatud veini või 50 ml punkti 5.1 kohaselt ettevalmistatud puhastatud kontsentreeritud viinamarjavirret. Lisatakse 0,1 M naatriumhüdroksiidi lahust (punkt 3.2), kuni värvus muutub sinakasroheliseks. Seejärel lisatakse 5 ml puhverlahust (pH 7, punkt 3.1).

5.3.2. Määramine

Mõõtesilindrisse (punkt 4.4) pannakse 30 ml keedetud destilleeritud vett, 1 ml bromotümoolsinise lahust (punkt 3.3) ning 10 ml punkti 5,1 kohaselt ettevalmistatud veini või 50 ml punkti 5.1 kohaselt ettevalmistatud puhastatud kontsentreeritud viinamarjavirret. Lisatakse 0,1 M naatriumhüdroksiidi lahust (punkt 3.2), kuni saadakse samasugune värvus nagu eelkatse käigus (punkt 5.3.1). Lisatud 0,1 M naatriumhüdroksiidi mahu tähiseks on n (ml).

6. TULEMUSTE VÄLJENDAMINE

6.1. Arvutamine

6.1.1. Vein

Milliekvivalentides liitri kohta väljendatav üldhappesus leitakse seosest:

A = 10 n

Tulemus väljendatakse ühe kümnendkoha täpsusega.

Viinhappe ekvivalentsisaldusena grammides liitri kohta väljendatav üldhappesus leitakse seosest:

A′ = 0,075 × A

Tulemus väljendatakse ühe kümnendkoha täpsusega.

6.1.2. Puhastatud kontsentreeritud viinamarjavirre

— Viinhappe ekvivalentsisaldusena grammides liitri kohta väljendatav üldhappesus leitakse seosest: a = 5 × n

— Üldsuhkruna milliekvivalentides kilogrammi kohta väljendatav üldhappesus leitakse seosest: — A = (500 × n)/(P) — P = üldsuhkru massiprotsent

Tulemus väljendatakse ühe kümnendkoha täpsusega.

6.2. Korratavus (r) tiitrimise korral indikaatori manulusel (punkt 5.3):

r = 0,9 mekv/l r = 0,07 g viinhapet/l

valge, roosa ja punase veini puhul.

6.3. Reprodutseeritavus (R) tiitrimise korral indikaatori manulusel (punkt 5.3):

valge või roosa veini puhul: R = 3,6 mekv/l R = 0,3 g viinhapet/l

punase veini puhul: R = 5,1 mekv/l R = 0,4 g viinhapet/l

12 LENDUVATE HAPETE SISALDUS (OIV-AS-313-02-ACIVOL) – TÜÜP I

1. MÕISTE

Lenduvate hapete sisaldus on kõigi veinis leiduvate äädikhapperea vabade ja seotud hapete summaarne sisaldus.

2. MEETODI PÕHIMÕTE

Veeaurudestillatsiooni abil veinist eraldatud lenduvate hapete ja destillaadi tiitrimine.

Eelnevalt eemaldatakse veinist süsihappegaas.

Destillaadi happesusest lahutatakse nendes tingimustes kaasalendunud vaba ja seotud vääveldioksiid.

Destillaadi happesusest lahutatakse samuti happesus, mis on tingitud sorbhappest, juhul kui seda ainet on veinile lisatud.

Märkus:

osa salitsüülhappest, mida teatavates riikides lisatakse veini stabiliseerimiseks enne analüüsi, võib sattuda destillaati. Selle salitsüülhappe sisaldus destillaadis tuleb samuti määrata ja lahutada destillaadi happesusest. Salitsüülhappe määramise meetod on esitatud käesoleva peatüki punktis 7.

3. REAKTIIVID

3.1. Kristalliline viinhape (C4H6O6)

3.2. 0,1 M naatriumhüdroksiidi (NaOH) lahus

3.3. 1 % fenoolftaleiini lahus 96mahuprotsendilises neutraalses alkoholis

3.4. Soolhape (ρ20 = 1,18–1,19 g/ml), lahjendatud mahusuhtes 1/4

3.5. 0,005 M joodi (I2) lahus

3.6. Kristalliline kaaliumjodiid (KI)

3.7. Tärklise lahus, 5 g/l.

5 g tärklist segatakse ligikaudu 500 ml veega, jätkates segamist, soojendatakse keemiseni ja keedetakse 10 minutit. Lisatakse 200 g naatriumkloriidi, lastakse jahtuda ja maht täiendatakse 1 liitrini.

3.8. Naatriumboraadi (Na2B4O7 · 10 H2O) küllastatud lahus (ligikaudu 55 g/l, 20 °C).

4. SEADMED

4.1. Veeaurudestillatsiooniaparaat, mis koosneb järgmistest osadest:

1) veeauru generaator, veeaur peab olema süsihappegaasivaba;

2) aurutoruga varustatud kolb;

3) rektifikatsioonikolonn;

4) jahuti.

Need seadmed peavad vastama järgmise kolme katse nõuetele.

a) Kolbi valatakse 20 ml keedetud vett. Kogutakse 250 ml destillaati ning lisatakse sellele 0,1 ml 0,1 M naatriumhüdroksiidi lahust (punkt 3.2) ja kaks tilka fenoolftaleiini lahust (punkt 3.3). Roosa värvus peab püsima vähemalt 10 sekundit (s.o veeaur peab olema süsihappegaasivaba).

b) Kolbi valatakse 20 ml 0,1 M äädikhappe lahust. Kogutakse 250 ml destillaati. Seda tiitritakse 0,1 M naatriumhüdroksiidi lahusega (punkt 3.2). Tiitrimiseks peab kuluma vähemalt 19,9 ml naatriumhüdroksiidi lahust (s.o vähemalt 99,5 % äädikhappest peab lenduma veeauruga).

c) Kolbi valatakse 20 ml 1 M piimhappe lahust. Kogutakse 250 ml destillaati ja selles leiduvat hapet tiitritakse 0,1 M naatriumhüdroksiidi lahusega (punkt 3.2).

Tiitrimiseks kulunud naatriumhüdroksiidi lahuse maht ei tohi olla suurem kui 1,0 ml (s.o destilleeruda ei tohi üle 0,5 % piimhappest).

Seadmed ja protseduurid, mis vastavad eespool kirjeldatud katsete nõuetele, vastavad ka nendele seadmetele ja protseduuridele esitatavatele rahvusvahelistele nõuetele.

4.2. Veejugapump

4.3. Vaakumkolb

5. TÖÖ KÄIK

5.1. Proovi ettevalmistus: süsihappegaasi eemaldamine.

Vaakumkolbi valatakse ligikaudu 50 ml veini, ühendatakse kolb veejugapumbaga ja veini pidevalt loksutades hoitakse kolvis vaakumit 1—2 minuti jooksul.

5.2. Veeaurudestillatsioon

Kolbi pannakse 20 ml punkti 5.1 kohaselt süsihappegaasist vabastatud veini ja lisatakse ligikaudu 0,5 g viinhapet (punkt 3.1). Kogutakse vähemalt 250 ml destillaati.

5.3. Tiitrimine

Destillaadile lisatakse indikaatoriks 2 tilka fenoolftaleiini lahust (punkt 3.3) ja tiitritakse 0,1 M naatriumhüdroksiidi lahusega (punkt 3.2). Tiitrimiseks kulunud naatriumhüdroksiidi mahu tähiseks on n (ml).

Lisatakse neli tilka soolhappe lahust lahjendusega 1/4 (punkt 3.4), 2 ml tärklise lahust (punkt 3.7) ja mõned kaaliumjodiidi kristallid (punkt 3.6). Vaba vääveldioksiid tiitritakse 0,005 M joodi lahusega (punkt 3.5). Tiitrimiseks kulunud joodi lahuse mahu tähiseks on n'.

Nüüd lisatakse küllastatud naatriumboraadi lahust (punkt 3.8), kuni uuritav lahus värvub uuesti roosaks. Seotud vääveldioksiid tiitritakse 0,005 M joodi lahusega (punkt 3.5). Tiitrimiseks kulunud joodi lahuse mahu tähiseks on n''.

6. TULEMUSTE VÄLJENDAMINE

6.1. Arvutamine

Milliekvivalentides liitri kohta väljendatav lenduvate hapete sisaldus esitatakse ühe kümnendkoha täpsusega ja arvutatakse järgmise valemi abil:

A = 5 (n – 0,1 n′ – 0,05 n″)

Äädikhappe ekvivalentsisaldusena grammides liitri kohta väljendatav lenduvate hapete sisaldus esitatakse kahe kümnendkoha täpsusega ja arvutatakse järgmise valemi abil:

0,300 (n – 0,1 n′ – 0,05 n″)

6.2. Korratavus (r)

r = 0,7 mekv/l r = 0,04 g äädikhapet/l

6.3. Reprodutseeritavus (R):

R = 1,3 mekv/l R = 0,08 g äädikhapet/l

6.4. Sorbhapet sisaldav vein

Kuna veeaurudestillatsioonil kogutud destillaati (250 ml) satub 96 % sorbhappest, lahutatakse sorbhappesisaldus lenduvate hapete sisaldusest; seejuures lähtutakse teadaolevast muude meetoditega määratud sorbhappesisaldusest milligrammides liitri kohta ja arvestatakse, et 100 mg sorbhapet vastab 0,89 milliekvivalendisele happesusele ehk 0,053 g äädikhappele.

7. KAASALENDUNUD SALITSÜÜLHAPPE MÄÄRAMINE LENDUVAID HAPPEID SISALDAVAS DESTILLAADIS

7.1. Põhimõte

Pärast seda, kui on määratud lenduvate hapete sisaldus ja tehtud vääveldioksiidist tingitud parand, tehakse kindlaks salitsüülhappe olemasolu lilla värvuse järgi, mis tekib raud(III)soola lisamisel hapestatud uuritavale lahusele.

Kaasalendunud salitsüülhappe sisaldus lenduvaid happeid sisaldavas destillaadis määratakse uuesti kogutud destillaadis, mille maht on samasugune, kui lenduvate hapete sisalduse määramisel kogutud destillaadil. Salitsüülhappesisaldus uues destillaadis määratakse kolorimeetrilise võrdlusanalüüsi abil. Saadud tulemus lahutatakse lenduvaid happeid sisaldava destillaadi happesusest.

7.2. Reaktiivid

7.2.1. Soolhape (HCl), ρ20 = 1,18–1,19 g/ml

7.2.2. Naatriumtiosulfaat (Na2S2O3·5 H2O), 0,1 M lahus

7.2.3. Raud(III)ammooniumsulfaadi [Fe2(SO4)3·(NH4)2SO4·24 H2O] 10 % lahus (massi-/mahuprotsentides)

7.2.4. Naatriumsalitsülaat, 0,01 M lahus. Naatriumsalitsülaadi (NaC7H5O3), 1,60 g/l lahus

7.3. Töö käik

7.3.1. Salitsüülhappe olemasolu kindlakstegemine lenduvaid happeid sisaldavas destillaadis

Kohe pärast lenduvate hapete sisalduse määramist ning vabast ja seotud vääveldioksiidist tingitud parandi tegemist lisatakse Erlenmeyeri kolbi 0,5 ml soolhapet (punkt 7.2.1), 3 ml 0,1 M naatriumtiosulfaadi lahust (punkt 7.2.2) ja 1 ml raud(III)ammooniumsulfaadi lahust (punkt 7.2.3).

Kui destillaat sisaldab salitsüülhapet, värvub kolvi sisu lillaks.

7.3.2. Salitsüülhappesisalduse määramine

Destillaadi maht kõnesolevas Erlenmeyeri kolvis tähistatakse kolvi seinal tasememärgiga. Kolb valatakse tühjaks ja pestakse.

Tehakse aurdestillatsioon uue 20 ml veiniprooviga ja kogutakse destillaat samasse Erlenmeyeri kolbi tasememärgini. Lisatakse 0,3 ml kontsentreeritud soolhapet (punkt 7.2.1) ja 1 ml raud(III)ammooniumsulfaadi lahust (punkt 7.2.3). Erlenmeyeri kolvi sisu värvub lillaks.

Täpselt samasugusesse kolbi nagu tasememärgiga Erlenmeyeri kolb valatakse destilleeritud vett veinidestillaadi tasemega sama tasemeni. Lisatakse 0,3 ml kontsentreeritud soolhapet (punkt 7.2.1) ja 1 ml raud(III)ammooniumsulfaadi lahust (punkt 7.2.3). Seejärel lisatakse büretist 0,01 M naatriumsalitsülaadi lahust (punkt 7.2.4), kuni tekkinud lilla värvus saab niisama intensiivseks nagu veinidestillaadiga Erlenmeyeri kolvis.

Büretist lisatud naatriumsalitsülaadi lahuse mahu tähiseks on n'''.

7.4. Parandi tegemine lenduvate hapete sisalduses

Lenduvaid happeid sisaldava destillaadi tiitrimiseks kulunud 0,1 M naatriumhüdroksiidi lahuse mahust n (ml) lahutatakse maht 0,1 × n (ml).

13 SIDRUNHAPE (OIV-AS-313-09-ACIENZ) – TÜÜP II

1. MEETODI PÕHIMÕTE

Tsitraadi lüaasiga (CL) katalüüsitava reaktsiooni tulemusena muundatakse sidrunhape oksaloatsetaadiks ja atsetaadiks:

Tsitraat ←→ oksaloatsetaat + atsetaat

Redutseeritud nikotiinamiidadeniindinukleotiidi (NADH) toimel ning malaadi dehüdrogenaasi (MDH) ja laktaadi dehüdrogenaasi (LDH) manulusel redutseeritakse oksaloatsetaat ja selle dekarboksüülimissaadus, püruvaat, L-malaadiks ja L-laktaadiks:

Oksaloatsetaat + NADH + H+ ←→ L-malaat + NAD+

Püruvaat + NADH + H+ ←→ L-laktaat + NAD+

Nende reaktsioonide tulemusena NAD+-ks oksüdeerunud NADH kogus on võrdeline tsitraadi algkogusega. NADH oksüdatsiooni määra mõõdetakse selle tulemusena vähenenud neeldumise järgi lainepikkusel 340 nm.

2. REAKTIIVID

2.1. Puhverlahus, pH 7,8

(0,51 M glütsüülglütsiin, pH 7,8; Zn2+: 0,6 × 10–3 M):

7,13 g glütsüülglütsiini lahustatakse ligikaudu 70 ml bidestilleeritud vees.

Lisades ligikaudu 13 ml 5 M naatriumhüdroksiidi lahust, reguleeritakse pH väärtusele 7,8, lisatakse veel 10 ml tsinkkloriidi lahust (80 mg ZnCl2 lahus 100 ml vees) ja maht täiendatakse bidestilleeritud veega 100 milliliitrini.

Lahus säilib temperatuuril 4 °C vähemalt 4 nädalat.

2.2. Ligikaudu 6 × 10–3 M redutseeritud nikotiinamiidadeniindinukleotiidi (NADH) lahus: 30 mg NADH ja 60 mg NaHCO3 lahustatakse ligikaudu 6 ml bidestilleeritud vees.

2.3. Malaadi dehüdrogenaasi ja laktaadi dehüdrogenaasi lahus (MDH/LDH, 0,5 mg MDH/ml, 2,5 mg LDH/ml):

segatakse 0,1 ml MDH (5 mg MDH/ml), 0,4 ml ammooniumsulfaadi lahust (3,2 M) ja 0,5 ml LDH (5 mg/ml). Saadud suspensioon säilib 4 °C juures vähemalt aasta.

2.4. Tsitraadi lüaas (CL, 5 mg valku/ml):

168 mg lüofiliseeritud ensüümi lahustatakse 1 ml jääkülmas vees. Saadud lahus säilib 4 °C juures vähemalt ühe nädala ja külmutatuna vähemalt neli nädalat.

Enne analüüsi on soovitatav kontrollida ensüümi aktiivsust.

2.5. Polüvinüülpolüpürrolidoon (PVPP)

Märkus: kõik eespool nimetatud reaktiivid on müügil.

3. SEADMED

3.1. Spektrofotomeeter, mis võimaldab teha mõõtmisi lainepikusel 340 nm (sellel lainepikkusel on NADH neeldumine maksimaalne).

Kui osutatud spektrofotomeetrit ei ole, võib kasutada mõnda muud mittepideva spektriga valgusallikat omavat spektrofotomeetrit, mis võimaldab teha mõõtmisi 334 või 365 nm juures. Kuna mõõdetakse absoluutset neeldumist (ei kasutata kaliibrimisgraafikut, vaid tulemusi arvutatakse NADH ekstinktsiooniteguri abil), peavad spektrofotomeetri lainepikkuste skaala ja spektrofotomeetriga määratavad spektraalse neeldumise väärtused olema kontrollitud.

3.2. Klaasküvetid, mille optilise tee pikkus on 1 cm, või ühekordseks kasutamiseks ettenähtud küvetid.

3.3. Mikropipetid, mis võimaldavad mõõta 0,02–2 ml.

4. PROOVI ETTEVALMISTAMINE

Kui sidrunhappesisaldus on alla 400 mg/l, määratakse sidrunhappesisaldus veinis otse ilma eelneva pigmentide eemaldamise (värvitustamise) ja lahjendamiseta. Kui sidrunhappesisaldus on suurem, lahjendatakse veini nii, et sidrunhappesisaldus oleks vahemikus 20–400 mg/l (s.o uuritav proov peab sisaldama 5–80 μg sidrunhapet).

Punast veini, mis sisaldab rohkesti fenoolühendeid, soovitatakse eelnevalt töödelda PVPP-ga:

0,2 g PVPP-d suspendeeritakse vees, lastakse seista 15 minutit ja filtritakse läbi kurdfiltri.

50 ml Erlenmeyeri kolbi pannakse 10 ml veini, lisatakse sellele spaatliga filtrilt eemaldatud niiske PVPP, loksutatakse 2—3 minutit ja filtritakse.

5. TÖÖ KÄIK

Spektrofotomeeter reguleeritakse lainepikkusele 340 nm ja tehakse 1 cm küveti abil mõõtmised, kasutades 0-neeldumise standardina õhku (optilisele teele ei panda küvetti). Küvettidesse pannakse järgmised komponendid:

Võrdlusküvett Prooviküvett Lahus 2.1 1,00 ml 1,00 ml Lahus 2.2 0,10 ml 0,10 ml Proov — 0,20 ml Bidestilleeritud vesi 2,00 ml 1,80 ml Lahus 2.3 0,02 ml 0,02 ml

Segatakse ja ligikaudu 5 minuti pärast võetakse neeldumise lugemid võrdlusküvetis ja prooviküvetis (A1).

Lisatakse:

Lahus 2.4 0,02 ml 0,02 ml

Segatakse, oodatakse, kuni reaktsioon lakkab (ligikaudu 5 minutit) ja võetakse neeldumise lugemid võrdlusküvetis ja prooviküvetis (A2).

Arvutatakse neeldumise erinevused (A1–A2) võrdlusküvetis (ΔAT) ja prooviküvetis (ΔAD).

Leitakse nende erinevuste vahe:

ΔA = ΔAD - ΔAT

Märkus: ensümaatiliste protsesside lakkamiseks vajalik aeg võib eri partiide puhul olla erinev. Eespool nimetatud aeg on antud üksnes juhindumiseks ja see soovitatakse määrata iga partii puhul eraldi.

6. TULEMUSTE VÄLJENDAMINE

Sidrunhappesisaldus väljendatakse milligrammides liitri kohta täisarvu täpsusega.

6.1. Arvutamine

Milligrammides liitri kohta väljendatava kontsentratsiooni arvutamise üldvalem on järgmine:

C = ((V × PM)/(ε × d × v)) × ΔA

V = uuritava lahuse maht milliliitrites (käesoleval juhul 3,14 ml) v = uuritava proovi maht milliliitrites (käesoleval juhul 0,2 ml) P.M = määratava aine molekulmass (käesoleval juhul veevaba sidrunhappe puhul M = 192,1) d = optilise tee pikkus küvetis sentimeetrites (käesoleval juhul 1 cm) ε = NADH neeldumistegur 340 nm juures: ε = 6,3 mmool– 1 × l × cm– 1.

Seega:

C = 479 × ΔA

Kui proovi on ettevalmistamise käigus lahjendatud, korrutatakse tulemus lahjendusteguriga.

Märkus: 334 nm juures: C = 488 × ΔA (ε = 6,2 mmool–1 × l × cm–1)

365 nm juures: C = 887 × ΔA (ε = 3,4 mmool–1 × l × cm–1)

6.2. Korratavus (r)

Kui sidrunhappesisaldus on alla 400 mg/l: r = 14 mg/l

Kui sidrunhappesisaldus on üle 400 mg/l: r = 28 mg/l

6.3. Reprodutseeritavus (R):

Kui sidrunhappesisaldus on alla 400 mg/l: R = 39 mg/l

Kui sidrunhappesisaldus on üle 400 mg/l: R = 65 mg/l

14 SORBHAPE (OIV-AS-313-14-ACISOR) – TÜÜP IV

1. PÕHIMÕTE

1.1. Sisalduse määramine spektrofotomeetriliselt neeldumise järgi ultravioletis

Sorbhape (trans, rans– 2,4-heksadieenhape) eraldatakse veeaurudestillatsiooni abil ja selle sisaldus veinidestillaadis määratakse spektrofotomeetriliselt neeldumise järgi ultravioletis. Ultraviolettpiirkonnas määramist segavad ained eemaldatakse kaltsiumhüdroksiidiga kergelt leelistatud destillaadiproovi kuivaksaurutamise teel. Kui sorbhappesisaldus on väiksem kui 20 mg/l, kasutatakse õhukese kihi kromatograafiat (avastamiskünnis 1 mg/l).

1.2. Sisalduse määramine gaasikromatograafia abil

Sorbhape ekstraheeritakse dietüüleetriga ja selle sisaldus määratakse gaasikromatograafiliselt, kasutades sisestandardit.

1.3. Sorbhappe jälgede kindlakstegemine õhukese kihi kromatograafia abil

Sorbhape ekstraheeritakse dietüüleetriga, eraldatakse õhukese kihi kromatograafia abil ja selle sisaldus määratakse poolkvantitatiivselt.

2. SPEKTROFOTOMEETRILINE MÄÄRAMINE NEELDUMISE JÄRGI ULTRAVIOLETIS

2.1. Reaktiivid

2.1.1. Kristallitud viinhape, C4H6O6

2.1.2. Kaltsiumhüdroksiid, Ca(OH)2, ligikaudu 0,02 M lahus

2.1.3. Sorbhappe standardlahus, 20 mg/l:

20 mg sorbhapet (C6H8O2) lahustatakse ligikaudu 2 ml 0,1 M naatriumhüdroksiidi lahuses, kantakse üle 1 000 ml mõõtekolbi ja lisatakse destilleeritud vett mahumärgini. Selle asemel võib lahustada ka 26,8 mg kaaliumsorbaati (C6H7KO2) vees ja täiendada maht veega 1 000 milliliitrini.

2.2. Seadmed

2.2.1. Veeaurudestillatsiooniaparaat: vt peatükk „Lenduvate hapete sisaldus”

2.2.2. Veevann, mis võimaldab töötada 100 °C juures

2.2.3. Spektrofotomeeter, mis võimaldab mõõta neeldumis lainepikkusel 256 nm; varustatud kvartsküvettidega, mille optilise tee pikkus on 1 cm

2.3. Töö käik

2.3.1. Destilleerimine

Veeaurudestillatsiooniaparaadi kolbi pannakse 10 ml veini ja lisatakse 1–2 g viinhapet (punkt 2.1.1). Kogutakse 250 ml destillaati.

2.3.2. Kaliibrimisgraafiku saamine

Võrdluslahuse (punkt 2.1.3) lahjendamise abil valmistatakse neli lahjendatud võrdluslahust, mis sisaldavad 1 liitri kohta 0,5, 1,0, 2,5 ja 5 mg sorbhapet. Lahjendatud standardlahustes mõõdetakse spektrofotomeetri abil neeldumist 256 nm juures, kasutades võrdlusena neeldumist destilleeritud vees. Joonestatakse graafik, mis näitab neeldumise sõltuvust sorbhappesisaldusest. See sõltuvus on lineaarne.

2.3.3. Määramine

55 mm läbimõõduga aurutuskaussi pannakse 5 ml destillaati, lisatakse 1 ml kaltsiumhüdroksiidi lahust (punkt 2.1.2) ja aurutatakse keeva vee vannil kuivaks.

Aurutusjääk lahustatakse mõnes milliliitris destilleeritud vees, kantakse kadudeta üle 20 ml mõõtekolbi ja täidetakse kolb loputusvee kogustega mahumärgini. Saadud lahuses mõõdetakse spektrofotomeetri abil neeldumine, kasutades võrdluseks lahust, mis on saadud 1 ml kaltsiumhüdroksiidi lahuse (punkt 2.1.2) lahjendamisel 20 ml veega.

Mõõdetud neeldumise väärtus kantakse kaliibrimisgraafikule ja leitakse vastav sorbhappesisaldus lahuses (C).

Märkus: praktikas võib kuivaksaurutamise ära jätta ja mõõta neeldumist töödeldud destillaadist destilleeritud veega tehtud lahjenduses (1/4).

2.4. Tulemuste esitamine

2.4.1. Arvutamine

Milligrammides liitri kohta väljendatav sorbhappesisaldus veinis arvutatakse järgmise valemi abil:

100 × C

kus C on sorbhappesisaldus spektrofotomeetriliselt analüüsitud lahuses (mg/l).

3. MÄÄRAMINE GAASIKROMATOGRAAFIA ABIL

3.1. Reaktiivid

3.1.1. Dietüüleeter, (C2H5)2O, värskelt destilleeritud

3.1.2. Sisestandardi lahus: undekaanhape, C11H22O2 1 g/l lahus 95 mahuprotsendilises etanoolis

3.1.3. Väävelhappe (H2SO4) vesilahus (ρ20 = 1,84 g/ml), mahtlahjendus 1:3

3.2. Seadmed

3.2.1. Gaasikromatograaf, mis on varustatud leekionisatsioondetektoriga ja eelnevalt dimetüüldiklorosilaaniga (DMDCS) töödeldud roostevabast terasest kolonniga (4 m × 1/8 tolli), milles on statsionaarne faas kandjaga Gaschrom Q (mešš 80–100) seotud dietüleenglükoolsuktsinaadi (5 %) ja fosforhappe (1 %) segu (DEGS — H3PO4) või dietüleenglükooladipaadi (7 %) ja fosforhappe (1 %) segu (DEGA — H3PO4) samal kandjal.

Kolonni töötlemine DMDCS-ga: kolonnist voolutatakse läbi DMDCS lahust tolueenis, mis sisaldab 2–3 g DMDCS. Seejärel pestakse kolonni viivitamata metanooliga, voolutatakse läbi lämmastikku, pestakse heksaaniga ja voolutatakse uuesti läbi lämmastikku. Nüüd on kolonn valmis täitmiseks.

Töötingimused:

Ahju temperatuur: 175 °C

Injektori ja detektori temperatuur: 230 °C

Kandegaas: lämmastik, voolu kiirus 20 ml/min

3.2.2. 10 μl mikrosüstal, skaala jaotise väärtus 0,1 μl.

Märkus: võib kasutada ka muud tüüpi hea lahutusvõimega kolonne, eeskätt kapillaarkolonne (nt FFAP).

Allpool kirjeldatud töömeetod on esitatud näitena.

3.3. Töö käik

3.3.1. Uuritava proovi ettevalmistamine

Ligikaudu 40 ml lihvkorgiga katseklaasi pannakse 20 ml veini, lisatakse 2 ml sisestandardi lahust (punkt 3.1.2) ja 1 ml lahjendatud väävelhapet (punkt 3.1.3).

Segatakse, pöörates katseklaasi korduvalt põhjaga ülespoole, ja lisatakse 10 ml dietüüleetrit (punkt 3.1.1). Katseklaasi loksutatakse viis minutit sorbhappe ekstraheerimiseks orgaanilisse faasi ning jäetakse seisma faaside eraldumiseks.

3.3.2. Võrdluslahuse valmistamine

Valitakse vein, mille eeterekstrakti kromatogrammil ei ole sorbhappe elueerumisele vastavat piiki. Sellele veinile lisatakse sorbhapet sisalduseni 100 mg/l, võetakse 20 ml proov ja valmistatakse see ette punkti 3.3.1 kohaselt.

3.3.3. Kromatograafia

Kromatograafi süstitakse mikrosüstla abil järjestikku 2 μl punkti 3.3.2 kohaselt saadud eeterekstrakti ja 2 μl punkti 3.3.1 kohaselt saadud eeterekstrakti.

Registreeritakse kromatogrammid. Kontrollitakse sorbhappe ja sisestandardi retentsiooniaegade identsust kummagi ekstrakti puhul ja mõõdetakse iga registreeritud piigi kõrgus (või pindala).

3.4. Tulemuste esitamine

3.4.1. Arvutamine

Milligrammides liitri kohta väljendatav sorbhappesisaldus veinis arvutatakse järgmise valemi abil:

100 × (h/H) × (l/i)

H= võrdluslahusega saadud sorbhappe piigi kõrgus

h= uuritava prooviga saadud sorbhappe piigi kõrgus

l= võrdluslahusega saadud sisestandardi piigi kõrgus

i= uuritava prooviga saadud sisestandardi piigi kõrgus

Märkus: sorbhappesisaldust võib määrata samal viisil ka vastavate piikide pindala järgi.

15 PH (OIV-AS-313-15-PH) – TÜÜP I

1. PÕHIMÕTE

Määratakse kahe uuritavasse lahusesse sukeldatud elektroodi potentsiaalide vahe. Ühe kõnesoleva elektroodi potentsiaal sõltub lahuse pH-st, samas kui teise elektroodi potentsiaal on konstantne ja teadaoleva väärtusega (võrdluselektrood).

2. SEADMED

2.1. pH-meeter, mille skaala on kaliibritud pH ühikutes ja mis võimaldab mõõta täpsusega ± 0, 05 pH ühikut

2.2. Elektroodid:

2.2.1. destilleeritud vees hoitud klaaselektrood;

2.2.2. kaaliumkloriidi küllastatud lahuses hoitud (kalomel/küllastatud kaaliumkloriid)elektrood (võrdluselektrood);

2.2.3. või destilleeritud vees hoitud kombineeritud elektrood.

3. REAKTIIVID

3.1. Puhverlahused:

3.1.1. Kaaliumvesiniktartraadi küllastatud lahus, mis temperatuuril 20 °C sisaldab vähemalt 5,7 g kaaliumvesiniktartraati (C4H5KO6) liitri kohta. Kui lisada 0,1 g tümooli 200 ml lahuse kohta, võib seda lahust säilitada kuni kaks kuud.

pH 3,57 20 °C juures 3,56 25 °C juures 3,55 30 °C juures

3.1.2. 0,05 M kaaliumvesinikftalaadi lahus. See sisaldab 10,211 g kaaliumvesinikftalaati (C8H5KO4) liitri kohta 20 °C juures. Lahust võib säilitada kuni kaks kuud.

pH 3,999 15 °C juures 4,003 20 °C juures 4,008 25 °C juures 4,015 30 °C juures

3.1.3. Lahus, mis sisaldab:

monokaaliumfosfaati (KH2PO4)… 3,402 g dikaaliumfosfaati (K2HPO4)… 4,354 g vett kuni tasemeni… 1 l

Lahust võib säilitada kuni kaks kuud.

pH 6,90 15 °C juures 6,88 20 °C juures 6,86 25 °C juures 6,85 30 °C juures

Märkus: võib kasutada ka müügilolevaid standardseid puhverlahuseid.

4. TÖÖ KÄIK

4.1 Uuritava proovi ettevalmistamine

4.1.1. Veini või viinamarjavirde korral:

kasutatakse lahjendamata proovi.

4.1.2. Puhastatud kontsentreeritud viinamarjavirde korral:

puhastatud kontsentreeritud viinamarjavirre lahjendatakse üldsuhkrusisalduseni 25 ± 0,5 massiprotsenti (25 Brixi kraadi).

Kui puhastatud kontsentreeritud viinamarjavirde üldsuhkrusisaldus massiprotsentides on P, tuleb kaaluda 2 500/P

grammi puhastatud kontsentreeritud viinamarjavirret ning täiendada mass veega kuni 100 grammini. Seejuures tuleb kasutada vett, mille juhtivus on alla 2 mikrosiimensi/cm.

4.2 pH-meetri nullimine

Enne mõõtmisi tuleb pH-meeter nullida aparaadile lisatud kasutusjuhise kohaselt.

4.3. pH-meetri kaliibrimine

pH-meeter kaliibritakse töötamiseks 20 °C juures, kasutades puhverlahuseid, mille pH on 20 °C juures vastavalt 6,88 ja pH 3,57.

Skaala kaliibrimise õigsust kontrollitakse puhverlahusega, mille pH 20 °C juures on 4,00.

4.4. Mõõtmine

Elektrood sukeldatakse uuritavasse lahusesse, mille temperatuur on 20–25 °C ja võimalikult 20 °C lähedal. pH väärtus loetakse otse skaalalt.

Ühe prooviga tehakse vähemalt kaks määramist.

Lõpptulemuseks loetakse määramiste aritmeetiline keskmine.

5. TULEMUSTE VÄLJENDAMINE

Viinamarjavirde, veini ja 25massiprotsendilise (25 Brixi kraadi) puhastatud kontsentreeritud viinamarjavirde lahuse pH väljendatakse kahe kümnendkoha täpsusega.

16 L-ASKORBIINHAPPE JA D-ISOASKORBIINHAPPE ÜHEAEGNE MÄÄRAMINE KÕRGSURVEVEDELIKKROMATOGRAAFI (HPLC) JA UV-DETEKTORI ABIL (OIV-AS-313-22-ACASCO) – TÜÜP II

1. SISSEJUHATUS

Askorbiinhape on paljudes toiduainetes loomulikult leiduv antioksüdant. Viinamarjavirde ja veini valmistamise käigus viinamarjades sisalduva askorbiinhappe hulk väheneb. Seetõttu võib seda virdele ja veinile mõningal määral lisada.

Kirjeldatud meetodi sobivust on kinnitatud laboritevahelise katsega, mille käigus analüüsiti veiniproove, millele lisati vastavalt 30 mg/l – 150 mg/l ning 10 mg/l – 100 mg/l L-askorbiinhapet ja D-isoaskorbiinhapet.

2. KASUTUSALA

Meetod sobib L-askorbiinhappe ja D-isoaskorbiinhappe (erütorbiinhappe) samaaegseks määramiseks veinis vahemikus 3–150 mg/l ning selleks kasutatakse kõrgsurvevedelikkromatograafia süsteemi ja UV-detektorit.

Kui happesisaldus on üle 150 mg/l, tuleb proovi lahjendada.

3. PÕHIMÕTE

Proovid filtreeritakse läbi membraanfiltri ja kantakse otse kromatograafiasüsteemi. Analüüsitavad ained eraldatakse pöördfaasilises kolonnis ja mõõdetakse UV-detektoriga 266 nm juures. L-askorbiinhappe ja D-isoaskorbiinhappe kogused määratakse välisstandardi suhtes.

Märkus: kolonnid ja töömeetod on esitatud näitena. Ka muud tüüpi kolonnidega on võimalik happeid korralikult eraldada.

4. REAKTIIVID JA SAADUSED

4.1 Reaktiivid

4.1.1 n-oktüülamiin puhtusega ≥ 99,0 %

4.1.2 Naatriumatsetaat x 3 H2O puhtusega ≥ 99,0 %

4.1.3 Puhas äädikhape (100 %)

4.1.4 Fosforhape, ligikaudu 25 % lahus

4.1.5 Oblikhape puhtusega ≥ 99,0 %

4.1.6 Askorbaatoksüdaas

4.1.7 L-askorbiinhape, ülipuhas (≥ 99,5 %)

4.1.8 D-isoaskorbiinhape puhtusega ≥ 99,0 %

4.1.9 Bidestilleeritud vesi

4.1.10 Metanool, analüütiliselt puhas (99,8 %)

4.2 Liikuva faasi valmistamine

4.2.1 Lahused liikuva faasi jaoks

Valmistada liikuva faasi jaoks järgmised lahused:

4.2.1.1 12,93 g n-oktülamiini 100 ml metanooli kohta

4.2.1.2 68,05 g naatriumatsetaati x 3 H2O-d 500 ml bidestilleeritud vee kohta

4.2.1.3 12,01 g puhast äädikhapet 200 ml bidestilleeritud vee kohta

4.2.1.4 Puhverlahus, pH 5,4: 430 ml naatriumatsetaadi lahust (4.2.1.2) ja 70 ml äädikhapet (4.2.1.3)

4.2.2 Liikuva faasi valmistamine

Segada 5 ml n-oktülamiini lahust (4.2.1.1) keeduklaasis ligikaudu 400 ml bidestilleeritud veega. Viia lahuse pH vahemikku 5,4–5,6, lisades tilk haaval 25 % fosforhapet (4.1.4). 1 000 ml mõõtekolbi pannakse 50 ml puhverlahust (4.2.1.4) ja täidetakse mõõtekolb mahumärgini bidestilleeritud veega. Enne kasutamist tuleb liikuvat faasi filtrida läbi membraanfiltri (0,2 μm regenereeritud tselluloos) ja võimaluse korral vastavalt kasutatavale kromatograafiasüsteemile heeliumi abil degaseerida (umbes 10 minuti vältel).

4.3 Standardlahuse valmistamine

Märkus:

Kõik standardlahused (põhilahus (punkt 4.3.1) ja töölahused (punkt 4.3.2)) tuleb iga päev uuesti valmistada ja hoida enne kasutamist soovitatavalt külmkapis.

4.3.1 Põhilahuse valmistamine (1 mg/ml)

Valmistada oblikhappe 2 % vesilahus ja eemaldada sellest lämmastiku läbipuhumise teel lahustunud hapnik.

Panna 100 ml mõõtekolbi täpselt 100 mg L-askorbiinhapet ja 100 mg D-isoaskorbiinhapet ning täita kolb mahumärgini 2 % oblikhappe vesilahusega.

4.3.2 Töölahuste valmistamine

Töölahuste valmistamiseks lahjendage põhilahus (4.3.1) 2 % oblikhappelahusega soovitud tasemeni. Soovitatav on kasutada kontsentratsioone 10 mg/l – 120 mg/l. Näiteks 10 ml kohta 100 μl, 200 μl, 400 μl, 800 μl, 1 200 μl, mis vastab kontsentratsioonidele 10, 20, 40, 80 ja 120 mg/l.

5. SEADMED

Tavalised laboriseadmed, sealhulgas:

5.1 vedelikkromatograafiasüsteemile sobiv pump

5.2 20 μl silmusinjektor

5.3 UV-detektor

6. PROOVIDE TÖÖTLEMINE

Veiniproovid filtritakse enne kromatograafiasüsteemi kandmist läbi 0,2 μm pooridega membraanfiltri.

Kui happesisaldus on üle 150 mg/l, tuleb proovi lahjendada.

7. MÕÕTMISE KÄIK

7.1 Kromatograafiasüsteemi kasutamise tingimused

Kanda kromatograafiasüsteemi 20 μl läbi membraanfiltri filtreeritud proovi.

Eelkolonn : näiteks Nucléosil 120 C18 (4 cm × 4 mm × 7 μm) Kolonn : näiteks Nucléosil 120 C18 (25 cm × 4 mm × 7 μm) Injektsioonimaht : 20 μl Liikuv faas : vt 4.2.2, isokraatiline Voolukiirus : 1 ml/min UV-detektor : 266 nm Loputustsükkel : vähemalt 30 ml bidestilleeritud vett, seejärel 30 ml metanooli ja seejärel 30 ml atsetonitriili.

7.2. Piikide määramine ja tulemuste kinnitamine

Piigid määratakse kindlaks standardlahuste ja proovide retentsiooniaja võrdlemise teel. Näites kirjeldatud kromatograafiasüsteemi puhul on L-askorbiinhappe retentsiooniaeg 7,7 minutit ja D-isoaskorbiinhappe retentsiooniaeg 8,3 minutit (vt joonis 1, kromatogramm A).

Tulemuste kinnitamiseks tuleb proove töödelda spaatli abil askorbaatoksüdaasiga ja korrata mõõtmist (vt joonis 1, kromatogramm B).

Kuna askorbaatoksüdaas põhjustab L-askorbiinhappe ja D-isoaskorbiinhappe lagunemise, ei tohi retentsiooniaja kohal ühtegi signaali, mis viitaks L-askorbiinhappe või D-isoaskorbiinhappe väljumisele. Valepiikide tuvastamisel tuleb analüüsitava aine kontsentratsiooni määramisel nende pindala arvesse võtta.

Märkus: askorbaatoksüdaasiga töödeldud proove on soovitatav analüüsida kõige lõpus, millele järgneb loputamistsükkel, et puhastada kolonn askorbaatoksüdaasi jääkidest, mis võivad muidu kromatogrammi tegemise käigus L-askorbiinhapet ja D-isoaskorbiinhapet muundada ja tulemusi mõjutada.

8. ARVUTAMINE

Koostage töölahuste (4.3.2) põhjal kaliibrimiskõver. Välisstandardi meetodi kohaselt mõõdetakse L-askorbiinhappe ja D-isoaskorbiinhappe hulk piikide pindala järgi, võrreldes neid kalibriimiskõvera vastavate kontsentratsioonitasemetega.

Tulemuste esitamine

L-askorbiinhappe ja D-isoaskorbiinhappe sisaldus esitatakse ühe kümnendkoha täpsusega milligrammides liitri kohta (näiteks 51,3 mg/l).

Kui happesisaldus on üle 150 mg/l, tuleb tulemuste esitamisel arvestada seda, kui palju proovi on lahjendatud.

9. USALDUSVÄÄRSUS

Endine Saksamaa riiklik tervishoiuamet (Bundesgesundheitsamt, Saksamaa) katsetas meetodit 1994. aastal laboritevahelisel katsel, milles osales 27 laborit. Laboritevahelise katse kava koostati Saksamaa toiduaineseaduse § 35 järgi ning Rahvusvaheline Viinamarja- ja Veiniorganisatsioon tunnustas seda kuni uue protokolli vastuvõtmiseni (OENO 6/2000).

Katse käigus uuriti nelja veiniproovi (kaks valget ja kaks punast veini), millest igaühest tehti viis kordust. Kuna (erineva lagunemiskiiruse tõttu) ei olnud võimalik saada analüüsitavate ainete sisalduse seisukohast piisavalt stabiilseid proove, otsustati osalejatele kindel kogus puhtaid standardaineid ning veiniproovid saata. Laboritele anti korraldus viia standardained kvantitatiivselt veiniproovidesse ja analüüsida neid viivitamata. L-askorbiinhappe puhul kasutati koguseid 30–150 mg/l ja D-isoaskorbiinhappe puhul koguseid 10–100 mg/l. Katse üksikasjalikud tulemused on esitatud RVO kogumiku LISAS. Hinnang anti DIN/ISO 5725 (1988) kohaselt.

Korratavuse ja reprodutseeritavuse standardhälve (vastsavalt sr ja sR) olid vastavuses L-askorbiinhappe ja D-isoaskorbiinhappe kontsentratsiooniga. Tegelikku täpsust väljendava näitaja saab arvutada järgmise valemiga:

L-askorbiinhape sr = 0,011 x + 0,31 sR = 0,064 x + 1,39 x: L-askorbiinhappe kontsentratsioon (mg/l).

D-isoaskorbiinhape sr = 0,014 x + 0,31 sR = 0,079 x + 1,29 x: D-isoaskorbiinhappe kontsentratsioon (mg/l).

Näide:

50 mg/l D-isoaskorbiinhapet. sr = 1,0 mg/l

sR = 5,2 mg/l

10. MUUD ANALÜÜSI ASJAOLUD

10.1 Avastamispiir

Meetodi avastamispiir on nii L-askorbiinhappe kui ka D-isoaskorbiinhappe puhul hinnanguliselt 3 mg/l.

10.2 Õigsus

4 prooviga tehtud laboritevahelise katse põhjal tuli keskmiseks tuvastusmääraks (vt RVO kogumiku LISA):

— L-askorbiinhape puhul 100,6 %

— D-isoaskorbiinhappe puhul 103,3 %

17 SÜSINIKDIOKSIID (OIV-AS-314-01-DIOCAR) – TÜÜP II

1. MEETODI PÕHIMÕTE

1.1. Süsihappegaasiga küllastamata vein (CO2 ülerõhk 0,5 × 105 Pa või alla selle) (2)

Veiniproovist võetud alikvoot jahutatakse temperatuurini ligikaudu 0 °C ja segatakse vajaliku koguse naatriumhüdroksiidiga, et saada pH 10–11. Tiitritakse happe lahusega karboanhüdraasi manulusel. Süsihappegaasisisaldus arvutatakse happe mahu järgi, mis on vajalik pH muutmiseks väärtuselt 8,6 (bikarbonaatvorm) väärtusele 4,0 (süsihape). Selleks et võtta arvesse veinis leiduvate hapete neutraliseerimiseks kulunud naatriumhüdroksiidi mahtu, tehakse samades tingimustes võrdluskatse, milles tiitritakse süsihappegaasivaba veiniga.

1.2. Vahuvein ja poolvahuvein

Uuritav veiniproov jahutatakse ligikaudu külmumistemperatuurini. Proovist eraldatakse teatav osa veini, et pärast süsihappegaasist puhastamist kasutada seda võrdluskatses; ülejäänud proovis sisalduv süsihappegaas seotakse Na2CO3-ks leelistatamise abil. Tiitritakse happe lahusega karboanhüdraasi manulusel. Süsihappegaasisisaldus arvutatakse happe lahuse mahu järgi, mis on vajalik pH muutmiseks väärtuselt 8,6 (bikarbonaatvorm) väärtusele 4,0 (süsihape). Selleks et võtta arvesse veinis leiduvate hapete neutraliseerimiseks kulunud naatriumhüdroksiidi mahtu, tehakse samades tingimustes võrdluskatse, milles tiitritakse süsihappegaasivaba veiniga.

2. MEETODI KIRJELDUS

2.1. Süsihappegaasiga küllastamata vein (CO2 ülerõhk 0,5 × 105 Pa või alla selle)

2.1.1. Seadmed

2.1.1.1. Magnetsegaja

2.1.1.2. pH-meeter

2.1.2. Reaktiivid

2.1.2.1. Naatriumhüdroksiidi (NaOH) 0,1 M lahus

2.1.2.2. Väävelhappe (H2SO4) 0,05 M lahus

2.1.2.3. Karboanhüdraasi lahus, 1 g/l

2.1.3. Töö käik

Veiniproov ja proovi võtmiseks kasutatav 10 ml pipett jahutatakse ligikaudu 0 °C-ni.

100 ml keeduklaasi pannakse 25 ml naatriumhüdroksiidi lahust (punkt 2.1.2.1) ning lisatakse 2 tilka karboanhüdraasi vesilahust (punkt 2.1.2.3) ja 0 °C-ni jahutatud pipeti abil 10 ml jahutatud veini.

Keeduklaas asetatakse magnetsegajale, sukeldatakse pH-elektrood ja magnetpulk lahusesse ja alustatakse mõõdukat segamist.

Kui lahus on saavutanud toatemperatuuri, lisatakse aeglaselt väävelhappe lahust (punkt 2.1.2.2), kuni saavutatakse pH 8,6, ja võetakse büreti lugem.

Lisatakse aeglaselt väävelhapet (punkt 2.2.2.2), kuni saavutatakse pH 4,0, ja võetakse büreti lugem. Tiitrimiseks pH-väärtuselt 8,6 väärtusele 4,0 kulunud väävelhappe mahu tähiseks on n.

Ligikaudu 50 ml veiniproovist eemaldatakse CO2, segades kolbi pandud veiniproovi vaakumis kolm minutit ja samaaegselt soojendades seda veevannis ligikaudu 25 °C-ni.

10 ml süsihappegaasivaba veini tiitritakse eespool kirjeldatud viisil; tiitrimiseks kulunud väävelhappe mahu tähiseks on n′.

2.1.4. Tulemuste esitamine

1 ml tiitrimiseks kulunud 0,05 M väävelhappe lahust vastab 4,4 mg CO2-le.

Grammides liitri kohta väljendatav CO2 sisaldus veinis arvutatakse järgmise valemi abil:

0,44 (n - n′)

Süsihappegaasisisaldus väljendatakse kahe kümnendkoha täpsusega.

Märkus: kui CO2 sisaldus veinis on väike (alla 1 g/l), ei ole CO2 hüdraatimise katalüüsimiseks vaja lisada karboanhüdraasi.

2.2. Vahuvein ja poolvahuvein

2.2.1. Seadmed

2.2.1.1. Magnetsegaja

2.2.1.2. pH-meeter

2.2.2. Reaktiivid

2.2.2.1. Naatriumhüdroksiidi (NaOH) 50-massiprotsendiline lahus

2.2.2.2. Väävelhappe (H2SO4) 0,05 M lahus

2.2.2.3. Karboanhüdraasi lahus, 1 g/l

2.2.3. Töö käik

Veini tase pudelis tähistatakse märgiga ja pudelit jahutatakse, kuni vein hakkab külmuma.

Pudelil lastakse seda loksutades soojeneda kuni jääkristallide kadumiseni.

Seejärel eemaldatakse viivitamata kork ja valatakse 45–50 ml veini mõõtesilindrisse võrdluskatse tegemiseks. Pudelist välja valatud veini täpne maht (v ml) loetakse mõõtesilindri skaalalt pärast selle soojenemist toatemperatuurini.

Kohe pärast võrdluskatseks ette nähtud veini väljavalamist lisatakse 750 ml pudelisse 20 ml naatriumhüdroksiidi lahust (punkt 2.2.2.1).

Oodatakse, kuni vein soojeneb toatemperatuurini.

100 ml keeduklaasi pannakse 30 ml keedetud destilleeritud vett ja kaks tilka karboanhüdraasi lahust (2.2.2.3) ning lisatakse 10 ml leelistatud veini.

Keeduklaas asetatakse magnetsegajale, sukeldatakse pH-elektrood ja magnetpulk lahusesse ja alustatakse mõõdukat segamist.

Lisatakse aeglaselt väävelhapet (punkt 2.2.2.2), kuni saavutatakse pH 8,6, ja võetakse büreti lugem.

Lisatakse aeglaselt väävelhapet (punkt 2.2.2.2), kuni saavutatakse pH 4,0, ja võetakse büreti lugem. Tiitrimiseks pH-väärtuselt 8,6 väärtusele 4,0 kulunud väävelhappe mahu tähiseks on n.

Võrdluskatse tegemiseks väljavalatud veinist (v ml) eemaldatakse CO2, segades kolbi pandud veiniproovi vaakumis kolm minutit ja samaaegselt soojendades seda veevannis ligikaudu 25 °C. 10 ml süsihappegaasivabale veinile lisatakse 30 ml keedetud destilleeritud vett ja 2–3 tilka naatriumhüdroksiidi lahust (punkt 2.2.2.1) pH reguleerimiseks vahemikku 10–11. Tiitritakse eespool kirjeldatud meetodi kohaselt; lisatud 0,05 M väävelhappe mahu tähiseks on n′.

2.2.4. Tulemuste esitamine

1 ml 0,05 M väävelhappelahust vastab 4,4 mg CO2–le.

Leelistatud vein valatakse pudelist välja, täidetakse pudel veega tasememärgini ja määratakse pudelis olnud veini esialgne maht (V ml) 1 ml täpsusega.

CO2 sisaldus veinis väljendatakse grammides liitri kohta ja arvutatakse järgmise valemi abil:

0,44(n - n′) × ((V - v + 20)/(V - v))

Tulemus esitatakse kahe kümnendkoha täpsusega.

2.3. Teoreetilise ülerõhu arvutamine

Paskalites väljendatav ülerõhk 20 °C juures (Paph20) arvutatakse järgmise valemi abil:

Paph20 = ((Q)/(1,951 × 10–5(0,86 – 0,01 A)(1 – 0,00144 S))) - Patm

kus

Q : on veini CO2-sisaldus (g/l) A : on veini alkoholisisaldus 20 °C juures S : on veini suhkrusisaldus (g/l) Patm : atmosfäärirõhk paskalites

18 VEINIS SISALDUVA SÜSINIKDIOKSIIDI MÄÄRAMINE MANOMEETRI ABIL (OIV-AS314-04-CO2MAN) – TÜÜP II

(lisatakse hiljem)

[Rahvusvahelise Viinamarja- ja Veiniorganisatsiooni pädev teenistus ajakohastab selle analüüsimeetodi kirjeldust. Ajakohastatud kirjeldus avaldatakse komisjoni teatises pärast seda, kui see on avaldatud RVO analüüsimeetodite kogumiku 2010. aasta väljaandes.]

19 VAHUVEINIDE JA POOLVAHUVEINIDE ÜLERÕHU MÕÕTMINE (OIV-AS-314-02-SURPRES) – TÜÜP I

1. PÕHIMÕTE

Pärast temperatuuri stabiliseerumist ja pudeli loksutamist mõõdetakse afromeetri (survetoru) abil ülerõhk. Ülerõhku väljendatakse paskalites (Pa) (I tüüpi meetod). Meetodit kohaldatakse ka gaseeritud vahuveinide ja gaseeritud poolvahuveinide puhul.

2. SEADMED

Seadet, mis võimaldab ülerõhu mõõtmist vahuveinide ja poolvahuveinide pudelites, nimetatakse afromeetriks. Sõltuvalt pudeli sulgemise viisist (keermega kork, kroonkork, korgist kork või plastist kork) on seadme ehitus erinev.

2.1. Keermega ja kroonkorgiga pudelid

Seade koosneb kolmest osast (joonis 1):

— Ülemine osa (nõelaga kruvi) koosneb manomeetrist, käsitsi pingutatavast rõngast, spiraalkruvist, mis libistatakse keskmise osa sisse, ja nõelast, mis läbistab korgi. Nõel on varustatud külgmise avaga, mille kaudu rõhk edastatakse manomeetrile. Seadme õhukindel sidestus pudeli korgiga tagatakse tihendi abil.

— Keskmise osa (mutter) ülesandeks on suunata ülemine osa korgi keskosa suunas. Keskmine osa kruvitakse alumise osa külge, nii et see püsib tugevasti pudeli kaelal.

— Alumine osa (jalus) on varustatud kannusega, mis libiseb pudeli randi alla ja hoiab kogu mõõteseadet paigal. Olemas on erisuguste pudelitüüpidele kohaldatud jaluseid.

2.2. Korgist ja plastist korgi abil suletud pudelid

Seade koosneb kahest osast (joonis 2):

— Seadme ülemine osa on samasugune kui eelmises näites, kuigi nõel on pikem. Nõelaks on pikk õõnes toru, mille otsa paigutatakse teravik, mis lihtsustab korgi läbimist. Teravik on paigaldatud lahtisena, kui kork on läbitud, kukub teravik veini sisse.

— Alumine osa koosneb mutrist ja alusest, mis asetatakse korgi peale. Alus on varustatud nelja kinnituskruviga, mis hoiavad mõõteseadet korgi küljes kinni.

Märkused manomeetrite kohta, millega nimetatud kaks seadet on varustatud:

— manomeetrid võivad olla mehaanilised ja töötada Bourdoni toru abil või digitaalsed ja töötada piesoelektrilise anduri abil. Esimesel juhul peab Bourdoni toru olema valmistatud roostevabast terasest;

— manomeetrid on gradueeritud paskalites (lühend Pa). Vahuveinide puhul oleks otstarbekam võtta ühikuks 105 paskalit (105 Pa) või kilopaskalid (kPa);

— manomeetrid liigitatakse erinevatesse täpsusklassidesse. Manomeetri klassi number näitab lugemi suhtelist täpsust protsentides võrrelduna kogu skaala ulatusega (nt suurim rõhk, mida saab mõõta 1 000 kPa skaala ulatusega I klassi manomeeteriga, on 1 000 kPa, kusjuures mõõtmistulemuse täpsus on ±10 kPa). Täpsete mõõtmiste tegemiseks tuleb kasutada I klassi mõõteriistu.

3. MÕÕTMISE KÄIK

Enne mõõtmist peab pudeli temperatuur tasakaalustuma vähemalt 24 tundi. Pärast seda, kui kork on läbi torgatud, loksutatakse pudelit tugevasti, et rõhk stabiliseeruks, ja võetakse siis lugem.

3.1. Keermega ja kroonkorgiga pudelid

Libistada jaluse kannus pudeli randi alla. Keerata mutrit, kuni seade kinnitub pudeli kaelale. Seejärel keerata ülemine osa mutri sisse. Et vältida gaaside väljumist, peab korgi läbistamine ja tihendi surumine korgi vastu toimuma võimalikult kiiresti. Seejärel tuleb pudelit tugevasti loksutada, kuni lugemiks saadava rõhu suurus jääb konstantseks.

3.2. Korgist ja plastist korgiga pudelid

Asetada nõela otsa teravik. Asetada seadme alumine pool korgi peale. Kruvida neli kinnituskruvi korgi külge. Kruvida külge seadme ülemine osa (seejuures läbib nõel korgi). Selleks et rõhk edastataks manomeetrini, peab teravik kukkuma pudelisse. Seejärel tuleb pudelit tugevasti loksutada, kuni lugemiks saadava rõhu suurus jääb konstantseks. Pärast lugemi võtmist võtta teravik pudelist välja.

4. TULEMUSTE VÄLJENDAMINE

Ülerõhku 20 °C juures (Paph20) väljendatakse paskalites (Pa) või kilopaskalites (kPa). Tulemus tuleb väljendada täpsusega, mis vastab manomeetri täpsusklassile (nt 1. klassi 1 000 kPa skaala ulatusega manomeetri korral 6,3 × 105 Pa või 630 kPa, mitte aga 6,33 × 105 Pa või 633 kPa).

Kui mõõtmistemperatuur on teistsugune kui 20 °C, tuleb paranduse tegemiseks korrutada mõõdetud rõhu väärtus asjakohase teguriga (vt tabelit 1).

Tabel 1

Vahuveini või poolvahuveini temperatuurile 20 °C vastava ülerõhu Paph20 ja temperatuuril t mõõdetud ülerõhu Papht suhe

°C 0 1,85 1 1,80 2 1,74 3 1,68 4 1,64 5 1,59 6 1,54 7 1,50 8 1,45 9 1,40 10 1,36 11 1,32 12 1,28 13 1,24 14 1,20 15 1,16 16 1,13 17 1,09 18 1,06 19 1,03 20 1,00 21 0,97 22 0,95 23 0,93 24 0,91 25 0,88

5. TULEMUSTE KONTROLL

Füüsikaliste parameetrite otsese määramise meetod (I tüüpi kriteeriumi meetod)

Afromeetrite taatlemine

Afromeetreid tuleb korrapäraselt taadelda (vähemalt üks kord aastas).

Kontrollimine toimub taatlusstendi abil. Stend võimaldab võrrelda kontrollitavat manomeetrit kõrgema klassi etalonmanomeetriga, mis on omakorda vastavusse viidud paralleelselt ühendatud riiklike etalonidega. Kontrollimiseks võrreldakse kahe seadme näitusid kasvavate rõhkude juures, seejärel kahanevate rõhkude juures. Kui kahe seadme näitude vahel on erinevusi, on reguleerimiskruvi abil võimalik manomeetrit vajalikul viisil reguleerida.

Tunnustatud laboratooriumidel ja asutustel on asjaomased taatlusstendid olemas, samuti on need olemas manomeetrite valmistajatel.

20 LÜSOTSÜÜMI MÄÄRAMINE VEINIS KÕRGSURVEVEDELIKKROMATOGRAAFI (HPLC) ABIL (OIV-AS-315-14) – TÜÜP IV

1. SISSEJUHATUS

Soovitatav on mitte tugineda lüsotsüümi analüüsimisel ensümaatilisele aktiivsusele.

2. KASUTUSALA

See meetod võimaldab määrata valges ja punases veinis leiduva lüsotsüümi koguse (valgu mg/l), sõltumata ensümaatilisest aktiivsusest (mida võib mõjutada osaline denatureerumine või kompleksi moodustumine ja kaasasadestumine) maatriksaines.

3. MÄÄRATLUS

Kõrgsurvevedelikkromatograafia (HPLC) puhul analüüsitakse liikumatu faasi ja analüüsitava aine ruumilist ja polaarset vastastikmõju ning vastastikust adsorbeerumist, mitte proteiini tegelikku ensümaatilist aktiivsust.

4. PÕHIMÕTE

Analüüs toimub kõrgsurvevedelikkromatograafia teel, kasutades spektrofotomeetrilist ja spektrofluoromeetrilist detektorit. Veiniproovis sisalduva lüsotsüümi hulk arvutatakse kromatograafilise piigi pindala järgi, kasutades välisstandardi meetodit.

5. REAKTIIVID

5.1. Lahustid ja lahused

Atsetonitriit (CH3CN) kromatograafia jaoks

Puhas trifluoroäädikhape

Deioniseeritud vesi kromatograafia jaoks

Standardlahus: viinhape 1 g/l, 10-mahuprotsendiline etüülalkohol, mille pH on reguleeritud neutraalse kaaliumtartraadiga 3,2-le

5.2. Eluendid

A : CH3CN 1 %, trifluoroäädikhape 0,2 %, H2O= 98,8 % B : CH3CN 70 %, trifluoroäädikhape 0,2 %, H2O= 29,8 %

5.3. Võrdluslahused

1–250 mg/l etalonlüsotsüümi lahused lahustatakse vähemalt 12 tundi kestva pideva segamisega.

6. SEADMED

6.1. Kõrgsurvevedelikkromatograaf, millel on gradient-voolutust võimaldav pumbasüsteem.

6.2. Termostateeritav kolonnikamber (ahi)

6.3. Spektrofotomeetriline detektor koos spektrofluoromeetrilise detektoriga

6.4. Silmusinjektor, 20 μl

6.5. Pöördfaasiline fenüülrühmadega polümeerkolonn (poori läbimõõt 1 000 Å, lahutuspiir 1 000 000 Da), näiteks Tosoh Bioscience TSKgel Phenyl-5PW RP, 7,5 cm × 4,6 mm ID

6.6. Samast materjalist eelkolonn, näiteks Tosoh Bioscience TSKgel Phenyl-5PW RP Guardgel, 1,5 cm × 3,2 mm ID

7. Proovi ettevalmistamine

Veiniproovid hapestatakse 10 korda lahjendatud 10 M soolhappega ja filtritase 5 minutit pärast soolhappe lisamist läbi polüamiidfiltri, mille poori läbimõõt on 0,22 μm. Kromatograafiline analüüs tehakse kohe pärast filtrimist.

8. KROMATOGRAFEERIMISTINGIMUSED

8.1. Eluendi voolukiirus: 1 ml/min

8.2. Kolonni temperatuur: 30 °C

8.3. Spektrofotomeetriline detektor: 280 nm

8.4. Spektrofluoromeetriline detektor: λ ex = 276 nm ; λ em = 345 nm ; võimendus = 10

8.5. Gradientvoolutuse programm

Aeg (minutites) Lahus A % Lahus B % Gradienditüüp 0 100 0 isokraatiline 3 100 0 lineaarne 10 65 35 isokraatiline 15 65 35 lineaarne 27 40,5 59,5 lineaarne 29 0 100 isokraatiline 34 0 100 lineaarne 36 100 0 isokraatiline 40 100 0

8.6. Lüsotsüümi keskmine retentsiooniaeg: 25,50 minutit

9. ARVUTAMINE

Võrdluslahustega millel on järgmine lüsotsüümi kontsentratsioon, tehakse kolm paralleelsel määramist: 1, 5, 10, 50, 100, 200, 250 mg/l. Eri kromatogrammidel saadud lüsotsüümi piikide pindalad kantakse kontsentratsiooni järgi graafikule, et saada lineaarsed regressioonisirged valemiga Y = ax+b. Variatsioonikordaja r2 peab olema suurem kui 0,999.

10. MEETODI KRITEERIUMID

Selleks et kontrollida, kas meetod määramiseks sobib, korraldati valideerimisuuring, mille puhul pöörati tähelepanu meetodi lineaarsusele, avastamispiirile (AP), määramispiirile (MP) ja täpsusele. Viimane näitaja määrati meetodi täpsus- ja õigsustaseme põhjal.

Lineaarsusvahemik (mg/l) Regressijoone tõus Variatsioonikordaja (r2) AP (mg/l) MP (mg/l) Korratavus (n=5) RSD% Reprodutseeritavus (n=5) RSD% Std1 PV2 VV3 Std1 UV 5-250 3 786 0,9993 1,86 6,20 4,67 5,54 0,62 1,93 FLD 1-250 52 037 0,9990 0,18 0,59 2,61 2,37 0,68 2,30

Tabel 1. Andmed meetodi kriteeriumide kohta: Std1 – standardlahus; PV2 – punane vein; VV3 – valge vein.

10.1. Meetodi lineaarsus

Lineaarse regressiooni analüüsi põhjal oli meetod tabelis 1 osutatud vahemikes lineaarne.

10.2. Avastamis- ja määramispiir

Avastamis- (AP) ja määramispiir (MP) arvutati signaalina, mis ületab vastavalt 3 korda ja 10 korda tegeliku maatriksiga töötamisel esineva kromatograafilise taustamüra (tabel 1).

10.3. Meetodi täpsus

Selle puhul võeti arvesse korratavust ja reprodutseeritavust. Tabelis 1 on näidatud kõnealused väärtused (mis on väljendatud eri kontsentratsioonidega korratud mõõtmiste standardhälbe protsendina) standardlahuse, valge veini ja punase veini puhul.

10.4. Meetodi õigsus

Tuvastusmäär arvutati vastavalt 5 mg/l ja 50 mg/l lüsotsüümi sisaldavate standardlahuste põhjal, millele lisati vastavalt järgmisele tabelile väike kogus lüsotsüümi.

[C] nominaalkogus (mg/l) Lisatud kogus (mg/l) [C] teoreetiline (mg/l) [C] leitud (mg/l) Standardhälve Tuvastusmäär % UV 280 nm 50 13,1 63,1 62,3 3,86 99 FD 50 13,1 63,1 64,5 5,36 102 UV 280 nm 5 14,4 19,4 17,9 1,49 92,1 FD 5 14,4 19,4 19,0 1,61 97,7

21 SULFAADID (OIV-AS-321-05-SULFAT) – TÜÜP II

1. PÕHIMÕTE

1.1. Standardmeetod

Baariumsulfaadi sadestamine ja kaalumine. Samades tingimustes kaasa sadestuv baariumfosfaat eemaldatakse sademe soolhappega pesemise abil.

Suure vääveldioksiidisisalduse puhul on soovitatav viinamarjavirde või veini proov eelnevalt desulfiteerida, keetes seda õhukindlas nõus.

1.2. Kiiranalüüsi meetod

Veine liigitatakse nn piirväärtuse meetodil, mis põhineb baariumsulfaadi sadestamisel baariumioone sisaldava tiiterlahuse abil.

2. STANDARDMEETOD

2.1. Reaktiivid

2.1.1. 2 M soolhappe lahus

2.1.2. Baariumkloriidi lahus: 1 l lahust sisaldab 200 g BaCl2·2H2O.

2.2. Töö käik

2.2.1. Üldmeetod

50 ml tsentrifuugitopsi pannakse 40 ml analüüsitavat proovi, lisatakse 2 ml 2 M soolhapet ja 2 ml baariumkloriidi lahust (200 g/l). Segatakse klaaspulgaga, pestakse klaaspulka vähese hulga destilleeritud veega ja lastakse segul seista viis minutit. Tsentrifuugitakse viis minutit ja dekanteeritakse ettevaatlikult sademe kohal olev vedelik.

Sadestunud baariumsulfaati pestakse järgmisel viisil: lisatakse 10 ml 2 M soolhapet, sade suspendeeritakse, tsentrifuugitakse viis minutit ja dekanteeritakse ettevaatlikult sademe kohal olev vedelik. Pesemist korratakse kaks korda samal viisil 15 ml veega.

Loputades destilleeritud veega, kantakse sade kadudeta üle plaatinast kaalumisnõusse, mille kaal on teada, ja hoitakse veevannil 100 °C juures kuni täieliku kuivamiseni. Kuivatatud sadet kuumutatakse mitu korda lühiajaliselt leegi kohal, kuni saadakse valge jääk, seejärel jahutatakse eksikaatoris ja kaalutakse.

Saadud baariumsulfaadi milligrammides väljendatava massi tähiseks on m.

2.2.2. Erimeetod: rohkesti vääveldioksiidi sisaldava sulfiteeritud viinamarjavirde ja veini analüüs.

Kõigepealt tuleb eemaldada vääveldiok