[pic] | EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON |

Brüssel 15.10.2008

KOM(2008) 641 lõplik

ROHELINE RAAMAT

põllumajandustoodete kvaliteedi kohta: tootestandardid, tootmisnõuded ja kvaliteedikavad

ROHELINE RAAMAT

põllumajandustoodete kvaliteedi kohta: tootestandardid, tootmisnõuded ja kvaliteedikavad

Käesoleva arutelu käigus soovib komisjon teada saada põllumajandustoodete kvaliteedist huvitatud organisatsioonide ja kodanike arvamust. Vastuseid oodatakse põllumajandus- ja toiduainetootjatelt, valitsusvälistelt organisatsioonidelt, töötlejatelt, jaemüüjatelt, turustajatelt, hulgimüüjatelt, tarbijatelt ja ametiasutustelt. Arvamust võib avaldada kas kogu rohelise raamatu või mõne selle osa kohta. Vastused tuleks saata kolmapäevaks, 31. detsembriks 2008 järgmisel aadressil: AGRI-QUALITY@ec.europa.eu või: Green Paper „Quality” Directorate General for Agriculture and Rural Development European Commission B-1049 Bruxelles/1049 Brussels Saadud arvamused avaldatakse Internetis koos vastaja andmetega (nimi, linn, riik)[1]. Kui olete oma isikuandmete avaldamise vastu, avaldatakse teie vastus anonüümselt või seda ei avaldata. Komisjoni veebisaidi ja lisateavet isikuandmete kaitse kohta leiate lingi „Oluline teave” alt järgmisel veebiaadressil: http://www.ec.europa.eu/geninfo/legal_notices_en.htm Lisateavet leiate rohelise raamatu veebisaidil: http://ec.europa.eu/agriculture/quality/policy/index_en.htm |

SISUKORD

Sissejuhatus 4

I osa: Tootmisnõuded ja Turustusnormid 6

1. ELi tootmisnõuded 6

2. Turustusnormid 7

2.1. Turustusnormide kohustuslikud elemendid 7

2.2. Vabatahtlikud märked turustusnormides 8

2.3. Turustusnormide lihtsustamine 9

II osa: ELi konkreetsed kvaliteedikavad 11

3. Geograafilised tähised 11

3.1. Geograafiliste tähiste kaitse ja kasutamine 11

3.2. Geograafiliste tähiste registreerimise kriteeriumid 12

3.3. ELi geograafiliste tähiste kaitse kolmandates riikides 13

3.4. Geograafiliste tähistega tooted töödeldud toodete koostisosadena 14

3.5. Kaitstud geograafilise tähisega toorainete päritolu 14

3.6. Geograafiliste tähiste süsteemi ühtsus ja lihtsustamine 14

4. Garanteeritud traditsioonilised eritunnused 15

5. Mahepõllumajandus 15

6. Kvaliteettoodete strateegia äärepoolseimate piirkondade jaoks 16

7. Tulevased ELi kavad 17

III osa: Sertifitseerimissüsteemid 17

8. Toidukvaliteedi sertifitseerimissüsteemid 17

8.1. Sertifitseerimissüsteemide tõhusus poliitiliste eesmärkide saavutamisel 18

8.2. ELi järelevalve 19

8.3. Koormuse ja kulude vähendamine 19

8.4. Rahvusvaheline mõõde 20

Kokkuvõte 20

SISSEJUHATUS

KUNA ÜLEILMASTUMINE LEVIB, AVALDAVAD ARENEVA MAJANDUSEGA RIIKIDE TOOTED, MILLE TOOTMISHINNAD ON MADALAD, ÜHA SUUREMAT SURVET ELI PÕLLUMAJANDUSTOOTJATELE. NII PÕLLUMAJANDUSSAADUSTE KUI KA LISANDVÄÄRTUSEGA TOODETE JAOKS KONKURENTS SUURENEB. SELLISTES UUTES MAJANDUSLIKES OLUDES ON ELI PÕLLUMAJANDUSTOOTJATEL KÕIGE MÕJUSAMAKS VAHENDIKS KVALITEET. Kvaliteet on ELi eeliseks, arvestades selle kõrget taset, mis on tagatud ELi õigusaktidega kogu toiduahela puhul ning millesse põllumajandustootjad ja muud tootjad on investeerinud. Kuid veel on aspekte, millega saaks kvaliteeti selle üldises tähenduses parandada.

Kvaliteet on tarbijaootustele vastamine. Käesolevas rohelises raamatus käsitletud põllumajandustoodete kvaliteet tähendab tooteomadusi, nagu põllumajandusettevõtete tootmisviisid jne, millest põllumajandustootja tahab paremini teavitada ja mida tarbija tahab teada. Kvaliteet on oluline iga põllumajandustootja ja iga ostja jaoks, sõltumata sellest, kas tegemist on põhistandardite järgi toodetud kaupade või kvaliteettoodetega, mille tootmises on Euroopa esirinnas. Käesolevas rohelises raamatus ei käsitleta kvaliteediküsimusi seoses toiduohutusega, mis on hõlmatud muude komisjoni meetmetega, nagu toitumisalase teabega märgistus, loomade heaolu jne.

Turunõudlus ja ühiskondlikud nõudmised

Kaupade kõrged hinnad viivad tootmismahu suurendamiseni, kuid seda ei tohiks kasutada ettekäändena leebemate kvaliteedinõuete järgmiseks. Tarbijad tahavad, et toiduained oleksid taskukohased ning hea hinna ja kvaliteedi suhtega. Lisaks hinnale on tarbijatel ja hulgimüüjatel palju muid nõudmisi ostetavate toodete väärtuse ja kvaliteedi suhtes. Neid nõudmisi on põllumajandustootjatel juba raskem täita.

Turunõudlusel on eri vorme ja uusi nõudmisi tuleb juurde. Kõige tähtsamad valdkonnad ELis on hügieen ja toiduohutus (siin ei tehta kompromisse), tervishoid ja toiteväärtus ning ühiskondlikud nõudmised. Lisaks pööravad tarbijad üha rohkem tähelepanu sellele, milline on põllumajanduse tähtsus seoses jätkusuutlikkuse, kliimamuutuse, toiduohutuse ja toidutööstuse arengu, bioloogilise mitmekesisuse, loomade heaolu ning veepuudusega. Maa peamise kasutajana on põllumajandus oluline tegur piirkondade territoriaalses arengus ning maastike ja väärtuslike keskkonnaalade seisukohalt. Lisaks on maailma eri paigus palju tarbijaid, kellel on järjest rohkem vaba raha ning kes esitavad suuremaid nõudmisi toidule seoses maitse, traditsioonide ja ehtsusega, samuti seoses loomade heaolu kõrgete standardite kohaldamisega.

Selle asemel et sellistes nõudmistes takistusi näha, on ELi põllumajandustootjatel hea võimalus neid enda kasuks pöörata, pakkudes tarbijatele just seda, mida nad soovivad, ja eristades turul selgelt oma tooted ning saades selle eest ka vastavat tasu.

ELi põllumajanduspoliitika peab toetama põllumajandustootjate jõupingutusi saavutada edu kvaliteedi alal. ELi toetuskavade ja määruste abil püütakse seda juba teha peamiselt kahel moel – miinimumnõuete ja kvaliteedimeetmetega.

Miinimumnõuded

ELi õigusaktides on sätestatud mõned kõige rangemad tootmisnõuded maailmas, mis hõlmavad ohutust ja hügieeni, toote määratlust ja koostist, keskkonnakaitset, taimetervist ning loomatervishoidu ja loomade heaolu, peegeldades selgelt ja demokraatlikult ELi tarbijate ja kodanike soove.

Kvaliteedimeetmed ja -kavad ELi tasandil

Paljud ELi põllumajandustootjad otsivad pidevalt uusi ja ainulaadseid turustusvõimalusi oma kasumi suurendamiseks. Need hõlmavad:

- kvaliteettoodete tootmist, mis pakuvad tarbijale enam kui miinimumnõuetega ette nähtud, kas eritunnuste, näiteks maitse, päritolu või tootmisviisi näol;

- tarbijates usalduse loomist ELi kvaliteedikavade vastu ja tootjate teabe vastu kvaliteettoodete kohta;

- tarbijate aitamist valida ja/või otsustada, kas nad on nõus konkreetse toote eest rohkem maksma;

- toiduainete, veinide ja piiritusjookide, mille eritunnused või tuntus on seotud nende tootmiskoha ja kohalike tootjate oskusteabega, nimede kaitsmist geograafiliste tähistega , näiteks „Chablis”, „Prosciutto di Parma”, „Scotch whisky”, „Café de Colombia”, „Sitia Lasithiou Kritis”, „Szegedi szalámi”, „Queso Manchego” ja „Nürnberger Lebkuchen”;

- mahepõllumajandussektori reguleerimist, sätestades ranged nõuded, sest üha rohkem tarbijaid on huvitatud mahepõllumajanduses kasutatavatest tootmisviisidest ning nad otsivad just vastava märgistusega toiduaineid;

- traditsiooniliste toodete nimede registreerimist ELi kvaliteedikava raames, et soodustada traditsioonilisi toiduaineid ja jooke;

- ELi äärepoolseimatele piirkondadele iseloomulike toodete edendamist;

- ELi turustusnõuete loomist mitmes sektoris, et määratleda toote konkreetsed kvaliteediomadused (näiteks oliiviõli puhul „ekstra neitsioliiviõli”, puu- ja köögivilja puhul „I klass” ja munade puhul „vabalt peetavate kanade munad”);

- sertifitseerimissüsteemide soodustamist, mille on loonud avalik-õiguslikud ja eraõiguslikud asutused, et tarbijaid kogu ELis paremini põllumajandustavadest ja tooteomadustest teavitada.

Roheline raamat

Sellest tulenevalt otsustas komisjon algatada arutelu, kuidas tagada kõige sobivam poliitika ja reguleeriv raamistik, et lisakulude ja -koormuseta kaitsta ja edendada põllumajandustoodete kvaliteeti. Esimese sammuna on kavas algatada laiaulatuslik arutelu selle kohta, kas olemasolevad vahendid on asjakohased või kuidas neid parandada ning milliseid uusi algatusi luua.

I osas käsitletakse põllumajandusele esitatavaid miinimumnõudeid ja ELi toodete turustusnorme, sealhulgas selliseid, millega nähakse ette konkreetsed kvaliteedikategooriad.

II osas käsitletakse olemasolevaid kvaliteedikavasid, mis hõlmavad geograafilisi tähiseid, garanteeritud traditsioonilisi eritunnuseid, äärepoolseimate piirkondade tooteid ja mahepõllumajanduslike toodete ühtse turu toimimist.

III osas käsitletakse sertifitseerimissüsteeme, peamiselt erasektoris, selleks et aidata tootjatel oma toodet ostjatele ja tarbijatele tutvustada.

I osa: Tootmisnõuded ja Turustusnormid

1. ELI TOOTMISNÕUDED

ELi põllumajandustootjatel tuleb täita mitmeid tootmisnõudeid ning kõnealuseid nõudeid tuleb järgida kõigi ELis toodetud toiduainete puhul. Nende eesmärk ei ole üksnes tagada turule viidavate toiduainete hügieeni- ja ohutusnõuete täitmine, vaid nad hõlmavad ka ühiskondlikke (nt keskkonna-, eetika-, sotsiaalseid jne) kaalutlusi.

Põllumajandustootjate jaoks tähendavad tootmisnõuded väetiste ja pestitsiidide hoolikat valikut ning kasutamist, hügieeninõuete täitmist, looma- ja taimehaiguste ennetamist, põllumajandustöötajate koolitust ja asjakohast kaitset, põllumajandusloomadele nõuetekohaste heaolutingimuste loomist ning keskkonna kaitsmist.

Tarbijad aga võivad olla kindlad, et kõigi ELis toodetud toodete puhul on arvestatud heakskiidetud tootmisnõudeid, sealhulgas eespool nimetatud õigustatud ühiskondlikke kaalutlusi.

Kõnealuseid tootmisnõudeid täiendatakse pidevalt vastavalt ühiskonna nõudmistele. Neil peaks olema oluline tähtsus müügiks pakutava toidu kvaliteedi seisukohalt, tänu millele saaksid põllumajandustootjad ennast reklaamida. Praegu ei ole õnnestunud tarbijaid kõnealuste tootmisnõuete olemasolust ja nende järgimisest toidu tootmisel tõhusalt teavitada.

Mitmeid neist nõuetest, v.a toote hügieeni- ja ohutusnõuded, ei kohaldata siiski imporditud toiduainete suhtes, näiteks keskkonna ja loomade heaolu nõuded. Milleks selline erinevus? Tootmisstandardid, keskkonnakaitse, loomade heaolu ja töötajate ohutus on valdkonnad, mida reguleerib põllumajandusettevõtte asukohariigi valitsus. EL võib nõuda ja nõuabki, et imporditud toiduained vastaksid miinimumnõuetele, eelkõige hügieeni ja ohutuse osas, kuid imporditud põllumajandustoodete ja toiduainete tootmisel kasutatavate tootmismeetodite kontrolli reguleeritakse tootjariigi õigusaktidega.

Lisaks hügieeni- ja ohutusnõuetele, mida kõik ELi põllumajandustootjad järgivad, tuleks luua parem kooskõla ka muude tootmisnõuete ning toodetud toote vahel. Kui kõnealused tootmisnõuded oleksid laiemalt tuntud ja tarbijatele teada, võiksid nad tõenäoliselt olla turueeliseks.

Need probleemid tuleb lahendada ühtse turu toimimist häirimata või konkurentsimoonutusi tekitamata.

Küsimus 1: Kuidas võiks paremini tutvustada põllumajandustootjate järgitavaid nõudeid ja standardeid, mis ei ole seotud hügieeni ja ohutusega? Millised oleksid eelised, millised puudused: uute ELi tähiste süsteemide loomisel, kus üks või mitu sümbolit või logo annavad tunnistust selliste tootmisnõuete järgimisest, mis ei ole seotud hügieeni ja ohutusega? Kas sellist ELi kvaliteedikava võiks kasutada ka kolmandate riikide toodete puhul, mis vastavad ELi tootmisnõuetele? esmatoodete tootmiskoha (EL/ELi-väline) kohustuslikul märkimisel? |

- 2. Turustusnormid

ELi turustusnormid on õigusaktid, mis sisaldavad toodete määratlusi, toodete miinimumnõudeid, tootekategooriaid ja märgistusnõudeid tarbijate teavitamiseks paljudest põllumajandustoodetest ja mõnedest töödeldud toiduainetest[2]. Nad peaksid aitama põllumajandustootjal tagada kvaliteedi, mida tarbijad soovivad ja mis vastab nende ootustele, ning lihtsustada hinnavõrdlusi eri kvaliteediga toodete vahel. Turustusnormid on kehtestatud selleks, et asendada mitmesugused riiklikud standardid ning lihtsustada seega ühtsel turul kauplemist.

Kõigi toiduainete kohta ELi turustusnormid ei kehti. Näiteks põllukultuuride sektoris (nisu, mais, köögivili jne) kehtivad toodetega kauplemisel ametlikud rahvusvahelised, riiklikud või eraviisiliselt loodud liigitamise ja klassifitseerimise standardid. ELi turustusnormidega hõlmamata toodete suhtes, mida müüakse tarbijatele, kohaldatakse üldisi tarbijakaitse ja märgistamise eeskirju, et vältida tarbijate eksitamist.

Kui mõnede ELi turustusnormide koostamine on lihtne, siis mõned on osutunud vastukäivateks. Samuti võib ELi õigusaktide abil turustusnormide läbivaatamise protsess olla keeruline.

Käesoleva rohelise raamatuga algatab komisjon arutelu kolme põhiküsimuse kohta, mis käsitlevad turustusnorme: kuidas peaks arendama ELi turustusnormide kohustuslikke elemente; kas vabatahtlike märgete kasutamist saaks laiendada; kuidas saaks eeskirjade loomise protsessi lihtsustada.

2.1. Turustusnormide kohustuslikud elemendid

Tootemääratlused : enamik ELi turustusnorme määratlevad põllumajandustooted või toiduained, andes toote kirjeldamiseks selged ühised eeskirjad. Näiteks mõistet „mahl” ei ole lubatud kasutada, kui puuviljamahla on lahjendatud. Sarnaselt ei või mõistet „piim” kasutada sojajookide puhul.

Tootmisnõuded: mõnel juhul, näiteks värske puu- ja köögivilja või kodulinnuliha puhul on turustusnormidega nähtud ette ranged veatu ja standardse turustuskvaliteedi nõuded, mis on tarbijatele müümise eeltingimus. Värsket puu- ja köögivilja ei või tarbijatele müüa, kui tooted on riknenud või mädanenud, plekilised, määrdunud, kahjurite poolt kahjustatud, poolvalminud või puuvilja puhul toored. Kõnealused nõuded sisaldavad ka suurusnõudeid (mis näitab küpsusastet). Selle tagajärjel võib juhtuda, et söödav puu- ja köögivili (st söögikõlblik) jäetakse värskete toodete turult välja ja neid kasutatakse hoopis töötlemiseks või hävitatakse.

Kvaliteediklassid ja liigitamine suuruse järgi: mitmed turustusnormid hõlmavad kohustuslikke liigitamisnõudeid. Esialgu võeti need kasutusele turu läbipaistvuse huvides, et tarbijad saaksid võrrelda tuntud tooteklasside ja -kategooriate hindu. Kodulinnurümbad ja jaotustükid peavad olema liigitatud A-klassi või B-klassi vastavalt kvaliteedinõuetele, nagu rümba kuju ja välimuse tehniline kirjeldus ning mis tahes kahjustus rümbal. Munad peavad suuruse alusel olema liigitatud nelja klassi – „XL”, „L”, „M” ja „S”– ning tootmismeetodi alusel vastavalt: „puurispidamine”, „lindlaspidamine”, „vabapidamine” või „mahepõllumajanduslik tootmine”. Sarnaselt peavad mõned puu- ja köögiviljad olema liigitatud „ekstra klass”, „I klass” või „II klass”. See tähendab, et enne müüki panemist peavad sellised puuviljad olema liigitatud.

Turustusnormide kohustuslike aspektide puhul on peamine see, kas nõue on asjakohane, et saavutada poliitika õiguspäraseid eesmärke, kas halduskulud on proportsionaalsed ning kas selle rakendamine toob kaasa soovimatuid tagajärgi, näiteks kas nad takistavad uuenduslike või ebatavaliste toodete turustamist või söögikõlblike toiduainete hävitamist.

Küsimus 2: Kuidas mõjutavad ELi õigusaktide kohaste turustusnormidega kehtestatud tootemääratlused tarbijaid, hulgimüüjaid ja tootjaid? Millised oleksid eelised, millised puudused? Kas tuleks lubada turustada tooteid, mis vastavad hügieeni- ja ohutusnõuetele, kuid ei vasta esteetilisel või muul sarnasel põhjusel turustusnormidele? Kui jah, siis kas selliste toodete puhul oleks vaja anda tarbijale konkreetset teavet? Kas kohustuslikud kvaliteediklassid ja liigitus suuruse järgi peaksid olema vabatahtlikud nagu vabatahtlikud märked (vt allpool punkt 2.2)? |

2.2. Vabatahtlikud märked turustusnormides

Vabatahtlikud märked on määratletud õigusaktidega. Nad teavitavad ostjat sellest, et vabatahtlikku märget kandev toode vastab määratletud tootmisnõuetele või tooteomadustele. Vabatahtlikud märked turustusnormides on ette nähtud tarbijatele kasuliku, täpse ja tehnilise teabe andmiseks. Vabatahtlikud märked peaksid aitama ka põllumajandustootjal kindlaks määrata lisandväärtusega omadused või tootmismeetodid ning tagama seega, et täiendavad tootmiskulud tooksid kaasa täiendava rahalise tulu.

Vabatahtlikke märkeid kasutatakse samuti selleks, et määrata kindlaks tootekategooria või kvaliteediklass. Siiski võib toodet müüa kõnealuseid vabatahtlikke märkeid kasutamata, näiteks:

- kooskõlas kodulinnuliha turustusnormidega kasutatakse vabatahtlikke märkeid „söödetud ...”, „ekstensiivne seespidamine”, „vabapidamine” või „traditsiooniline vabapidamine” üksnes toodete puhul, mis on toodetud määratletud meetodeid kasutades.

- mõistet „külmpressimine” võib kasutada üksnes nende neitsioliiviõlide ja ekstra neitsioliiviõli puhul, mis vastavad konkreetsele tootmismeetodile, kuid mõiste kasutamine ei ole kohustuslik.

Vabatahtlike märgete kasutamine lubab vajaduse korral kasutada kindlaksmääratud mõisteid ning põllumajandustootjad saavad anda teavet konkreetsete toote omaduste ja tootmismeetodite kohta.

Eri põllumajandussektoritesse kuuluvad põllumajandustootjad ja toiduainete esmatöötlejad, kes tahavad tarbijat teavitada konkreetsete tootmismeetodite kasutamisest, kasutavad sageli mõisteid „talu-”, „mägi-”, „vähem süsinikdioksiidiheiteid”, „looduslik” jne. Selliseid kirjeldavaid mõisteid võib kasutada juhul, kui nad vastavad kehtivatele riiklikele määratlustele ja üldisele standardile ega eksita tarbijat. Sellised tootmistavasid täpsustavad sõnad muudavad toote atraktiivsemaks. Kuid nad võivad ka tarbijat eksitada, näiteks on intensiivpõllumajanduse toote puhul kasutatud ekstensiivset tootmismeetodit rõhutavaid märkeid. Segadust tekitavad ka mitmesugused, hiljuti kasutusele võetud märked, mille kohaselt on kasutatud kliimamuutusele vähem mõju avaldavaid tootmismeetodeid. Seepärast tuleks teatavates sektorites sellised põllumajandustootmise mõisted ELi tasandil määratleda.

Küsimus 3: Kui suures ulatuses on vaja kindlaks määrata vabatahtlike märgete mõisted ELi turustusnormides? Kas EL peaks kindlaks määrama üldised vabatahtlike märgete mõisted (nt „talu-”, „mägi-”, „vähem süsinikdioksiidiheiteid”), mis kirjeldavad tootmismeetodeid teatavates sektorites? |

2.3. Turustusnormide lihtsustamine

Selleks et üldiselt arendada ELi turustusnorme, tuleks otsida võimalusi eeskirjade koostamise lihtsustamiseks, tehes seda komisjonis, delegeerides ülesanne muudele asutustele või kasutades rahvusvahelisi standardeid.

Lihtsustamisel tuleks arvesse võtta riigiasutuste või sidusrühmade halduskoormust. Näiteks puu- ja köögivilja kohustuslik liigitamine (suuruse järgi) tekitab tootjatele kulusid ja nõuab ametiasutustelt selle täitmise kontrollimist.

Mitmed ELi turustusnormid põhinevad standarditel, mis on kokku lepitud rahvusvaheliselt Codex Alimentarius ’es või ÜRO Euroopa Majanduskomisjonis. ELi turustusnormid toetuvad kõnealustele rahvusvahelistele standarditele, kui need on asjakohased. Selliste põllukultuuride puhul, mille kohta ei ole ELi turustusnorme kehtestatud, viidatakse riiklikes standardites rahvusvahelistele standarditele või kasutavad hulgimüüjad neid ise, vastupidiselt kohustuslikele ELi normidele, mida kohaldatakse mõnede puu- ja köögiviljade suhtes. EL aitab kaasa ka rahvusvaheliste standardite koostamisele ja ELi normid on mõnikord aluseks rahvusvahelistele standarditele.

Kuna turunõudlus muutub ja tehnoloogia areneb, aeguvad turustusnormid osaliselt ning neid on vaja kohandada või ajakohastada. Selleks et toimuva arenguga sammu pidada, on kaks võimalust.

Iseregulatsioon

Asjaomase sektori ettevõtjatele tehakse ülesandeks kehtestada turustusnormid, sealhulgas tooteomadused, toodete liigitused ja vabatahtlikud märked, ning kontrollida nende järgimist. ELi turustusnormid toetuvad rahvusvahelistele standarditele, kui need on olemas.

Hulgimüüjad ja ettevõtjad teatavates sektorites võivad omal algatusel välja töötada võrdlusstandardid või tegevusjuhised. Sellist protsessi käsitatakse iseregulatsioonina. Avaliku sektori halduskulud on madalad ning mis tahes vaidlused lahendatakse asjaosaliste või näiteks vahekohtu poolt. Ametiasutuste kehtestatud normidega kaasnevad seevastu inspektsiooni- ja kontrollikulud, millele lisanduvad vajadusel korral ka kohtukulud.

Iseregulatsiooni eelis on, et poliitilisi otsuseid teevad, rakendavad ja jõustavad turuarenguga otseselt seotud isikud ise. Standardite koostamise protsess võib olla lihtsam ja võimaldab muutuvas turukeskkonnas rohkem paindlikkust ja kiiremat kohandamist. Samal ajal kohaldatakse tehnilisi norme üksnes nende ettevõtjate suhtes, kes on võtnud endale kohustuse neid järgida (kokkulepped lepinguosaliste vahel).

Näiteid iseregulatsiooni kohta võib leida kartulikaubanduses ja puuviljamahlasektoris.

ELi lihtsustatud õigusaktid

Teine võimalus turustusnormide ajakohastamiseks on lihtsustada turustusnormide heakskiitmist ja kontrolli ELi tasandil kaasregulatsiooni abil ja otsese viitamise abil rahvusvahelistele standarditele ning kohaldades vajaduse korral vabatahtlikke kavasid.

- Kaasregulatsioon on protsess, mille puhul antakse ühenduse õigusaktiga selgelt määratletud eesmärkide täitmine asjaomases valdkonnas tunnustatud sidusrühmadele. Turustusnormide puhul keskendub seadusandja õigusakti olulistele aspektidele, samal ajal kui asjaomaste poolte esindajatega peetakse nende kogemuste põhjal nõu õigusakti koostamise ning tehniliste andmete ja kirjelduste kindlaksmääramise üle.

- ELi õigusaktid võiksid lihtsalt osutada rahvusvaheliselt kokkulepitud standarditele. See aitaks vältida ELi-poolset turustusnormide koostamise protsessi. Kuid rahvusvahelised standardid võetakse tavaliselt vastu vähestes keeltes ja üksnes mõnedes ELi ametlikes keeltes.

- Lisaks võiks kehtivaid eeskirju näiteks kriitilise ülevaate abil (vt eespool nimetatud arutelu turustusnormide eri aspektide üle, eelkõige „vabatahtlikud märked”) lihtsustada ja tõhustada ning koostada turustusnormide jaoks uus ühtlustatud raamistik, nagu praegu on alustatud puu- ja köögiviljasektoris.

Küsimus 4: Kui suures ulatuses peaks turustusnormide (või osade nende) koostamine, rakendamine ja kontroll olema jäetud iseregulatsiooni kanda? Kui turustusnorme (või osa neist) reguleeritakse ELi õigusaktidega, siis millised oleksid halduskoormust arvestades eelised ja puudused järgmistel tegevustel: kaasregulatsiooni kasutamine; osutamine rahvusvahelistele standarditele; praeguste õigusliku reguleerimise põhimõtete jätkamine (lihtsustades seda võimalikult palju)? |

- II osa: ELi konkreetsed kvaliteedikavad

GEOGRAAFILISTE TÄHISTE, MAHEPÕLLUMAJANDUSE, TRADITSIOONILISE ERITUNNUSTE JA ELI ÄÄREPOOLSEIMATE PIIRKONDADE TOODETE ARENDAMISEKS ON VÕETUD KASUTUSELE NELI ASJAKOHAST ELI KVALITEEDIKAVA. KÕNEALUSED KVALITEEDIKAVAD ANNAVAD TARBIJATELE TEAVET TOODETE ERIOMADUSTE KOHTA, MIS ON SEOTUD ERILISE PÄRITOLU JA/VÕI TOOTMISMEETODIGA. SELLEKS ET TARBIJAID VÕIKSID OLLA KINDLAD, ET MÄRGISTUSED ON ÕIGED, KONTROLLIVAD AMETIASUTUSED VÕI ERAÕIGUSLIKUD SERTIFITSEERIMISASUTUSED SPETSIFIKAADI NÕUETELE VASTAVUST. PÕLLUMAJANDUSTOOTJAD ON KAITSTUD SELLE EEST, ET KAITSTUD NIMETUSTE ALL MÜÜDAVAD JÄRELETEHTUD TOOTED EI MÕJUTAKS ERIOMADUSTEGA TOODETE HINDU. NEIL PEAKS SEEGA OLEMA VÕIMALIK KÜSIDA OMA LISATÖÖ JA JÕUPINGUTUSTE EEST KÕRGEMAT HINDA.

Nende nelja kava eesmärk on vastata teatavale turunõudlusele selliste eriomadustega toodete järele. Käesoleva rohelise raamatu eesmärk on uurida põhjalikult kõnealuste kavade eri aspekte ja tulevaste ELi kavade vajalikkust.

3. Geograafilised tähised

Geograafiline tähis kirjeldab põllumajandustoodet või toiduainet, mille eritunnuseid või mainet saab seostada selle geograafilise piirkonnaga, kust kõnealune toode pärineb. Paljud tarbijad ELis ja üha enam ka kogu maailmas soovivad kvaliteettooteid ning on nõus konkreetsest geograafilisest piirkonnast pärit autentsete toodete eest rohkem maksma. Põllumajandus- ja toiduainetootjatele võivad geograafilised tähised olla oluliseks tulu- ja kindluse allikaks ning nad võivad olla uhked, et toodavad kvaliteettooteid, mis moodustavad osa ELi kultuuripärandist.

See selgitab, miks EL koostas põllumajandustoodete ja toiduainete, veinide ja kangete alkohoolsete jookide jaoks geograafiliste tähiste registri, mille eesmärk on lihtsustada tooteid kvalifitseerivate nimede intellektuaalomandi kaitset. Geograafiline tähis hõlmab mõisteid kaitstud päritolunimetus (KPN) ja kaitstud geograafiline tähis (KGT). Selleks et toode saaks kaitstud päritolunimetuse, peab põhimõtteliselt kogu tootmisprotsess[3] toimuma geograafilises piirkonnas ning tooteomadused on seotud ainult või peamiselt selle geograafilise päritoluga. Selleks et toode saaks kaitstud geograafilise tähise, peab vähemalt üks tootmisprotsessi etapp toimuma selles kohas ning seos asjaomase piirkonnaga on põhjendatud konkreetse omaduse, maine või muu tunnusega, mis on seotud asjaomase geograafilise piirkonnaga.

ELi geograafiliste tähiste süsteem on loomulikult avatud kolmandate riikide tootjatele.

3.1. Geograafiliste tähiste kaitse ja kasutamine

Kaitse

Registreeritud geograafiline tähis kaitseb intellektuaalomandit ja annab tootjale või teistele autentse tootega kauplevatele või seda müüvatele isikutele õiguse kasutada registreeritud nime. Registreeritud nime ei või kasutada sarnaste toodete puhul, isegi kui neid kasutatakse koos sõnadega „samasugune”, „tüüp”, „liik” või on tekitatud seos nimega või nime on kasutatud tõlkes.

Geograafilise tähise registreerimine ja kaitse võib tekitada arusaamatusi olemasolevate kasutajate (või võimalike kasutajate) nagu kaubamärgiomanike või geograafilist tähist sisaldava taimesordi või loomatõu nimede kasutajate vahel. Mõned kasutajad nõuavad, et nime kasutataks üldnimetusena, kuna nime, mis on üldnimetus, ei saa registreerida geograafilise tähisena. Kõnealused vaidlusküsimused püütakse lahendada õigusnormide abil ning üldnimetustega seotud vaidlused lahendatakse enamasti Euroopa Kohtus.

Selleks et kaitstud geograafilise tähisega tooted oleksid paremini märgistatud, on EL loonud tähised, mida tuleb kasutada toodetel, kui neid turustatakse registreeritud nimedega.

Jõustamine

Ametiasutused või eraõiguslikud sertifitseerimisasutused kontrollivad, kas põllumajandustootjad järgivad tootespetsifikaate. Lisaks teostavad liikmesriigid halduskontrolle seoses registreeritud nimede kasutamisega hulgi- ja jaemüügil turustatavatel toodetel, mille puhul kehtivad veine ja kangeid alkohoolseid jooke käsitlevad eriõigusaktid, ning muudel toodetel ELi toidualaste õigusnormide ametliku kontrolli osana.

Sellised ametiasutuste kontrollid geograafiliste tähiste kohta erinevad kaubamärgikaitsest. Kaubamärgid on eraõiguslik vahend. Omanik peab määratlema kaubamärgi, algatades vajaduse korral eraõigusliku kohtumenetluse.

Küsimus 5: Kas on vaja selgitada või kohandada mõnda aspekti eeskirjades, milles on sätestatud geograafiliste tähiste kasutajate või muude nimede kasutajate (või võimalike kasutajate) õigused? Milliseid kriteeriume tuleks kasutada, et määrata kindlaks, kas nimi on üldnimetus? Kas geograafiliste tähiste süsteemi on vaja muuta seoses: kaitse ulatusega; kaitse jõustamisega; hõlmatud põllumajandustoodete ja toiduainetega? Kas alternatiivsete vahendite kasutamist, nagu kaubamärgikaitse, peaks aktiivsemalt soodustama? |

- 3.2. Geograafiliste tähiste registreerimise kriteeriumid

Kvaliteettoodete puhul on oluline, et registreerimine vastaks tarbijate ootustele, selleks et usaldus geograafiliste tähiste süsteemi vastu ei kaoks. Praegu on registreeritud või registreerimisel kokku ligikaudu 3 000 veinide, kangete alkohoolsete jookide ja põllumajandustoodete ning toiduainete geograafilist tähist. Mitmed praegu esitatud taotlused hõlmavad tooteid, mida müüakse peamiselt kohalikul või piirkondlikul turul. Mõnede töödeldud toiduainete nimede puhul on seos koha ja valmistamise vahel määratud pigem töötlemise kui tooraine tootmise ja toote mainega. Seepärast võivad toorained sageli pärineda väljastpoolt tootmiskohta ning see ei vasta tarbijate ootustele.

Mitmete toodete puhul ei põhine kvaliteet ja maine üksnes päritolu ja/või kohalike tootjate oskusteabega seotud faktoritel. Toote kvaliteedile ja tarbijate ootustele vastamisele võivad oluliselt kaasa aidata ka jätkusuutlikkuse kriteeriumid, näiteks:

- toode aitab elavdada kohaliku piirkonna majandust;

- tootmismeetodite keskkonnasäästlikkus;

- toote majanduslik elujõulisus ja ekspordi võimalikkus;

- nõue töödeldud toodete puhul, et kõik toorained peavad pärinema toote töötlemiskohta ümbritsevast piirkonnast.

Küsimus 6: Kas tuleks võtta kasutusele kriteeriumid geograafiliste tähiste taotluste piiramiseks? Kas kaitstud geograafiliste tähiste kriteeriumid, peaksid erinevalt kaitstud päritolunimetustest olema rangemad, et rõhutada seost toote ja geograafilise ala vahel? Kas konkreetsed jätkusuutlikkuse ja muud kriteeriumid tuleks lisada spetsifikaati, olenemata sellest, kas nad on päritoluga tihedalt seotud või mitte? Millised oleksid eelised, millised puudused? |

3.3. ELi geograafiliste tähiste kaitse kolmandates riikides

Mõnedel geograafilistel tähistel on märkimisväärne ekspordipotentsiaal lõppturgudel. Kui tarbijad soovivad kvaliteetseid tooteid, saavad ELi eksportijad oma tugevaid külgi ära kasutada. Kuid edukate geograafiliste tähiste puhul on ka võltsimise ja kuritarvitamise oht. Selleks et julgustada ELi eksportijaid turustama kvaliteettooteid väljaspool ELi ja kaitsta oma investeeringuid, on oluline tagada ELi geograafiliste tähiste õiguslik kaitse.

Mõnedes kolmandates riikides eksisteerib erisüsteem geograafiliste tähiste kaitseks, samal ajal kui teistes riikides kasutatakse kaubamärgiõigust, märgistamisõigust või mõlemaid sellekohaseid õigusakte.

Geograafilised tähised on kaitstud erinevate mitmepoolsete lepingute alusel. EL on sõlminud mitmeid kahepoolseid lepinguid, eelkõige veinisektoris. EL püüab parandada kaitset ja tõhustada registreerimist mitmepoolsete lepingute (WTO) ja mitmete kahepoolsete lepingute alusel, mis hõlmavad kõiki põllumajandustooteid. Kahepoolsete lepingute puhul püütakse saavutada kaitset kogu ELi geograafiliste tähiste loetelu suhtes. Kuna 3 000st geograafilisest tähisest paljud on praegu ELis kaitstud toodete puhul, mida müüakse peamiselt kohalikul ja piirkondlikul tasandil, kerkib küsimus, kuidas kaitsta neid nimesid rahvusvahelisel tasandil.

Küsimus 7: Millised probleemid on geograafiliste tähiste kasutajatel nimede kaitse tagamisel kolmandates riikides? Mida peaks EL tegema, et geograafiliste tähiste kaitse kolmandates riikides oleks tõhus? |

3.4. Geograafiliste tähistega tooted töödeldud toodete koostisosadena

Töödeldud ja pooltoodete märgistustel on tihti esitatud olulised koostisosad. Kui koostisosa on hõlmatud kaitstud päritolunimetuse (KPN) ja kaitstud geograafilise tähisega (KGT), võib töödeldud toote tootja soovida kõnealust koostisosa reklaamida registreeritud nime kaudu. Koostisosa tootjad võivad esitada vastuväite registreeritud nime kasutamise kohta töödeldud toote turustamisel.

Üldeeskirjad tarbija teavitamise kohta hõlmavad selliste koostisosade reklaami käsitlevaid sätteid, et ennetada tarbijate eksitamist. Näiteks kui koostisosa kasutatakse müüginimetuses, tuleb koostisaine protsentuaalne osa märkida koostisosade loetelus.

Küsimus 8: Kas on esinenud probleeme seoses töödeldud toodetes / toiduainetes kasutatud kaitstud päritolunimetusega või kaitstud geograafilise tähisega koostisosade reklaamimisega? |

3.5. Kaitstud geograafilise tähisega toorainete päritolu

Kaitstud geograafilise tähise määratlusele vastamiseks peab ainult üks tootmisprotsessi etapp toimuma kohas, kust nimi on pärit. Mitmete töödeldud toodete kaitstud geograafiliste tähiste (ja mõnede kaitstud päritolunimetuste) puhul saadakse toorained väljastpoolt asjaomast piirkonda. Mõned tarbijad võivad arvata, et toorained on pärit sellest piirkonnast, teised jällegi, et geograafilise piirkonna spetsialiseerunud tootjad valivad mis tahes päritoluga, kuid parima kvaliteediga toorained. Tarbijate ootused võivad ka sõltuvalt tootetüübist olla erinevad.

Küsimus 9: Millised on toorainete päritolu kindlaksmääramise eelised ja puudused, kui toorained on pärit kusagilt mujalt kui geograafilise tähisega määratletud asukoht? |

3.6. Geograafiliste tähiste süsteemi ühtsus ja lihtsustamine

Praegu on ELis kolm põllumajandustoodete geograafiliste tähiste registreerimise ja kaitsmise süsteemi: põllumajandustooted ja toiduained, kanged alkohoolsed joogid ning veinid. See on osaliselt tingitud asjaomaste toodete eripärast ja iga tootetüübi kaitsesüsteemi järkjärgulisest rakendamisest.

Kõik kolm süsteemi toetuvad sarnastele alustele: kaitse liik, määratlus, halduslik jõustamine, seos kaubamärkidega, homonüümsete nimede samaaegse esinemise eeskirjad, registri loomine ja toote spetsifikaadi tähtsus. Seoses tootetüüpide erinõuetega esineb ka erinevusi, sealhulgas menetluslikke. Näiteks nii kaitstud päritolunimetust kui ka kaitstud geograafilist tähist kasutatakse veinidel ning põllumajandustoodetel ja toiduainetel, kuid kaitstud geograafilist tähist kasutatakse üksnes kangete alkohoolsete jookide märgistamiseks.

Küsimus 10: Kas kolm ELi geograafiliste tähiste kaitsesüsteemi tuleks lihtsustada ja ühtlustada? Kui jah, siis kui suurel määral? Või tuleks neid arendada kui eraldiseisvaid registreerimisvahendeid? |

4. Garanteeritud traditsioonilised eritunnused

Garanteeritud traditsiooniline eritunnus (GTE) tähistab põllumajandustooteid ja toiduaineid, mis on toodetud traditsioonilisi tooraineid või traditsioonilisi tootmismeetodeid kasutades, või tooteid, millel on traditsiooniline koostis. Süsteem hõlmab inimtoiduks ettenähtud põllumajandustooteid ja mitmesuguseid toiduaineid, nagu õlu, kondiitritooted, makaronitooted, eelnevalt töödeldud toidud, supid, jäätised ja puuviljajäätised.

Alates kõnealuse süsteemi kasutuselevõtust 1992. aastal on registreeritud vaid 20 garanteeritud traditsiooniline eritunnusega toodet. Ligikaudu 30 tootenime on registreerimisel. Isegi kui arvestada kõiki registreerimisel olevaid tooteid, on see arv väga väike. Vähesed registreeritud nimed on majanduslikus mõttes olulised.

Enamikul juhtudel registreeritakse nimi üksnes selleks, et määratleda toote traditsiooniline vorm, mittetraditsiooniliste toodete puhul võib nime kasutamist jätkata. Rohkem kui kaks kolmandikku taotlejatest on teinud valiku sellist laadi registreerimise kasuks ilma nime kaitseta. Alternatiivne võimalus oleks nimi registreerida; sel juhul võib seda kasutada üksnes spetsifikaadi kohaselt valmistatud toote kirjeldamiseks, ükskõik kas ta on märgistatud garanteeritud traditsioonilise eritunnuse või lühendi GTE või ELi logoga. See näitab, et enamik garanteeritud traditsiooniline eritunnuse registreerimisi on üksnes traditsioonilise toote kindlaksmääramiseks, mitte nime kaitseks.

Kõnealuse menetluse kohaselt võivad kõik tootjad, kes lubavad teostada vajalikke kontrolle, traditsioonilist toodet toota ja turustada. Siiski tundub, et vaid vähesed ettevõtjad, kes ei tegutse riigis, kus esialgne taotlus tehti, on kasutanud garanteeritud traditsiooniline eritunnust reguleeriva sätte eelist.

Küsimus 11: Kuidas edendada traditsioonilise eritunnusega toodete kindlaksmääramist ja nende müüki, võttes arvesse garanteeritud traditsioonilise eritunnuse vähest kasutamist? |

5. Mahepõllumajandus

Tarbijate nõudlus mahepõllunduslike toiduainete järele on viimastel aastatel pidevalt kasvanud ning nõudlus kasvab kiiremini kui pakkumine. Põllumajandustootjad ja tarbijad loodavad mahepõllumajanduse süsteemi terviklikkusele, et tagada toote nõuetekohane tootmine. Ametiasutuste või sertifitseerimisasutuste kontrollid on olulise tähtsusega süsteemi usaldusväärsuse säilitamisel, samuti hinnalisandi õigustamise seisukohalt.

Mahepõllumajandusliku toidu turg ELis on liikmesriigiti jätkuvalt killustunud. Liikmesriikide kaubanduskeskustel on tavaks sisse osta riiklike sertifitseerimisasutuste tõendatud tooteid, olenemata asjaolust, et kõik kõnealused asutused tegutsevad ELi ühise mahepõllumajandusliku standardi alusel. Seepärast on ELi ülesanne luua toimiv mahepõllundustoodete siseturg, ilma et ökomärgis kaotaks või vähendaks oma mainet ja usaldusväärsust.

Alates 1991. aastast on EL kohaldanud standardit, millega kehtestatakse mahepõllumajanduse eeskirjad Euroopa tootjatele ja töötlejatele ning kolmandate riikide eksportijatele, kes soovivad mahepõllundustooteid ELis turustada. ELi standard järgib täpselt Codex Alimentarius ’ega kehtestatud rahvusvahelises standardis sätestatud mahepõllumajanduse eeskirju, mis lihtsustab kolmandasse riikidesse eksporditud ELi mahepõllumajandustoodete tunnustamist.

Mahepõllumajandussektori strateegilised ja poliitilised eesmärgid lepiti kokku 2004. aastal ja need on sätestatud ühenduse mahepõllumajandusliku toidu ja mahepõllumajanduse tegevuskavas . 2007. aasta juunis vastuvõetud uus mahepõllumajanduse määrus on kõige olulisem õiguslik samm. Võttes arvesse kõnealuse uue õigusakti hiljutist vastuvõtmist, soovib komisjon keskendada arutelu pigem sellele, kuidas mahepõllundustoodete turg toimib, mitte õigusakti strateegilistele üksikasjadele.

Küsimus 12: Millised faktorid võivad takistada ELi mahepõllumajandustoodete ühtse turu arengut? Kuidas saaks ELi mahepõllumajandustoodete ühtse turu toimimist tõhustada? |

6. Kvaliteettoodete strateegia äärepoolseimate piirkondade jaoks

ELi äärepoolseimate piirkondade[4] põllumajanduse erimeetmeid käsitlevate õigusaktidega on ette nähtud graafiline sümbol, mis on kujundatud selleks, et suurendada kvaliteetsete, äärepoolseimatele piirkondadele iseloomulike töödeldud või töötlemata põllumajandustoodete tuntust ja tarbimist. Liikmesriikide ametiasutuste määratud asutused jälgivad sümboli kasutamist ning kaubandusorganisatsioonid määravad kindlaks nende kasutustingimused. Põllumajandustooted, mille puhul sümbolit kasutatakse, peavad vastama ELi eeskirjade kohaselt määratletud nõuetele või selliste eeskirjade puudumisel rahvusvahelistele standarditele.

Vajaduse korral võib kaubandusorganisatsioonide ettepanekul vastu võtta täiendavaid erinõudeid seoses äärepoolseimatest piirkondadest pärit toodetega. Seni on seda võimalust kasutanud Hispaania ja Prantsusmaa äärepoolseimate piirkondade tootjad (nt Guadeloupe’ilt Martinique’ilt ja Réunionilt pärit ananassid, banaanid, melonid ja muud eksootilised puuviljad ning Kanaari saartelt pärit banaanid, tomatid, kurgid ja muu puu- ja köögivili, samuti lilled).

Nende algatuste eesmärk on motiveerida põllumajandustootjaid täitma kvaliteedinõudeid oma toodete puhul ning lisama väärtust nende piirkondade kohalikule toodangule, mis on ebasoodsas olukorras oma kauguse tõttu ELi maismaaosast ja saarelise asendi ning raskete geograafiliste ja ilmastikutingimuste tõttu. Sel moel peaks graafiline sümbol ja sellega kaasnevad tootmisnõuded aitama kaasa põllumajandussektori konkurentsivõimelisemaks muutmisel nii kohalikul kui ka välisturul.

Küsimus 13: Kui palju on graafiliste sümbolite kasutamine ELi äärepoolseimates piirkondades suurendanud kõnealustest piirkondadest pärit toodete tuntust? Kuidas tuleks neid algatusi arendada, et suurendada äärepoolseimatest piirkondadest pärit kvaliteetsete põllumajandustoodete mahtu? |

7. Tulevased ELi kavad

Praegused ELi kvaliteedikavad hõlmavad geograafilist päritolu, traditsioonilisi tooteid, tooteid teatavatest piirkondadest ja mahepõllumajandust ning moodustavad ELi kvaliteedipoliitika nurgakivi. Tulevaste ELi kavade jaoks on mitmeid kandidaate, sealhulgas keskkonnasõbralikud tooted või tooted mägipiirkondadest, heaolu kvaliteet[5], ELi päritolu tähis ja ökomärgise kava laiendamine töödeldud põllumajandustoodetele. Tuleks soodustada ka uuendusi.

Kõik uued ELi kvaliteedikavad peavad vastama ELi poliitikast tulenevatele vajadustele, mida ei saa piisavalt saavutada riiklike või erasektori kavade või muude meetmetega. Ühise põllumajanduspoliitika läbivaatamise raames rõhutati prioriteetidena kliimamuutuste mõju, bioloogilise mitmekesisuse säilitamist ja veekasutust.

Komisjon hindaks võimalike uute kavade puhul, kas edasised õigusaktid on vajalikud või kas mõnel juhul piisaks suuniste koostamisest.

Kohustuslikel kavadel võib olla eeliseid eelkõige õiguslikus ja teaduslikus valdkonnas (nt loomade heaolu). Muudel juhtudel võiksid vabatahtlikud kavad, mille eesmärk on toetada kavade omanikke kavade arendamisel ja parandamisel, olla piisavad.

Põllumajandustootjate ja muude sidusrühmade, samuti liikmesriikide haldusasutuste ja komisjoni halduskoormust tuleb arvesse võtta kooskõlas parema õigusloome poliitika põhimõtetega.

Küsimus 14: Kas on pakilisi küsimusi, mille puhul praegused kavad või kord ei ole asjakohased ning mille puhul on ELi tasandi kava põhjendatud? Kas komisjon peaks teatavatel juhtudel (nt keerulistes õiguslikes ja teaduslikes olukordades või selleks, et tagada tarbijate suurem heakskiit) kaaluma kohustuslikke kavasid? Kui jah, siis kuidas saaks sidusrühmade ja ametiasutuste halduskoormust hoida võimalikult väiksena? |

III osa: Sertifitseerimissüsteemid

8. TOIDUKVALITEEDI SERTIFITSEERIMISSÜSTEEMID

Viimastel aastatel on eraõiguslike ja riiklike toidukvaliteedi sertifitseerimissüsteemide arv oluliselt suurenenud. Jaemüüjatele pakub see võimalusi reageerida muutuvale tarbijanõudlusele ja pakkuda tarbijatele tooteid konkreetsete kvaliteeditunnustega kas tooteomaduste või tootmismeetodite näol. Tarbijate jaoks annab süsteemide tuginemine sertifitseerimisele lisakindlust selle kohta, et märgise andmed on usaldusväärsed. Põllumajandustootjate jaoks on see kulutegur ning võimalus teavitada tarbijaid toote kvaliteedist.

ELi sertifitseerimissüsteemid ulatuvad kohustuslikest tootmisstandarditele vastavusest lisanõueteni seoses loomade heaolu, toote organoleptiliste omaduste, töötajate ohutuse, ausa kaubanduse, kliimamuutuse probleemide, eetiliste, usuliste või kultuuriliste kaalutluste, tootmismeetodite ja päritoluga.

Toiduainetööstus ja jaemüüjad võivad toetuda kvaliteedi sertifitseerimisele, mis annab lisakindlust toodete tarnimisel. See annab õiguskindluse, et põllumajandustootjad on järginud korrektseid standardeid ja toetab jaemüüjate mainet.

Siiski on süsteemide ja märgiste levik viimastel aastatel tekitanud probleeme süsteemidele esitatavate nõuete läbipaistvusega, märgiste usaldusväärsusega ning nende võimalike mõjudega õiglastele kaubandussuhetele.

Käesoleva aruteluga ootab komisjon arvamusi peamiselt erasektori süsteemide toimimise kohta ning nende mõjude kohta põllumajandustootjate suhtes nii ELis kui väljaspool ELi, sealhulgas arenguriikides.

8.1. Sertifitseerimissüsteemide tõhusus poliitiliste eesmärkide saavutamisel

Paljud jaemüüjad saavad sertifitseerimissüsteemi abil tagada või kehtestada, et järgitaks teatavaid tootmis- ja tarnetingimusi. Süsteemide arvu suurenemine läbi aastate on näidanud, kuidas jaemüüjad on hinnanud tarbijate soove saada rohkem teavet ostetavate toiduainete kohta. Paljude tarbijate peamine mure on toiduhügieen ja -ohutus ning hind. Tarbijate puhul, kes soovivad eriomadustega kvaliteettooteid või eriliste tootmismeetoditega toodetud kvaliteettooteid, on peamised ajendid uuendusteks:

- tarbijate soov taastada side põllumajandusega ning eelistada kohalikke ja hooajatooteid, mis on pärit loodust ja ühiskonda säästavast põllumajandussüsteemist;

- keskkonnaprobleemid kliimamuutuse vastu võitlemisel, loodusvarade, nagu vesi ja pinnas, tõhusam haldamine ning bioloogilise mitmekesisuse säilitamine;

- toiduainete toiteväärtuse edendamine;

- sotsiaalsed probleemid: ausa kaubanduse märgis on näide süsteemist, mis põhineb strateegilisel kavatsusel aidata tootjatel ja töötajatel (eelkõige arenguriikides) pääseda majanduslikust ja sotsiaalsest ebakindlusest, saada kindlust ja olla isemajandav;

- loomade heaolu: loomade heaolu eest seisvate rühmituste, kes mõnedes liikmesriikides tegutsevad koos jaemüüjate ja teadlaskonnaga, edendatud eraõiguslikud süsteemid. Seoses loomade heaoluga tõendatakse kõnealuste süsteemidega üldiselt, et turustamisel on järgitud miinimumnõuetest rangemaid nõudeid.

Need poliitika mõjutegurid võivad vähemalt osaliselt selgitada, miks on tekkinud nii palju erinevaid sertifitseerimissüsteeme. Siiski sõltub sertifitseerimissüsteemi loomine ja kasutamine mõnel juhul turunõudlusest.

Kehtivate õigusnormide järgimine on tagatud põhinõuete süsteemiga. Kõnealuste sätetega ei lisata uusi kvaliteedinõudeid, vaid põhinõuete alusel arendatakse edasi üksikasjalikud eeskirjad ettevõtjatele (nt täiendav registrite pidamine) ja kontrollitakse nende täitmist. Sellist süsteemi kasutatakse selleks, et reklaamida, et „tõendatud” või „kinnitatud” toode vastab asjaomasele standardile (hügieen jne). Sageli kasutatakse selliseid süsteeme ettevõtete vahel, et tagada tarnitud toote puhul asjaomaste standardite ja nõuete järgimine. Kõnealused süsteemid on loodud ka ettevõtte maine kaitseks ning need vähendavad mis tahes hüvitisnõuete tõenäosust ja mõju. Praegu ei teavitata lõpptarbijaid sellest, et toode vastab põhinõuete süsteemile.

Küsimus 15: Kui suures ulatuses suudavad kvaliteettoodete sertifitseerimissüsteemid vastata peamistele ühiskondlikele nõudmistele seoses tooteomaduste ja tootmismeetoditega? Kui suur on oht eksitada tarbijaid sertifitseerimissüsteemidega, millega tagatakse põhinõuete järgimine? Millised on põllumajandus- ja toiduainetootjate kulud (sageli väikesed ja keskmise suurusega ettevõtjad) ja millised on eelised sertifitseerimissüsteemiga liitumisel? Kas tootjaorganisatsioonide aktiivset osalust tuleks edendada? |

8.2. ELi järelevalve

Kuna sertifitseerimissüsteeme on mitmesuguseid, on nende kasutust reguleeriv õigusraamistik keeruline ja hõlmab mitut poliitikavaldkonda. Sertifitseerimissüsteemide puhul esinevad teatavad piirangud:

- siseturu toimimist reguleerivad eeskirjad; sertifitseerimisteenused peaksid olema piiriüleselt vabalt kättesaadavad; süsteemid ei tohiks de facto luua kaubandustõkkeid siseturul;

- konkurentsieeskirjad;

- tarbijate teavitamine ja märgistamisnõuded. Kas tarbijad teavad, mida tähendab märgisel olev teave?

- eriõigusaktid valdkonna kohta, mida sertifitseerimissüsteemid hõlmavad.

Komisjon ei näe põhimõtteliselt vajadust kehtestada täiendavaid õigusakte, milles käsitletakse konkreetselt nende küsimustega seotud sertifitseerimissüsteeme, kuid tuleks kaaluda suuniste koostamist. Need peaksid aitama süsteemide omanikel süsteeme arendada ja tõhustada.

Küsimus 16: Kas ELi suunistest piisab, et aidata kaasa sertifitseerimissüsteemide ühtsemale arendamisele? Millised kriteeriumid tuleks lisada sellisesse juhendisse või sellistesse suunistesse? |

8.3. Koormuse ja kulude vähendamine

Sertifitseerimissüsteemiga ühinemise kulud võib jaotada kaheks: otsesed ja kaudsed. Otsesed kulud on seotud liikmemaksude, kolmanda poole kontrolli ja sertifitseerimisega. Kaudsed kulud on seotud sertifitseerimissüsteemide standardite järgimisega (investeeringukulud rajatiste ajakohastamiseks) ja korduvate tootmiskuludega.

Vajadus osaleda rohkem kui ühes süsteemis tekitab eelkõige väiketootjatele suurt (rahalist ja haldus-) koormust. Kui põllumajandustootja ei ole ühinenud teatava süsteemiga, võivad tema tooted teatavatest turuväljunditest kõrvale jääda.

Erasektori süsteemide suhtes kohaldatavad sertifitseerimis- ja kontrollinõuded tuleb lisada ametlike kontrollinõuete hulka.

Küsimus 17: Kuidas saab ühe või enama sertifitseerimissüsteemiga ühinemisel vähendada halduskulusid ja -koormust? |

8.4. Rahvusvaheline mõõde

Rahvusvahelises kaubanduses saab sertifitseerimissüsteemide abil edendada ja turustada teatavate kvaliteediomadustega tooteid. Võttes arvesse, et enamik olemasolevatest süsteemidest kuulub erasektorile (põllumajandustootjad, toiduainetööstus või jaemüüjad), on Euroopa Komisjoni osalus minimaalne.

ELi turgu varustavate arenguriikide põllumajandustootjate jaoks on erasektori sertifitseerimissüsteemid seotud nii kulude kui ka võimalustega. Põllumajandustootjatel võib olla raskusi kehtestatud nõuete järgimisega. Kui neid sertifitseeritakse ELi jaemüüja poolt kasutatava süsteemi alusel, võib neil olla parem positsioon oma toodete turustamiseks ELi turul.

Seoses loomade heaoluga võiks ekstensiivne põllumajandus, eelkõige arenguriikides, pakkuda head võimalust loomade heaolu arvestavate toodetega kauplemise arendamiseks, kuna tootmismeetodi sertifitseerimine annaks ELi tarbijatele asjakohase tagatise tootmistingimuste järgimise kohta.

Küsimus 18: Kuidas kasutada erasektori sertifitseerimissüsteemi ELi ekspordi toetuseks ja Euroopa kvaliteettoodete edendamiseks eksporditurgudel? Kuidas lihtsustada EL tootjatele turule juurdepääsu arenguriikides, kes peavad järgima eraõiguslikke sertifitseerimissüsteeme, et varustada teatavaid jaemüüjaid? |

Kokkuvõte

SEE OLI ÜLDINE ÜLEVAADE PÕLLUMAJANDUSTOODETE KVALITEEDIPOLIITIKAST. KÄESOLEVA ROHELISE RAAMATU EESMÄRK ON ALGATADA ARUTELU JA SAADA KIRJALIKKE ETTEPANEKUID. SEEPÄRAST ON KÕIK HUVITATUD ISIKUD JA SIDUSRÜHMAD KUTSUTUD ÜLES VASTAMA. NAGU ON SÄTESTATUD KOMISJONI TEATISES PAREMA ÕIGUSLIKU REGULEERIMISE KOHTA, PEAKS POLIITIKA VÄLJATÖÖTAMINE OLEMA NII LÄBIPAISTEV KUI VÕIMALIK NING MEETMEID TULEKS VÕTTA ALLES PÄRAST PÕHJALIKKU NÕUPIDAMIST SIDUSRÜHMADEGA.

Seepärast on roheline raamat esimene samm poliitiliste otsuste tegemisel. Vastajate arvamused on aluseks komisjoni seisukohtadele valikuvõimalusi kajastava dokumendi – teatise – koostamisel, mis avaldatakse eeldatavasti 2009. aasta mais. Rohelise raamatu raames toimuva konsulteerimise edukus sõltub laiaulatuslike sidusrühmade tahtest jagada ja selgitada oma probleeme, analüüse ja mõtteid selles olulises avalikus arutelus.

Komisjon avaldab ja kontrollib kaastöid ning annab tagasisidet.

Küsimus 19: Vastajatel palutakse esitada ka selliseid põllumajandustoote kvaliteedipoliitikaga seotud küsimusi, mida siin ei ole käsitletud. |

[1] Komisjon käsitleb isikuandmeid kooskõlas 18. detsembri 2000. aasta määrusega (EÜ) nr 45/2001 üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ühenduse institutsioonides ja asutustes ning selliste andmete vaba liikumise kohta (EÜT L 8, 12.1.2001, lk 1).

[2] Turustusnormid hõlmavad järgmisi tooteid: veise- ja vasikaliha, värske ja töödeldud puu- ja köögivili, mesi, humal, piim ja piimatooted, oliiviõli, sealiha, kodulinnuliha, lambaliha, suhkur, vein, kakao- ja a[pic]okolambaliha, suhkur, vein, kakao- ja šokolaaditooted, kohvi- ja siguriekstraktid, puuviljamahl, puuviljad, -džemmid, -želeed ja -marmelaadid jne, piiritusjoogid, või, margariin ja rasvasegu.

[3] Näiteks tooraine hankimine, puhastamine ja sorteerimine, töötlemine, valmimine, lõpptoote valmistamine jne.

[4] Prantsuse ülemeredepartemangud (Guajaana, Martinique, Guadeloupe, Réunion), Hispaania Kanaari saared ning Portugali Assoorid ja Madeira.

[5] http://www.welfarequality.net/everyone: Welfare Quality® on projekt, mida rahastab Euroopa Komisjon. See on integreeritud kuuendasse raamprogrammi. Teadusuuringute programmi eesmärk on arendada Euroopa standardeid loomade heaolu hindamise ja tootekirjelduse kohta, samuti praktilisi strateegiaid loomade heaolu parandamiseks.