SISUKORD

1. Projektivõlakirjad – idee, mille aeg on kätte jõudnud 2

1.1. ELi taristupoliitika: toetustest projektivõlakirjadeni 2

1.2. Suured investeerimisvajadused tulevikus: kust leida selleks raha ? 3

1.3. Euroopa 2020. projektivõlakirjade algatuse lisandväärtus 4

2. Projektivõlakirjade kasutuselevõtt 5

3. Kuidas katseetapp toimib? 7

3.1. Rakendamine EIP kaudu 7

3.2. Projekti nõuetelevastavus ja järelevalve 7

3.3. Hinnakujundus 8

3.4. Riskijagamine 9

3.5. Maksimaalne teadaolev mõju eelarvele 9

4. Kuidas on katseetapp seotud Euroopa Ühendamise Rahastuga? 10

5. Kokkuvõte 10

PROJEKTIVÕLAKIRJAD – IDEE, MILLE AEG ON KÄTTE JÕUDNUD

ELi taristupoliitika: toetustest projektivõlakirjadeni

Komisjon leiab, et vaatamata ELi pikaajalisele poliitikale ning üleeuroopaliste võrkude toetamiseks tehtud kulutustele transpordi-, energeetika ja telekommunikatsioonivaldkonnas ei suudeta olulisemaid taristuprojekte õigeaegselt lõpule viia, kusjuures üheks olulisemaks põhjuseks on investeeringute puudumine.

M. Monti kirjeldas kõnealust probleemi oma 2010. aastal avaldatud aruandes „Ühtse turu uus strateegia”[1] järgmiselt: „Euroopa põhiline avalik taristu, nagu üle-euroopalised võrgud, on piiriülene ega sobi riiklike kavade praeguse killustatusega. Taristu rahastamisel jääb vajaka väga pika lunastustähtajaga likviidsete võlakirjade turust, samas ei suuda pikaajalised investorid, nagu pensionifondid, leida investeerimisvajadustele vastavaid võlakirju[2].”

Seepärast oli mitmeaastast finantsraamistikku (2014–2020) käsitleva ettepaneku (mille komisjon võttis vastu 29. juunil 2011) ühes olulisemaks otsuseks koondada rahalise abi andmine transpordi-, energia- ja IKT taristute toetamiseks ühtsesse õigusraamistikku, mis kannab nime Euroopa Ühendamise Rahastu[3].

„Komisjon on otsustanud teha ettepaneku luua Euroopa Ühendamise Rahastu, et kiirendada ELi vajadustele vastava taristu arendamist. (…) Euroopa Ühendamise Rahastust rahastatakse eelnevalt kindlaks määratud ja ELi huvide seisukohast prioriteetseid transpordi-, energia- ning info- ja kommunikatsioonitehnoloogia taristuid ning nii füüsilist kui ka infotehnoloogia taristut, võttes arvesse säästva arengu kriteeriume”[4].

Komisjon teeb ettepaneku võtta vastu Euroopa Ühendamise Rahastu loomist käsitlev uus määrus, millega lubatakse kasutada nii toetusi kui ka finantsinstrumente, võttes arvesse mõlema variandi tugevaid külgi. Finantsinstrumendid hõlmavad nii omakapitaliinstrumente kui ka riskijagamise instrumente. Euroopa 2020 projektivõlakirjade algatus on üks mitmest riskijagamise instrumendist, mida kõnealune rahastu võib kasutada erakapitali kaasamiseks projektide rahastamisse.

Teisisõnu paneb Euroopa Ühendamise Rahastu alates 2014. aastast tugeva ja ühtse aluse transpordi-, energia- ja telekommunikatsioonitaristu rahastamisele pikaajalises perspektiivis. Lisaks sellele võib rahastu rahastamisvahendeid laiendada ka teistele sektoritele, näiteks sotsiaalne taristu, taastuvad energiaallikad või teatavad kosmoseprojektid, tingimusel et need vastavad punktis 3 sätestatud majanduslikele ja finantskriteeriumidele. Siiski seisavad Euroopa taristuprojektid juba praegu silmitsi rahastamisprobleemidega. Valitsemissektori kulusid kärbitakse ning sageli vähendatakse esmajärjekorras investeerimisprogrammidega seotud kulusid, mistõttu pikaajalised pangalaenud jäävad endiselt raskesti kättesaadavaks. Projektide rahastamise mahud on pärast olukorra mõningast paranemist 2010. aastal 2011. aasta esimesel poolel järsult vähenenud[5]. Seega on olukorras, kus taristuprojektid saaksid anda kõige suurema panuse Euroopa majanduse elavnemisse, rahastamisvahendite leidmine põhjendamatult keeruline[6].

Rahastu rakendamine oleks taristuinvesteeringute otseste ja kaudsete eeliste kaudu kasulik ka kogu Euroopa majandusele ning sellega toetatakse kooskõlas Euroopa 2020. aasta strateegiaga kiiret üleminekut ressursitõhusale ja vähem CO2-heiteid tekitavale majandusele.

Seepärast teeb komisjon ettepaneku käivitada katseetapp juba praeguse finantsraamistiku kehtivusajal, aastatel 2012–2013. Hiljuti läbi viidud konsultatsioonid[7] näitasid sidusrühmade ulatuslikku toetust laenukapitaliturgude võimalikult kiirele avamisele taristute rahastamiseks. Lisaks sellele hõlbustaks katseetapp uut liiki vara, ELi toetatavate projektivõlakirjade turuleviimist ning algatuse ülesehituse ja selle parameetrite testimist, et teha vajaduse korral enne 2014. aastat muudatusi.

Suured investeerimisvajadused tulevikus: kust leida selleks raha?

Euroopa peab käesoleval kümnendil tegema transpordi-, energia- ja IKT-võrkudesse varasemaga võrreldes oluliselt rohkem, kokku mitme triljoni euroni ulatuses taristuinvesteeringuid, et täita Euroopa 2020. aasta strateegia poliitilised eesmärgid ning säilitada olemasolevat taristut või seda ajakohastada.

Komisjon täiendas hiljuti oma prognoose järgmiselt:

- Digitaalarengu tegevuskava eesmärk tagada kõikidele Euroopa elanikele juurdepääs lairiba põhiteenustele aastaks 2013 ja kiiretele või ülikiiretele lairibateenustele aastaks 2020[8] nõuab hinnanguliselt 181−273 miljardi euro suuruseid investeeringuid;

- ressursitõhusa Euroopa juhtalgatuse eesmärkide saavutamiseks tuleb transpordi- ja energiataristu prioriteetsetesse projektidesse prognooside kohaselt investeerida ligikaudu 700 miljardit eurot.

Need arvud ei tähenda rahastamise puudujääki, vaid väljendavad asjaomaste sektorite poliitikasuundadega seotud või avaliku või erasektori investeeringute koguvajadust.

ELi liikmesriikide valitsused kulutavad taristuinvesteeringutele keskmiselt 1 % SKPst[9] ja nad on üha enam julgustanud erasektorit osalema taristusse investeerimises kas ainult erasektorit hõlmava erastamise kaudu, kontsessioonide kaudu või viimasel ajal ka avaliku ja erasektori partnerluse mudeli (PPP) alusel. Selliseid projekte rahastatakse omakapitaliga ja pangalaenudest.

Siiski on ELi pangad majandus- ja finantskriisi ajal tekkinud likviidusus- ja riskiprobleemide tõttu lühendanud laenude tagasimaksetähtaegu, tõstnud nende hindu ja suurendanud tagatisnõudeid. See on kaasa toonud laenutehingute arvu vähenemise, tehingute mahu kahanemise pankade lõikes ning üha suureneva vastuolu projektide pikaajalise rahastamise vajaduste ja võimaluste vahel. Peale selle anti olemasolevatele projektidele 2006. ja 2007. aastal väga palju kõrge intressimääraga lühiajalisi laene, mille tähtaeg hakkab praegu lõppema ja mis vajavad uut rahastamiskorda. See vähendab veelgi laenurahasummat, mida saab kasutada uue taristu ehitamise rahastamiseks, kuna pangad jätkavad tõenäoliselt riski üldist vähendamist[10].

Euroopa võlakirjaturge, mis võiksid pakkuda pikaajalise rahastamise võimalust, taristuprojektide rahastamisel tegelikult ei kasutata. Ehkki taristuprojekte iseloomustavad üldiselt suured kapitalikulud ja väikesed tegevuskulud, võiksid kõnealuste projektidega kaasnevad sularahavood, mis on üldjuhul stabiilsed ja prognoositavad, muuta pikaajaliste võlakirjadega rahastamise eriti atraktiivseks. Üldiselt on taristulaenudel maksekohustuse täitmata jätmise korral võrreldes ettevõtlussektori laenudega madalamad makseviivituse määrad ja kõrgemad taastumismäärad. Lisaks on sellel madal korrelatsioon teiste varadega,[11]mis on hajutatud investeeringutega portfelli puhul riskide leevendamiseks ülimalt oluline.

Euroopa 2020. projektivõlakirjade algatuse lisandväärtus

Euroopa 2020. aasta strateegiaga[12] nähakse ette finantsinstrumentide kasutamist osana ühtsest rahastamisstrateegiast, millega koondatakse ELi ning liikmesriikide avaliku ja erasektori vahendid strateegia eesmärkide kõige tõhusamaks saavutamiseks. Finantsinstrumentide rahastamine ELi eelarvest ei ole uus nähtus, kuna esmakordselt toetati finantsinstrumente ELi eelarvest rohkem kui kümme aastat tagasi[13]. Siiski teeb komisjon ettepaneku standardida ja ühtlustada kõnealuste finantsinstrumentide ülesehitust, juhtimist ja muid olulisi aspekte, nagu on selgitatud järgmise põlvkonna finantsinstrumentide raamistikku käsitlevas komisjoni teatises[14]. Ehkki see võimaldab suurendada finantsinstrumentide kasutamist teatavates valdkondades, jääb nende osa ELi kogueelarves toetustega võrreldes siiski tagasihoidlikuks.

Finantsinstrumentide, näiteks projektivõlakirjade instrumendi põhieesmärk on suurendada ja hõlbustada erasektori osalemist projektide finantseerimisel. Finantsinstrumendid on eriti olulised siis, kui poliitikasuunistega nähakse ette projektide ülikiire rakendamine, kuid samas iseloomustab projekte keskmisest suurem ebakindlus, nagu praegustes finants- ja riigivõlakriisi tingimustes. Finantsinstrumendid võivad vähendada takistusi laenu- ja omakapitalivahendite liikumisel. Samas pakuvad need erasektorile võimaluse teha oma investeerimisotsused.

Euroopa 2020 projektivõlakirjade vahendi eesmärk ei ole olemasolevate projektirahastamisallikate, näiteks pangalaenude ja avaliku sektori toetusprogrammide asendamine, pigem on tegemist täiendava vahendiga taristute rahastamispuudujäägi leevendamiseks. Projektivõlakirjade eesmärk on laiendada projektide rahastamises osalevate erainvestorite ringi nii, et see hõlmaks peale laenuandjate ka võlakirjainvestoreid. Lisaks sellele vajavad väikese kasumlikkusega või kasumivabad, kuid suurt avalikku huvi pakkuvad projektid kõikides oma arenguetappides endiselt toetusi. Seega mängivad toetused endiselt olulist rolli, samuti võiks kaaluda nende kombineerimist projektivõlakirjadega, kui asjaomast projekti on võimalik vastavalt struktureerida.

Seega rajaneb projektivõlakirjade algatus Monti aruandes rõhutatud vajadusel „ [...] uurida avaliku ja erasektori rahastamise kombineerimise võimalusi[…] ”, et „[...] parandada pikaajaliste investorite stiimulit […] suunata vahendid pikaajalistesse taristuprojektidesse ” ja kutsutakse üles tegema jõupingutusi selleks, et „ […] Euroopas arendataks välja likviidne väga pika lunastustähtajaga võlakirjade turg”.

Kuna tegelikult projektivõlakirjade turg praegu Euroopas ei toimi, lubavad projektivõlakirjad viia omavahel kooskõlla selliste institutsionaalsete investorite (näiteks pensionifondid ja kindlustusettevõtjad) soovid, kes vajavad oma pikaajaliste kohustuste katmiseks pikaajalisi varasid, ning projektide pikaajalise rahastamise vajadused.

Siiski on taristuprojektid väga keerukad ja nõuavad mahukat eelanalüüsi, ning pidevat järelmeetmete võtmist kogu projekti jooksul. Mõni institutsionaalne investor on valmis panustama vajaliku analüütilise tööga seotud vahendeid, kuid enamik investoritest vajab enne taristu projektivõlakirjadesse investeerimise võimaluse kaalumist pisut toetust.

ELi riiklik rahastamine ja finantsvahendajate, eelkõige riiklike arengupankade osalemine võib luua kokkupuutepunkti pikaajalise rahastamise vajaduse ja madala riskitasemega pikaajalistest investeeringutest huvitatud erainvestorite vahel. Instrumendi eesmärk on kasutada ELi eelarveassigneeringuid projektide krediidireitingu suurendamiseks sellisel määral, et see meelitaks ligi ka teisi rahastamisallikaid, sh erakapitalituru investoreid. Kõnealune instrument põhineb riskijagamise valdkonnas äraproovitud rahastamismeetodil, mille kasutusala on laiendatud. Instrumendi rakendamine põhineb üleeuroopalise transpordivõrgu projektide laenutagamisvahendiga (LGTT)[15] seotud kogemustel.

Pikaajaline eesmärk on edendada Euroopa kapitaliturgude integreerumist ja nende edasist arengut ning luua nende kasutustingimuste standardimise kaudu uus varaklass, Euroopa projektivõlakirjad. See võimaldab ka erasektori algatustel kergema vaevaga turule siseneda.

PROJEKTIVÕLAKIRJADE KASUTUSELEVÕTT

Projektivõlakirju ei anna välja ei EL ega ka liikmesriikide valitsused. Tegemist on erasektori võlakirjadega, mille emitendiks on projektiettevõtja. Euroopa 2020 projektivõlakirjade algatus suurendab selliste eraettevõtjate krediidikvaliteeti, kes vajavad nende edendatavate taristuprojektide rakendamiseks täiendavat erakapitali. Kapitalituru investorite poole pöördudes avab projektivõlakirjade algatus projektisponsoritele uue võimaluse rahaliste vahendite kaasamiseks. ELi eelarvest tehtavate maksete suurus on eelnevalt piiratud.

Peamine mehhanism projektide krediidikvaliteedi parandamiseks hõlmab projektiettevõtja võla jagamist kaheks eri osaks, kõrgema nõudeõiguse järguga osaks[16]ja madalama nõudeõiguse järguga osaks[17]. Madalama nõudeõiguse järguga osa lisamine suurendab kõrgema nõudeõiguse järguga osa krediidikvaliteeti tasemeni, mille puhul enamik institutsionaalseid investoreid on valmis võlakirju pikka aega enda käes hoidma[18].

Madalama nõudeõiguse järguga osa võib olla laen, mis antakse projektiettevõtjale projekti algusjärgus, või tingimuslik krediidiliin,[19] mida võib vajaduse korral kasutada kõrgema nõudeõiguse järguga võla teenindamiseks, või mõlema variandi kombinatsioon. Kõnealuseid laenuvahendeid on võimalik saada kogu projekti jooksul, kaasa arvatud ehitusetapp, mis tavaliselt on projekti kõige riskantsem osa, samas ei tohi need olla suuremad kui 20 % projekti kõrgema nõudeõiguse järguga võlast. Kõnealune protsent põhineb LGTT rakendamisel saadud kogemusel ja modelleerimistulemustel ning tagab enamiku vajalikele rahastamisnõuetele vastavate projektide puhul rikkaliku, kuid mitte liiga suure likviidsuspuhvri.

Projektivõlakirjade algatusega seotud konsultatsioonide käigus kiideti üldjoontes heaks ka madalama nõudeõiguse järguga osa kasutamine ja selle suurus. Krediidikvaliteedi puhul[20] näib, et väiksemate ja vähem keerukate projektide puhul võib vastuvõetavaks lugeda ka madalamat krediidikvaliteeti (BBB+ või samavääre reiting), kui konsulteerimisdokumendis esialgu ette oli nähtud. Siiski kiideti üldjoontes heaks suuremate projektide krediidikvaliteedi eesmärk (A või samaväärne reiting). Turuosalised peavad tõenäoliseks, et nende tingimuste täitmisel võib algatus vähendada rahastamiskulu ja pikendada samaaegselt laenude tagasimaksetähtaegu.

Ehkki alates 2014. aastast toetub projektivõlakirjade instrument kindlalt Euroopa Ühendamise Rahastule, on komisjon teiste rahastamisvahendite, eelkõige LGTT rakendamisel saadud kogemustest õppinud, et rahastamisvahendid nõuavad isegi pärast eelnevat ulatuslikku konsulteerimist sidusrühmadega märkimisväärset üleminekuaega, kuna hüpoteetilise ettepaneku kaalumine ja konkreetse tehingu teostamine on kaks eri asja. See kehtib eelkõige selliste keerukate taristuprojekide suhtes, mis hõlmavad paljusid üksteist mõjutavaid finants- ja õiguslikke aspekte. Sidusrühmad peavad tutvuma kõikide tehingu ülesehitusega seotud küsimustega, et veenduda selle nõuetelevastavuses, vajalikuks võib osutuda finantsinstrumendi parameetritesse või pakkumismenetlusse väikeste muudatuste tegemine ning mis kõige olulisem, muutuda võivad ka majanduses ja finantsturul valitsevad tingimused. Katseetapp aitaks paljud kõnealused probleemid kõrvaldada.

Seepärast teeb komisjon ettepaneku käivitada katseetapp aastatel 2012–2013, selle asemel, et teha seda Euroopa Ühendamise Rahastu rakendamise esimese kahe aasta jooksul.

KUIDAS KATSEETAPP TOIMIB?

Komisjon teeb ettepaneku muuta katseetapi rakendamise raames üleeuroopalisi võrke (TEN-võrke) käsitlevat määrust ning konkurentsivõime ja uuendustegevuse raamprogrammi käsitlevat otsust,[21] et paigutada kõnealustele programmidele eraldatud eelarveridadel ümber kokku kuni 230 miljonit eurot. TEN-T eelarverealt saab LGTT jaoks eraldatud vahenditest ümber paigutada 200 miljonit eurot ning TEN-E eelarverealt saab ümber paigutada 10 miljonit eurot, mis olid esialgu ette nähtud ainult toetusteks. Konkurentsivõime ja uuendustegevuse raamprogrammi IKT eelarvereal saab projektivõlakirjade toetamiseks ümber paigutada kuni 20 miljonit eurot.

Rakendamine EIP kaudu

Kuna algatuse väljatöötamisel on lähtutud LGTT mudeli puhul kasutatud riskijagamise kontseptsioonist ning omandatud kogemustest, kavatseb komisjon katseetapi rakendamisel jätkata koostööd Euroopa Investeerimispangaga (EIPga), et täiustada algatuse parameetreid 2013. aastale järgnevaks ajavahemikuks nii kiiresti kui võimalik. Järgmises etapis kaalub komisjon võimalust kutsuda algatuses osalema ka teisi avalikke teenuseid osutavaid finantsasutusi.

EIP kui ELi organisatsioon, mille eesmärk on toetada ELi poliitikasuundi, omab ainulaadset pikaajalist kogemust ELi taristuprojektide finantseerimisel EIP, mille osakapital kuulub 27 liikmesriigile ja mille ülesanne on ELi poliitikaeesmärkide toetamine pikaajalise rahastamise kaudu, annab aru kõikidele asjaomastele Euroopa institutsioonidele. EIPl on poliitiline aruandekohustus Euroopa Parlamendi ees ning panga tegevust ELi eelarvevahendite kulutamisel kontrollib Euroopa Kontrollikoda. Siiski kavatseb komisjon kasutada ka teiste finantsinstitutsioonide teadmistepagasit ning uurida, missugused on nende huvid ja võimalused seoses riskijagamispartnerluses osalemisega.

Projekti nõuetelevastavus ja järelevalve

Katseetapi jooksul hinnatakse projektide üldist nõuetelevastavust kooskõlas asjaomaste TEN-T, TEN-E ning konkurentsi ja uuendustegevuse raamprogrammi poliitikasuunistega, mille kohta komisjon on ettepaneku esitanud ja mille kaasseadusandjad on heaks kiitnud.

EIP ja komisjon teevad koostööd nõuetele vastavate projektide esitamise süsteemi väljatöötamiseks. Kui projekt liigub kavandamisetapist edasi rakendamise suunas, kasutab EIP oma eriteadmisi projekti hindamiseks ning hoolsuskohustuse auditi ja finantsanalüüsi tegemiseks struktureerimisetapis ning määrab kindlaks tagatise või laenu hinna. Lisaks majanduslikule ja tehnilisele teostatavusele peavad projektid suutma tagada ka stabiilsed ja tugevad rahavood. Projektisponsorid peavad tõendama oma suutlikkust osaleda rahastamiskonkurentsis ning oskust projekte edukalt ellu viia. Kui projektisponsor otsustab rahastut kasutada, peab EIP projekti standardmenetluse kohaselt heaks kiitma. Valiku ja struktureerimisega seotud üksikasjalikke toiminguid võib kohaldada alles siis, kui projekt on jõudnud vastavasse arenguetappi, ning projekte hinnatakse selles järjekorras, milles nad kõnealusesse etappi jõuavad. Taotluse esitamisel ja projekti rakendamisel tuleb järgida asjaomaseid ELi poliitikasuundi ning kooskõla kõikide ELi asjaomaste õigusaktidega, sh riigiabi valdkonnas kohaldatavate õigusaktidega.

Seejärel võtab EIP projekti vastu ning teostab selle suhtes järelevalvet kooskõlas EIP standardsete poliitikasuundade ja menetlustega, sh krediidiriskipoliitika suunistega, järgides ELi ja EIP ühiste rahastamisvahendite, näiteks LGTT või riskijagamisrahastu (RSFF) rakendamise raames juba varem kokkulepitud põhimõtteid.

Lõpuks esitab komisjon vastavalt 17. mail 2006 sõlmitud institutsioonidevahelise kokkuleppe[22] punktis 49 sätestatud nõudele igal aastal aruande algatuse rakendamise kohta.

On selge, et katseetapis saab toetada ainult loetud arvu projekte, kuna olemasolevad eelarvevahendid on piiratud ning katseetapi rakendamiseks ettenähtud aeg on väga lühike. Seepärast valitakse toetamiseks välja kuni 10 projekti, keskendudes eelkõige sellistele pakkumis- ja rahastamismenetluse lõppetappi jõudnud projektidele või ehitusetapijärgset refinantseerimist vajavatele projektidele, mis on seotud vähemalt ühega kõnealuse algatuse kolmest põhivaldkonnast. Sel viisil saab omandada võimalikult palju kogemusi, toetades samas konkreetseid projekte, mis seisavad silmitsi raskustega lühikese tagasimaksutähtajaga pangalaenude uuendamisel.

Pärast 2014. aastat võib Euroopa 2020 projektivõlakirjade vahendit nagu ka teisi taristute toetamiseks ettenähtud rahastamisvahendeid kasutada kõikides taristuga seotud poliitikavaldkondades, mille raames rakendatavad projektid vastavad asjaomastele rahastamisnõuetele, eeldusel et EL-il on võimalik eraldada selleks otstarbeks eelarvevahendeid.

Hinnakujundus

Hoolsuskohustuse auditi ühe osana analüüsib EIP projekte ja annab nõu, kuidas lülitada projektivõlakirjade kaudu saadav toetus kavandatavasse finantsstruktuuri. See võimaldab projektiga seotud ettevõtjal emiteerida võlakiri selle asemel, et pangalaenule loota. Üht või teist liiki rahastamise eelised ja puudused sõltuvad mõlema variandi intressimäärade ja tasude suurusest konkreetsel ajahetkel. Üldjuhul kasutatakse rahastamiseks võlakirju ainult siis, kui need on laenust odavamad. Siiski võib võlakirja väljaandmise kasuks rääkida ka sobiv lunastustähtaeg või võlakirjadega seotud muud iseärasused. Nende tegelike või loodetavate eeliste puhul tuleb kindlaks määrata hind, et vältida subsiidiumiga sarnaneva toetuse tekitatud turumoonutusi.

Praktikas kasutatakse hindade kujundamisel EIP standardmeetodeid, mis kajastavad projektiga seotud riski, kavandatavat rahastamispaketti ja sponsorite kvaliteeti. See tähendab, et toetust ei tarvitseta pakkuda kõikidele turul osalejatele ühe ja sama hinnaga. Siiski muudetakse toetus kõikidele projektidele kättesaadavaks ühtedel ja samadel metoodilistel alustel. Nõuetekohane hinnakujundus tagab, et kõikide osalejate huvid on üksteisega nõuetekohaselt vastavuses ning mängib ülimalt olulist rolli kava edukal rakendamisel.

Hinnatulu võib saada ettemaksuna, st rahastamiskokkuleppe sõlmimise ajal, või iga-aastase maksena, või mõlema variandi kombinatsioonina. Seda kasutatakse uute projektide toetamiseks.

Riskijagamine

Kuna madalama nõudeõiguse järguga laenu või madalama nõudeõiguse järguga tingimusliku laenu riskitase on kõrgem kui standardsel kõrgema nõudeõiguse järguga laenul, jagavad EIP ja EL kõnealuste laenudega seotud riske. ELi puhul on tegemist eelarvest tehtava ettemaksuga, mis katab kokkulepitud osa toetatavate projektidega seotud võimalikest kahjudest. EIP katab jääkriskid.

ELi ja EIP praegused ühised rahastamisvahendid põhinevad proportsionaalse riskijagamise põhimõttel, kus EL ja EIP kannavad kahjusid iga projekti puhul kokkulepitud protsendimäära ulatuses. Seda nimetatakse ka vertikaalseks riskijagamiseks. Esimese järjekoha kahju portfelli puhul kannaks EL esimese järjekoha kahjud teatava varem kokkulepitud protsendimäära ulatuses ja portfelli teatava maksimumsummani ning EIP kannaks ülejäänud kahjud. Seda nimetatakse ka horisontaalseks riskijagamiseks. Projektivõlakirjade rakendamise katseetapis võib kasutada mõlemat riskijagamise liiki, ilma et see muudaks kokkulepitud mõju eelarvele. Nõuetekohane kava sõltub sobiva projektiportfelli koostamise kiirusest. See sõltub osaliselt projektide esitamise süsteemist ning komisjoni puhul kolme eri eelarverea kasutamise tingimustest. Näiteks võib vertikaalse riskijagamise puhul mõlema partneri võetud riski protsendimäär muutuda seoses algatuse rahastamiseks kasutatavate eri eelarveridadega ning projektide erineva mahuga. Seega tuleb EIPga kokku leppida üksikasjalikud tingimused ning sätestada need kahe institutsiooni vahel sõlmitavas koostöölepingus. Komisjon ja EIP võivad kokkulepitud riskijagamise kava ja protsendimäärade sobivuse läbi vaadata ning teha vajaduse korral muutmisettepanekuid. Siinkohal rõhutatakse veel kord, et eelarvemõju ei muutu, nagu on selgitatud punktis 3.6. Siiski sõltub ELi panuse kordistav mõju riskijagamise kavast ja valitud protsendimääradest.

Silmas tuleks pidada seda, et ELi riskijagamise toimingud ei mõjuta Eurostati hinnangut selle kohta, kas asjaomane projekt on liikmesriigi valitsemissektori või erasektori bilansis. Teisisõnu, kui EL võtab projektiga seotud riski 20 % ulatuses enda kanda, kohaldatakse hinnangut projekti ülejäänud 80 % suhtes. Kuna algatuse eesmärk on kaasata kõnealuse 80 % rahastamiseks erainvesteeringuid, tuleks projekt üldjuhul liigitada erasektori projektide hulka. Kui aga valitsus tagab üle 50 % erasektori partneri rahastatavast osast, liigitatakse projekt valitsemissektori projektide hulka, kui lepinguga nähakse ette, et taristu läheb tulevikus üle valitsuse omandisse. Selliste tagatiste hulka peaksid kuuluma ka tagatised laenu saamiseks rahvusvaheliselt rahandusasutuselt (IFI). Kui valitsemissektori üksus tagab minimaalse tulu ja minimaalsed nõudegarantiid, nii et valitsus kannab suurema osa projektiga seotud riskidest, tuleb asjaomane võlg liigitada valitsemissektori võla hulka.

Maksimaalne teadaolev mõju eelarvele

ELi eelarvevahenditest eraldatav panus on rangelt piiratud ega lisa tingimuslikke kohustusi. Kõik riskijagamisel põhinevad kaasrahastatavad vahendid hõlmavad eraldisi piiratud suurusega programmidele ning seega ei mõjuta ükski kõnealustest vahenditest eelarvet suuremas mahus, kui asjaomastel eelarveridadel nende jaoks algselt eraldati. Lisaks kantakse erinevalt toetuse puhul kasutatavast menetlusest lõpuks ELi eelarvesse tagasi vahendid, mis on saadud toetusesaajate makstud tasudest ja mida projekti programmiperioodi jooksul ei ole uuesti kasutusele võetud uute projektide rahastamiseks või mõnel muul eesmärgil.

Kuna katseetapi käivitamiseks eraldatud rahalised vahendid on piiratud, saab toetada vaid kuni 10 ELi-põhist projekti. Peale selle on piiratud ka katseetapi rakendusala, mis hõlmab ainult TEN-T, TEN-E ja telekommunikatsiooniprojekte; pärast 2013. aastat aga võib instrumenti kohaldada taristuprojektide rahastamiseks ka muudes valdkondades, näiteks sotsiaalne taristu, taastuvad energiaallikad ja teatavad kosmoseprojektid.

KUIDAS ON KATSEETAPP SEOTUD EUROOPA ÜHENDAMISE RAHASTUGA?

Katseetapi jooksul omandatud kogemused aitavad optimeerida algatuse ülesehitust pärast 2013. aastat, kui projektivõlakirjade vahendist saab Euroopa Ühendamise Rahastu lahutamatu osa.

Näiteks on eri arvamusi selle kohta, missugused üksused suudavad kõige paremini teostada kogu projekti kestel järelevalvet projekti tehniliste ja rahastamisalaste edusammude ning lepingu tingimuste täitmise üle ning teha väiksemaid või suuremaid otsuseid projekti käigushoidmiseks, tagades samas investoritele asjakohase hääleõiguse kõige olulisemate otsuste vastuvõtmisel. Katseetapi üheks eesmärgiks on uurida, kuidas tuleks projekti seda osa praktikas struktureerida, nii et see rahuldaks kõiki investoreid ja projektisponsoreid.

Peale selle võib osutuda vajalikuks kohandada õiguslikke ja rahastamisega seotud struktuure sõltuvalt projektiettevõtja või võlakirja jurisdiktsioonist, mille saab välja selgitada vaid praktika käigus, kuna kõigi 27 liikmesriigi puhul teoreetiliselt tekkida võivate takistuste analüüsimine ei ole otstarbekas. Kapitaliturgude valdkonnas jõustuvad tõenäoliselt ka muud ELi õigusaktid, millel võib olla ettekavatsemata mõju taristute rahastamisele.

Samal ajal võivad katseetapi jooksul sõlmitud tehingud moodustada osa 2014. aastal algava kasutusetapi tulevasest portfellist.

Peale selle viib komisjon 2012. aastal läbi LGTT sõltumatu hindamise, et täiendada käimasolevat komisjonisisest läbivaatamismenetlust ning uurib vajaduse korral põhjalikult eri sektorites ja alamsektorites kohaldatavaid rahastamismudeleid. Projektivõlakirjade vahendi katseetapi läbivaatamine on ette nähtud 2013. aasta teisel poolel.

Juba praegu nähakse ette, et pärast 2013. aastat Euroopa Ühendamise Rahastu rakendamise toetamiseks kasutatavate rahastamisvahendite puhul kutsutakse finantsmäärusega lubatud vahendites osalema eri finantsinstitutsioone.

KOKKUVÕTE

Selleks et hõlbustada taristuprojektide juurdepääsu erasektori rahastamisele ning töötada välja alternatiivsed võimalused neile laenuraha hankimiseks, tuleb teha märkimisväärseid jõupingutusi. Euroopas sõltuvad erasektori rahastatavad taristuprojektid suurel määral pangalaenudest, mille tagasimaksetähtajad aga ei vasta üldjuhul taristuprojektide pikaajalisusele.

Selleks et hõlbustada projektide juurdepääsu rahastamisallikatele ja panna alus tugevale taristuvõlakirjaturule, mille loomisel eraalgatused ei ole praeguseni kuigi edukad olnud, kavatseb EL teha koostööd EIPga, et töötada välja Euroopa 2020 projektivõlakirjade algatus ehk rahastamisvahend, millega toetatakse projektivõlakirjade emiteerimist erasektoris.

Varasem kogemus on näidanud, et sidusrühmad vajavad uute rahastamisstruktuuridega tutvumiseks ja selle ülesehituse lõplikuks optimeerimiseks katseetappi. Ehkki katseetapi maht ja rakendusala on piiratud, loodetakse sellega mõjutada turukäitumist kapitaliturulaenudega rahastamise põhimõtte üldisema tunnustamise suunas ning luua alus algatuse täiustamiseks ning lõplikult väljatöötatud ettepanekuna rakendamiseks järgmise mitmeaastase finantsraamistiku kehtivusajal. Seepärast teeb komisjon ettepaneku käivitada katseetapp aastatel 2012–2013, selle asemel, et teha seda Euroopa Ühendamise Rahastu rakendamise esimese kahe aasta jooksul.

Arvestades ajanappust palub komisjon Euroopa Parlamendil ja nõukogul katseetappi käsitlev ettepanek vastu võtta nii kiiresti kui võimalik.

[1] M. Monti: Ühtse turu uus strateegia – Euroopa majanduse ja ühiskonna teenistuses, 9.5.2010, lk 62.

[2] Monti aruanne, lk 62.

[3] KOM(2011) 662.

[4] KOM(2011) 500 (lõplik).

[5] Allikas: Infrastructure Journal (IJ), Lääne-Euroopa andmebaas; kõnealuse allika andmetel vähenesid taristuinvesteeringud 33 miljardilt eurolt 26 miljardile eurole, millest pool jääb transpordi- ja energiasektori arvele (IJ-i Ida-Euroopat käsitlevad andmed on Venemaa ja Türgi poolt moonutatud ja seepärast neid ei siinkohal ei arvestata).

[6] Vt ka Euroopa Ühendamise Rahastu mõjuhinnang ning ERDFi ja Ühtekuuluvusfondi käsitlevatele seadusandlikele ettepanekutele lisatud mõjuhinnangud.

[7] http://ec.europa.eu/economy_finance/consultation/index_en.htm

[8] 2020. aasta eesmärk koosneb kahest osast: i) kõikidel Euroopa elanikel on juurdepääs oluliselt kiirematele internetiteenustele (üle 30 Mbps) ja ii) vähemalt 50 % Euroopa leibkondadest kasutab internetiühendust, mille kiirus on üle 100 Mbps.

[9] Kulud jäävad 0,5 % ja 2 % vahele, vt Alegre et al, EIB Papers Volume 13/1 (2008). Seda hinnangulist näitajat mõjutab ärilistel eesmärkidel tegutsevate ettevõtjate investeeringute liigitamine erainvesteeringute hulka ka juhul, kui need on avaliku sektori omanduses.

[10] Bank for International Settlements on the assessment of long-term economic impact of stronger capital and liquidity requirements, August 2010 (Rahvusvaheliste Arvelduste Panga seisukoht seoses kapitali- ja likviidsusnõuete tugevdamise pikaajalise majandusliku mõju hindamisega. August 2010). Vt ka komisjoni töödokument SEK(2011) 949 krediidiasutuste ja investeerimisühingute suhtes ühtsete ja vahetult kohaldatavate usaldatavusnõuete kehtestamise kohta.

[11] Moody's Special Comment on Default and Recovery Rates for Project Finance Loans 1983–2008, 20.10.2010 (Reitinguagentuuri Moody's täiendav märkus projektirahastamislaenude makseviivituse määra ja taastumismäära kohta, 20.10.2010).

[12] KOM (2010) 2020.

[13] Algselt tagatised ja riskikapital VKE-dele.

[14] KOM(2011) 662.

[15] Loodi määrusega (EÜ) nr 680/2007.

[16] Antud juhul ettevõtja võlastruktuuri kõrgeima järgu võlg, mille tagasimaksmise tõenäosus on kõige suurem.

[17] Antud juhul kõrgema nõudeõiguse järguga võlast madalamal tasemel asuv võlg, mille järk on siiski kõrgem kui omakapitalil..

[18] Projektivõlakirjade algatusega seotud konsultatsioonide käigus kiideti üldjoontes heaks ka madalama nõudeõiguse järguga osa kasutamine ja selle suurus.

[19] Krediidiliini kasutamine sõltub teatavatest kindlaks määratud sündmustest.

[20] Laenusaajate krediidikvaliteedi liigitus, mille on koostanud sellised reitinguagentuurid nagu Standard and Poors, Moody's või Fitch. Eriti suur huvi pakub investeeringute krediidireiting, mis on vastavalt suurem kui BBB-/Baa3/BBB-. Reitingut A/A2/A loetakse heaks krediidireitinguks.

[21] Vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EÜ) nr 680/2007, 20. juuni 2007, millega kehtestatakse ühenduse rahalise abi andmise üldeeskirjad üleeuroopaliste transpordi- ja energiavõrkude valdkonnas ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu otsus nr 1693/200ja nõukogu otsus nr 1693/2006/EÜ, 24. oktoober 2006, millega kehtestatakse konkurentsivõime ja uuendustegevuse raamprogramm (2007−2013).

[22] ELT C 139, 14.6.2006.