1.Sissejuhatus

11. märtsil Versailles’s kohtunud ELi riigipead ja valitsusjuhid kohustusid suurendama Euroopa kaitsevõimet, võttes arvesse Venemaa sõjalist agressiooni Ukraina vastu. Lepiti kokku, et ELi riigid: 1) suurendavad kaitsekulutusi; 2) tihendavad koostööd ühisprojektide kaudu; 3) kõrvaldavad puudujäägid ja täidavad võimetega seotud eesmärgid; 4) edendavad innovatsiooni, sealhulgas tsiviil-sõjalise koostoime kaudu; 5) tugevdavad ja arendavad ELi kaitsetööstust, sealhulgas VKEsid. Peale selle kutsuti „komisjoni üles esitama koostöös Euroopa Kaitseagentuuriga mai keskpaigaks kaitseinvesteeringute puudujääkide analüüsi ning tegema ettepanekuid muude täiendavate algatuste kohta, mis on vajalikud Euroopa kaitsesektori tehnoloogilise ja tööstusliku baasi tugevdamiseks.“ Need ülesanded sisalduvad ka nõukogus vastu võetud julgeoleku- ja kaitseküsimuste strateegilises kompassis, mille Euroopa Ülemkogu 2022. aasta märtsis heaks kiitis.

Käesolevas ühisteatises esitatakse Euroopa Ülemkogu palutud analüüs, mille eesmärk on tagada, et liikmesriikide suurenenud kaitsekulutuste tulemusel tugevneks ELi kaitsesektori tehnoloogiline ja tööstuslik baas märkimisväärselt ning see tooks omakorda kaasa suurema tavaheidutuse võimalike vastaste jaoks. Tuginedes eelkõige 15. veebruari 2022. aasta kaitsepaketi teatisele, annab see liikmesriikidele uusi ja paremaid võimalusi korraldada ühishankeid ning teha koostööd kaitsetööstuse ettevõtjatega, et suurendada nende tootmisvõimsust ning rahuldada kasvanud vajadusi, lähtudes paremini kooskõlastatud ja prognoositavamast nõudlusest. Euroopa tuleviku konverentsi lõpparuande kohaselt ootavad ka kodanikud ELilt kaitsevaldkonnas otsustavamat tegutsemist.

Ülaltoodud sammud on äärmiselt olulised, arvestades Venemaa provotseerimata sõjalise agressiooni märkimisväärset mõju Euroopa kaitsele. Sõjategevuse taaspuhkemine Euroopas on toonud esile juba aastaid ebapiisavate kaitsekulutuste mõju, mille tõttu on kuhjunud puudujäägid ja lüngad ühistes sõjalistes varudes ning vähenenud tööstuslik tootmisvõimsus. Lisaks praeguse olukorra parandamisele tuleb kaitsekulutuste suurendamise abil viivitamata tegeleda ka kiireloomulise vajadusega täiendada ja suurendada kaitsevarusid, sealhulgas selleks, et kompenseerida Ukrainale antavat sõjalist abi.

Liikmesriigid on praeguseks teatanud oma kaitse-eelarvete suurendamisest lähiaastatel ligikaudu 200 miljardi euro võrra. Kuigi selline kasv on hädavajalik, on siiski suur oht, et see ei suuda korvata olemasolevaid puudujääke, kui liikmesriigid kulutusi omavahel ei kooskõlasta. Seetõttu peavad ELi liikmesriigid mitte ainult rohkem kulutama, vaid ka investeerima paremini ja ühisemalt, nagu on eesmärgiks seatud ka Versailles’ deklaratsioonis ja strateegilises kompassis. Ainult koostööga saavad liikmesriigid saavutada võimalikult suurt mastaabisäästu ja katta kõrgtehnoloogiliste sõjaliste võimete soetamisega seotud suuri kulusid ning vältida samal ajal konkureerimist piiratud tarnevõimsuse pärast ja tarbetut dubleerimist.

Varasemaid tegutsemismustreid arvesse võttes on siiski oht, et tööstuse ja varustuskindlusega seotud kaalutlustel kasutavad liikmesriigid riigipõhiseid lahendusi või, kui need ei ole võimalikud, eelistavad olukorra kiireloomulisuse tõttu ELi-väliseid „valmistooteid“, jättes kõrvale võimalikud ELi lahendused, millel võivad olla võrreldavad teostusajad. Kaitsetööstused kalduvad olema pigem oma riigi kui üleeuroopalise kliendibaasi teenistuses. Ilma kooskõlastamise ja koostööta süvendaksid suuremad investeeringud Euroopa kaitsesektori killustatust, piiraksid koostöövõimalusi kogu varustuse olelusringi jooksul, suurendaksid välissõltuvust ja pärsiksid tõenäoliselt ka koostalitlusvõimet. Kiiruga tehtud hangetel on seega pikemaajaline mõju, mis toob kaasa turu nõrgenemise ja järgmistel aastakümnetel kasutamata jäävad võimalused.

Kokkuvõttes on püsivalt ebapiisavad kaitsekulutused ja koostöö puudumine viinud kriitiliste kaitsevõime lünkadeni eelkõige kõigi valdkondade kõrgtehnoloogilises varustuses, aga ka asjaomase tööstuse killustatuseni Euroopas. On ülimalt oluline, et EL ei kordaks minevikus tehtud vigu, mille tulemuseks on ebatõhusus, dubleerimine ja sõltuvused, ning tugineks selle asemel viimastel aastatel liikmesriikide kaitsekoostöö tugevdamiseks loodud ELi kaitsealgatustele ja võimete arendamise vahenditele. Nende algatuste eesmärk on vähendada Euroopa kaitseturu – eelkõige Euroopa Kaitsefondi – killustatust ning paremini kooskõlastada liikmesriikide kaitsepoliitikat, -planeerimist ja -võimete arendamist, eelkõige alalise struktureeritud koostöö (PESCO), kaitseküsimuste iga-aastase kooskõlastatud läbivaatamise (CARD) ja võimearendusplaani kaudu. Peale selle kutsutakse strateegilises kompassis üles korraldama alates 2022. aastast iga-aastaseid kaitseministrite kohtumisi, kus käsitletaks ELi võimearendusega seotud kaitsealgatusi ning mida korraldaks ja juhataks kõrge esindaja / komisjoni asepresident / Euroopa Kaitseagentuuri juht, kasutades võimalikult hästi olemasolevaid formaate. Need kõik on olulised sammud õiges suunas, et kõrvaldada praegused puudujäägid, kuid uut olukorda silmas pidades tuleb teha veelgi rohkem, eelkõige seoses ühisinvesteeringute ja kaitsevõime hangetega. Sellised sammud on võtmetähtsusega, et ühest küljest muutuks Euroopa kaitsevõime tugevamaks ja koostalitlusvõimelisemaks, kuid samal ajal täieneks ka Euroopa kaitsesektori tööstuslik ja tehnoloogiline baas, kuna need mõlemad on Euroopa pikaajalise julgeoleku ja strateegilise autonoomia seisukohalt üliolulised.

Üldine eesmärk on seega investeerida:

·koos, kasutades mastaabisäästu koostööprojektide ja ühishangete kaudu. Tänu ühistele arendus- ja hankeprojektidele on hind madalam ning need aitavad hoida solidaarsust, vältides liikmesriikidevahelist konkurentsi piiratud tööstusressursside pärast, mis suurendaks veelgi hinnasurvet või tõrjuks välja väiksemaid või suuremas ohus olevaid liikmesriike. Kasutada saab ka aastatel 2020–2021 COVID-vaktsiini hankimisel omandatud kogemusi;

·paremini, aidates liikmesriikidel keskenduda eelnevalt kindlaksmääratud ELi kaitsevõime prioriteetidele. Need on kooskõlas NATO prioriteetidega ning vaadatakse läbi ka strateegilise kompassi poliitiliste ja strateegiliste suuniseid arvesse võttes. Siinses analüüsis tuuakse esile mõned võimelüngad, mis muutunud strateegilises kontekstis tuleb kõrvaldada esmajärjekorras;

·euroopalikult, stimuleerides kaitseinvesteeringuid, mis kiirendavad tööstustoodangu kasvu, pikemaajalist tööstusvõimsust ja majanduskasvu liidus konkurentsivõimelisema Euroopa kaitsetööstuse kaudu. Üha halvenevas geostrateegilises olukorras on Euroopa kaitsesektori tehnoloogilise ja tööstusliku baasi tugevdamine muutunud strateegiliselt järjest tähtsamaks.

Kõik see on kasulik ka NATOle, mis jääb oma liikmete kollektiivkaitse aluseks. ELi algatused kaitsekoostöö edendamiseks aitavad õiglasemalt jagada ka Atlandi-ülest koormust ja suurendada Euroopa panust NATOs. Liikmesriigid saavad oma ühtseid jõude kasutada nii riigi tasandil kui ka ELis, NATOs, ÜROs või mis tahes muus raamistikus. ELi võimearenduse prioriteedid on kooskõlas NATOs kokku lepitutega, võttes arvesse nende kahe organisatsiooni olemuse ja vastutuse erinevusi ning vajadust teineteist vastastikku tugevdada. Kaitsevõime arendamine on 2016. ja 2018. aasta ELi ja NATO ühisdeklaratsioonides kokku lepitud tõhustatud dialoogi ja koostöö alustala.

Käesolevas ühisteatises käsitletakse järgmisi küsimusi: a) ELi kaitsekulutused, b) võimelüngad ja tööstuse puudujäägid, mis tuleb kõrvaldada, sealhulgas need, millega tuleb tegeleda esmajärjekorras, c) nende kõrvaldamise viisid ja d) kaitsevõime tugevdamise võimalused.

2.Kaitsekulutused ELis ja investeerimispuudujääkide suurus

Vastusena uutele julgeolekuohtudele on enamik liikmesriike 2022. aastal teatanud oma kaitse-eelarve olulisest suurendamisest, mõnel juhul isegi rohkem kui 2 %-ni SKPst, ja seega jätkub mõned aastad tagasi alanud kasvusuundumus. 2020. aastal kulutasid liikmesriigid kokku kaitsevaldkonnale üle 200 miljardi euro ja 2021. aastal suurenesid nende kogukulutused hinnanguliselt 220 miljardi euroni. Nende hiljutiste muutuste taustal on aga pikk kärpeperiood, mis järgnes 2007.–2008. aasta majandus- ja finantskriisile ning mille jooksul on kaitsekulutusi oluliselt vähendatud. 2008. aasta 183 miljardilt eurolt vähenesid need 2014. aastaks 159 miljardi euroni, taastudes kriisieelse tasemeni alles 2018.–2019. aastaks (vt joonis allpool). 2008. aasta kulutuste tasemega võrreldes moodustasid liikmesriikide investeerimispuudujäägid aastatel 2009–2018 kokku ligikaudu 160 miljardit eurot.

See koos struktuurse suundumusega kaitsesüsteemide maksumuse kasvule ning mõnede liikmesriikide keskendumisega ekspeditsioonioperatsioonidele on kaasa toonud riikide relvajõudude, varustuse ja varude üldise vähenemise (Ukrainale antud toetuse tõttu on need nüüdseks veelgi kokku kuivanud). Selle tulemusena jäeti tähelepanuta võime korraldada suure intensiivsusega operatsioone, kuhu on kaasatud koguspektri väekogum, samas kui olemasolevaid puudujääke ja puuduvaid kõrgtehnoloogilisi võimeid katsid vajaduse korral ELi mittekuuluvad NATO liitlased, eelkõige USA.