Lõppenergiamahukuse määra paranemine aitas kaasa primaarenergia tarbimise vähenemisele ligikaudu 2 % võrra EL 27s ja enamikus liikmesriikides. Iirimaal ja Maltal aitas lõppenergiamahukuse määra paranemine vähendada energiatarbimist 15 % võrra. Erandiks olid siiski Bulgaaria, Tšehhi, Horvaatia, Rumeenia, Ungari ja Rootsi, kus see kasvas kuni 3 % võrra. Nõudlust vähendas veidi ka asjaolu, et 2020. aastal oli talv soojem kui 2019. aastal.

Aastatel 2005–2020 ELi energiatarbimine üldiselt vähenes, nagu on näidatud joonisel 1. Koos energiatarbimise vähenemisega vähenes üldiselt ka energiamahukus ja energiatarbimine inimese kohta. 2020. aastal ületati ELi eesmärgid primaarenergia tarbimise ja energia lõpptarbimise osas, mis moodustasid vastavalt 1 236 miljonit naftaekvivalenttonni ja 907 miljonit naftaekvivalenttonni. Tuleb märkida, et primaarenergia tarbimise ja energia lõpptarbimise 2020. aasta väärtusi mõjutasid märkimisväärselt COVID-19 kriis ja riikide ametiasutuste kehtestatud liikumispiirangud, mis kahandasid märkimisväärselt üldist aktiivsust ja seega vähendasid ka energianõudlust. Siiski osutasid juba 2019. aasta väärtused (enne COVID-19 pandeemia mõju ELis) energiatarbimise vähenemise suundumusele, ehkki 2019. aastal ületasid primaarenergia tarbimine ja energia lõpptarbimine 2020. aasta sihttasemeid, moodustades vastavalt 1 354 miljonit naftaekvivalenttonni ja 986 miljonit naftaekvivalenttonni.

Hoonete energiatõhususe direktiiv näeb ette mitmesuguseid poliitikasuundi ja toetavaid meetmeid, mille eesmärk on tõsta olemasoleva hoonefondi praegust madalat renoveerimismäära. Täpsemalt nõutakse hoonete energiatõhususe direktiivi artiklis 2a, et iga liikmesriik kehtestaks tervikliku pikaajalise renoveerimisstrateegia eesmärgiga kaasata investeeringuid riigi hoonefondi dekarboniseerimiseks 2050. aastaks (koos suunavate vahe-eesmärkidega 2030., 2040. ja 2050. aastaks) ning toetaks vähese CO2-heitega ja väga tõhusa hoonefondi saavutamist 2050. aastaks. Artikli 5 kohaselt peavad liikmesriigid kehtestama kulutõhusad energiatõhususe miinimumnõuded uutele hoonetele ja oluliselt rekonstrueeritavatele olemasolevatele hoonetele. Artiklis 9 on sätestatud, et 31. detsembriks 2020 peavad kõik uued hooned olema liginullenergiahooned (ja pärast 31. detsembrit 2018 peavad kõik uued üldkasutatavad hooned olema liginullenergiahooned).

Kodutarbijate sektoris tõi pandeemiakriisist tingitud erakorraline olukord liikumispiirangute ja kaugtöö tõttu kaasa energia lõpptarbimise mõningase kasvu. Jooniselt 4 nähtub, et kodutarbijate sektoris tasakaalustas ilmastikutingimuste ja jõukuse mõju ELi tasandil nii üldist positiivset rahvastikumõju kui ka energiamahukuse mõju. 2020. aasta soojem talv (võrreldes 2019. aastaga) vähendas tarbimist kõigis liikmesriikides peale Bulgaaria, Tšehhi, Iirimaa, Horvaatia, Ungari, Sloveenia, Slovakkia, Poola, Kreeka, Austria ja Rumeenia. Jõukuse kasv, mis on seotud elaniku kohta kasutatava põrandapinna ja kasutada oleva tulu kasvuga, avaldas pooltes liikmesriikides vastupidist mõju, suurendades tarbimist Belgias, Tšehhis, Prantsusmaal, Iirimaal, Leedus, Lätis, Luksemburgis, Madalmaades, Austrias, Poolas, Sloveenias, Slovakkias, Soomes ja Rootsis. Mahukuse määra kasv suurendas tarbimist kõigis liikmesriikides peale Tšehhi, Läti, Austria, Poola ja Slovakkia.

Oma 2021. aasta juuli ettepanekus energiatõhususe direktiivi uuestisõnastamise kohta tegi komisjon muu hulgas ettepaneku seada ELis 2030. aastaks eesmärk vähendada energiatarbimist 9 % võrreldes 2020. aasta võrdlusstsenaariumiga, nagu on osutatud joonisel 6. See tähendab energia lõpptarbimise vähendamist 36 % ja primaarenergia tarbimise vähendamist 39 % võrreldes 2007. aasta võrdlusstsenaariumiga; seega seati primaarenergia tarbimise puhul eesmärgiks 1 023 miljonit naftaekvivalenttonni jaa energia lõpptarbimise puhul 787 miljonit naftaekvivalenttonni. 2022. aasta mais vastu võetud paketiga „REPowerEU“ suurendati vähendamiseesmärki veelgi – 13 %ni, mis tähendab, et ELi maksimaalne energiatarbimine oleks primaarenergia puhul 980 miljonit naftaekvivalenttonni ja lõppenergia puhul 750 miljonit naftaekvivalenttonni.

2030. aastaks seatud eesmärkide suunas liikumisel tehtud edusammude analüüsimisel ilmnes, et 2020. aastal ületasid energia lõpptarbimine ja primaarenergia tarbimine ELis 2030. aasta sihttaset vastavalt 7,2 % ja 9,6 % võrra. 2030. aasta sihttase tähendab 32,5 % vähenemist võrreldes 2007. aasta võrdlusstsenaariumiga. Nii primaarenergia tarbimise kui ka energia lõpptarbimise vähenemise tempo näis 2020. aastal olevat piisav 2030. aasta eesmärkide saavutamiseks, seda peamiselt COVID-19 pandeemiast tingitud erakorralise olukorra tõttu. Energiatarbimise struktuurseks vähendamiseks ja selleks, et vältida tagasipõrkeefekti, mis on seotud COVID-19 pandeemiast riikide majandusele tuleneva mõju järkjärgulise kadumisega, on vaja teha märksa rohkem jõupingutusi.

Nagu on kirjeldatud joonisel 5, vähendasid tööhõivemõju ja töötundide arv tööstus- ja teenindussektori puhul energia lõpptarbimist ELis 2020. aastal. Liikmesriikides oli energiatarbimise vähenemise kõige olulisemaks teguriks tööhõivemõju. Seevastu mahukuse tegur aitas kaasa energia lõpptarbimise suurenemisele tootvates sektorites. Need tulemused on seletatavad COVID-19 pandeemia kriisi erakorraliste asjaoludega. Kuigi liikmesriigid lahendasid COVID-19 kriisi suhteliselt erinevalt, on võimalik, et liikumispiirangud tõid kaasa töötundide arvu järsu vähenemise ja töötuse suurenemise, ehkki ajutiselt. Struktuurse mõju tulemused osutavad nihkele suurema energiamahukusega allsektoritelt väiksema mahukusega allsektoritele kaheksas liikmesriigis: Bulgaarias, Tšehhis, Eestis, Prantsusmaal, Itaalias, Küprosel, Luksemburgis ja Slovakkias. Lisaks kahandas mahukuse määra mõju energia lõpptarbimist üheksas liikmesriigis: Belgias, Taanis, Eestis, Kreekas, Luksemburgis, Madalmaades, Poolas, Rumeenias ja Soomes. Seevastu teistes liikmesriikides suurenes energia lõpptarbimine rahalise lisandväärtuse kohta.

Oluline on rõhutada, et energiatõhususkohustuste süsteemide arvele langes ligikaudu 33 % eri liiki rakendatud poliitikameetmete abil saavutatud energiasäästust, samas kui rahastamiskavade abil saavutati ligikaudu 14 %. Energia- ja CO2-maksude arvele langes 17 % kogu saavutatud energiasäästust (vt joonis 7).

Energiatõhususe direktiivi artiklis 7 on osutatud liikmesriikide kohustusele teatada muu hulgas 2019. ja 2020. aastal saavutatud kumulatiivsest energiasäästust, mis võimaldab hinnata, kas nende 2014–2020. aasta energiasäästukohustus on täidetud.

Energiatõhususe direktiivi artikli 5 lõike 1 kohaselt peavad liikmesriigid tagama, et alates 1. jaanuarist 2014 renoveeritakse igal aastal 3 % selliste köetavate ja/või jahutatavate hoonete kasulikust üldpõrandapinnast, mis on nende keskvalitsuse omanduses ja kasutuses ning mis ei vasta energiatõhususe miinimumnõuetele. Eesmärk on, et liikmesriigid täidaksid vähemalt hoonete energiatõhususe direktiivi artiklis 4 osutatud energiatõhususe miinimumnõuded. Teise võimalusena võisid liikmesriigid valida alternatiivse lähenemisviisi (energiatõhususe direktiivi artikli 5 lõike 6 alusel) ja saavutada 2020. aastaks energiasäästu, mis on samaväärne sama hoonefondi puhul artikli 5 lõikes 1 nõutuga või sellest suurem. Tabelites 3 ja 4 on esitatud kokkuvõte liikmesriikide viimastest edusammudest artikli 5 lõike 1 rakendamisel vastavalt vaikimisi ja alternatiivse lähenemisviisi kohaselt.

Nagu on märgitud renoveerimislaine teatises, väärivad erilist tähelepanu poliitika ja meetmed, mille eesmärk on tegeleda energiaostuvõimetuse ja halvimate tõhususnäitajatega hoonete probleemidega. Enamik liikmesriike on tunnistanud selle küsimuse olulisust ning esitanud mitu meedet kütteostuvõimetuse probleemi lahendamiseks. Halvimate tõhususnäitajatega hoonete kindlaksmääramiseks on valitud erisuguseid lähenemisviise (nt energiaklass, vanus ja energiatarbimine).

Hoonete energiatõhususe direktiivi artikli 2a kohaselt pidid kõik liikmesriigid 2020. aasta märtsiks esitama oma pikaajalise renoveerimisstrateegia. Komisjon on riikide strateegiaid analüüsinud, et jagada liikmesriikide vahel parimaid tavasid. Riikide strateegiad ja komisjoni hinnang olid oluliseks sisendiks riiklikele taaste- ja vastupidavuskavadele, milles hoonete energiatõhusaks renoveerimine on olulisel kohal.

Energiatõhususe direktiivi artikli 8 kohaselt peavad ettevõtted, mis ei ole VKEd, vähemalt kord nelja aasta jooksul tegema energiaauditi või rakendama energiajuhtimissüsteemi. Oma 2022. aasta aruandluses pidid liikmesriigid esitama nende territooriumil asuvate suurettevõtete hinnangulise koguarvu, mille suhtes energiatõhususe direktiivi artikli 8 lõige 4 on kohaldatav, ning nendes ettevõtetes tehtud energiaauditite arvu. Joonisel 9 on esitatud ülevaade 23 liikmesriigi poolt 2020. aasta kohta esitatud andmetest.

Tabelis 6 on esitatud loetelu kõikide liikmesriikide kolmest peamisest meetmest ja osutatud, millised poliitikameetmed andsid igas liikmesriigis suurima osa kumulatiivsest energiasäästust. Liikmesriigid esitasid oma aruandluses ajakohastatud loetelu energiatõhususe direktiivi artikli 7 lõike 1 alusel 2014–2020. aasta kohta teatatud poliitikameetmetest. Kokku teatati 498 meetmest, neist 40 esmakordselt. Väärib märkimist, et uutest energiatõhususkohustuste süsteemidest ei teatatud, ent mõned neist on kavandatud ajavahemikuks 2021–2030.

Strateegiad on hoonete energiatõhususe direktiivi nõuetega üldiselt kooskõlas, kuid komisjoni analüüsis rõhutatakse asjaolu, et kõik pikaajalised renoveerimisstrateegiad ei ole 2050. aastaks CO2-heite vähendamise eesmärkide saavutamiseks piisavalt ambitsioonikad. Komisjoni analüüsis 2020. aasta pikaajaliste renoveerimisstrateegiate kohta tõdetakse, et pikaajaliste renoveerimisstrateegiate esimese vooruga (esimesed strateegiad esitati 2014. aastal ja ajakohastatud versioonid 2017. aastal) võrreldes on strateegiate kvaliteet paranenud, kuid vaja oleks ühtsemat lähenemisviisi, mida toetavad suunised ja ühtlustatud vormid.

Erinevused liikmesriikide lähenemisviisides riiklike vahe-eesmärkide seadmisel raskendavad eesmärkide hindamist ELi tasandil. Enamik liikmesriike esitas hoonete 2030., 2040. ja 2050. aasta CO2-heite absoluutväärtused ning heite võrdlusväärtuse, mida kasutatakse suhtelise vähenemise hindamiseks. Liikmesriikide lähenemisviiside erinevused viitavad siiski sellele, et nende kasvuhoonegaaside vähendamise eesmärkide otsene võrdlus võib olla eksitav.

Tabelis 7 on kokkuvõtlikult esitatud hoonete renoveerimise suunavad vahe-eesmärgid 2030., 2040. ja 2050. aastaks, millest liikmesriigid teatasid oma 2020. aasta pikaajalistes renoveerimisstrateegiates

Tabel 7.Riiklikes pikaajalistes renoveerimisstrateegiates esitatud renoveerimismäärad

Liikmes- riik Lõpule viidud renoveerimine Kavandatud renoveerimine 2020 2030 2040 2050 Austria 1,5 % aastas 1,5 % aastas 1,5 % aastas 1,5 % aastas Belgia – Brüssel alla 1 % aastas 100 % üldkasutatavatest hoonetest on energianeutraalsed Kumulatiivselt 80 % elamutest Belgia – Flandria 3,5 % elamutest aastas 105 000 elamut 3 % elamutest aastas Kumulatiivselt 32 % 973 500 elamut 3 % elamutest aastas Kumulatiivselt 64 % 1 923 500 elamut 3 % elamutest aastas Kumulatiivselt 96,5 % 2 873 500 elamut Belgia – Valloonia Kumulatiivselt 12 % elamutest (194 571 hoonet) Kumulatiivselt 63 400 000 m2 mitteeluhoonetes Kumulatiivselt 51 % elamutest (830 158 hoonet) Kumulatiivselt 114 000 000 m2 mitteeluhoonetes Kumulatiivselt 99 % elamutest (1 605 485 hoonet) (25 % põhjalikult renoveeritud, 399 103) Kumulatiivselt 114 000 000 m2 mitteeluhoonetes Bulgaaria Kumulatiivselt 8 % põrandapinnast (22 203 509 m2) Kumulatiivselt 26 % põrandapinnast (71 774 177 m2) Kumulatiivselt 46 % põrandapinnast (127 597 192 m2) Küpros Kumulatiivselt 1 % hoonetest 1 % aastas Kumulatiivselt 10 % (43 000) 1 % aastas 1 % aastas Tšehhi Kumulatiivselt 45 % hoonetest, üle 25 % puhul kerge renoveerimine 1,4 % ühepereelamutest aastas, 0,79 % mitmepereelamutest aastas; 2 % üldkasutatavatest hoonetest aastas Kumulatiivselt 55 % 1,4 % ühepereelamutest aastas, 0,79 % mitmepereelamutest aastas; 2 % üldkasutatavatest hoonetest aastas Kumulatiivselt 60 % 1,4 % ühepereelamutest aastas, 0,79 % mitmepereelamutest aastas; 2 % üldkasutatavatest hoonetest aastas Kumulatiivselt 70 % Saksamaa 2020–2030. aastal 1,3–2 % ühepereelamutest aastas ja 1,5–2 % mitmepereelamutest aastas Taani 80 % renoveeritud (55–60 % kerge renoveerimine, 20–25 % keskmine renoveerimine, 5 % põhjalik renoveerimine) Eesti Kumulatiivselt 500 000 m2 põrandapinda Kumulatiivselt 22 % (11 880 000 m2) Kumulatiivselt 64 % (34 560 000 m2) Kumulatiivselt 100 % (54 000 000 m2/ 141 000 hoonet) Kreeka 23 % elamutest, 9 % mitteeluhoonetest 36–42 % elamutest; 14–16 % mitteeluhoonetest 45–49 % elamutest; 19–20 % mitteeluhoonetest Hispaania Kumulatiivselt 56 017 elamut Kumulatiivselt 1 256 017 elamut (300 000 elamut aastas) Kumulatiivselt 4 756 017 elamut Kumulatiivselt 7 156 017 elamut Soome Kumulatiivselt 29 % hoonetest Kumulatiivselt 54 % Kumulatiivselt 98 % Kumulatiivselt 100 % Prantsusmaa 2020–2050. aastal 1,5–3 % aastas Horvaatia 0,7 % aastas Kumulatiivselt 5 % hoonetest 3 % aastas 3,5 % aastas (4 % kultuurilise väärtusega hoonetest aastas) Kumulatiivselt 60 % liginullenergiahooneid 4 % aastas Kumulatiivselt 100 % liginullenergiahooneid Ungari 1 % aastas 3 % elamutest aastas; 5 % üldkasutatavatest hoonetest aastas Kumulatiivselt 20 % liginullenergiahooneid 3 % elamutest aastas; 5 % üldkasutatavatest hoonetest aastas Kumulatiivselt 60 % liginullenergiahooneid 3 % elamutest aastas; 5 % üldkasutatavatest hoonetest aastas Kumulatiivselt 90 % liginullenergiahooneid Iirimaa Kumulatiivselt 500 000 elamut 100 % üldkasutatavatest hoonetest 33 % ärihoonetest Kumulatiivselt 1 000 000 elamut 66 % ärihoonetest Kumulatiivselt 1 500 000 elamut 100 % ärihoonetest Itaalia 0,86 % aastas 1,9 % elamutest aastas; 2,8 % mitteeluhoonetest aastas 2,7 % elamutest aastas; 2,6 % mitteeluhoonetest aastas 2,7 % elamutest aastas; 2,6 % mitteeluhoonetest aastas Leedu Kumulatiivselt 8 % hoonetest Kumulatiivselt 17 % (99 281 ühikut) Kumulatiivselt 43 % (225 421 ühikut) Kumulatiivselt 74 % (436 008 ühikut) Luksemburg Kumulatiivselt 10–14 % elamutest 3 % elamutest aastas (4 500 elamut aastas) 3 % elamutest aastas (4 500 elamut aastas) 3 % elamutest aastas (4 500 elamut aastas) Läti Kumulatiivselt 3 % üldkasutatavatest hoonetest (678 460 m2) 8 100 mitmepereelamut (30 %) ja 7 500 ühepereelamut 500 000 m2 üldkasutatavates hoonetes Kumulatiivselt 16 200 mitmepereelamut (60 %) 3 % üldkasutatavatest hoonetest aastas Kõik liginullenergiahooned Malta 0,5 % aastas (2025. aastal 0,7 %) Alates 2025. aastast 5–6 % elamutest aastas (0,6 % puhul põhjalik renoveerimine) 5–6 % elamutest aastas (0,6 % puhul põhjalik renoveerimine) 5–6 % elamutest aastas (0,6 % puhul põhjalik renoveerimine) Madalmaad 1 500 000 elamut Poola 3,6 % aastas Kumulatiivselt 236 000 hoonet 4,1 % aastas Kumulatiivselt 507 000 hoonet 3,7 % aastas Kumulatiivselt 751 000 hoonet Portugal Kumulatiivselt 69 % hoonetest (363 680 501 m2) Kumulatiivselt 99 % hoonetest (635 637 685 m2) Kumulatiivselt 100 % hoonetest (747 953 071 m2) Rumeenia 0,5 % aastas Kumulatiivselt 6 % põrandapinnast (32 352 000 m2) 2030. aastal 0,5–3,39 % Kumulatiivselt 19 % põrandapinnast 3,79 % aastas Kumulatiivselt 57 % põrandapinnast 4,33 % aastas Kumulatiivselt 100 % põrandapinnast Rootsi 2016–2019. aastal 2,5–5 % aastas Pärast 2019. aastat 10 % aastas Sloveenia Kumulatiivselt 1 795 000 m2 üldkasutatavates hoonetes Kumulatiivselt 29 733 000 m2 Kumulatiivselt 28 850 600 m2 ühepereelamutes Kumulatiivselt 12 778 700 m2 mitmepereelamutes Kumulatiivselt 32 549 000 m2 ühepereelamutes (74 %) Kumulatiivselt 13 924 700 m2 mitmepereelamutes (91 %) Slovakkia Kumulatiivselt 100 % mitmepereelamutest Kumulatiivselt 100 % ühepereelamutest

Allikas: Teadusuuringute Ühiskeskus liikmesriikide esitatud teabe põhjal, 2022.

Nagu tabelist 7 nähtub, ei ole renoveerimise sihtnäitajad ELis standarditud. 14 liikmesriiki esitasid kavandatud renoveerimise absoluutväärtused – hoonete/elamute arvuna või renoveeritud põrandapinna ruutmeetritena. Seevastu 13 liikmesriiki esitasid renoveerimiseesmärgid aastase renoveerimismäärana. Kolm liikmesriiki esitasid ainult renoveeritud hoonete kumulatiivse osakaalu. 19 liikmesriigi kavad hõlmavad nii elu- kui ka mitteeluhoonete sektorit, kuid mõned liikmesriigid keskenduvad elamusektorile või mitteeluhoonete sektori konkreetsetele segmentidele (nt ärihooned või üldkasutatavad hooned).

Järgmisteks aastakümneteks kavandatud iga-aastased renoveerimismäärad varieeruvad 1 %st kuni 6 %ni. Mõned liikmesriigid (Eesti, Horvaatia, Läti, Portugal, Rumeenia ja Soome) on seadnud eesmärgi renoveerida 2050. aastaks kogu oma hoonefondi, samas kui mõned liikmesriigid (Bulgaaria, Kreeka, Küpros ja Austria) kavatsevad 2050. aastaks renoveerida vähem kui poole oma hoonefondist. Samuti on oluline meelde tuletada, et energiatõhusaks renoveerimise mõju sõltub suurel määral renoveerimise põhjalikkusest ja see ei ole sageli võrreldav või ei ole seda riiklikes strateegiates täpsustatud. Siiski on kättesaadav teave piisav järeldamaks, et enamik liikmesriike on seadnud eesmärgi suurendada oma iga-aastast hoonefondi renoveerimise määra keskmiselt 1,5–3 %.

Komisjoni analüüs näitab, et kõik pikaajalised renoveerimisstrateegiad ei ole 2050. aastaks CO2-heite vähendamise eesmärkide saavutamiseks piisavalt ambitsioonikad ning et on vaja rohkem jõupingutusi, ressursse ja kestlikke lahendusi, et olla kliimamuutusteks valmis ja saavutada kliimaneutraalsus kooskõlas Euroopa rohelise kokkuleppega .

9.Liginullenergiahooned

Hoonete energiatõhususe direktiivi artikli 9 kohaselt on liginullenergiahooned liikmesriikides uus ehitusstandard alates 31. detsembrist 2020 (ja alates 31. detsembrist 2018 peavad kõiki uued üldkasutatavad hooned olema liginullenergiahooned) Liginullenergiahoonete tõhususe nõuded on viimase kümne aasta jooksul järkjärgult rangemaks muutunud ja annavad olulise panuse ELi hoonefondi CO2-heite vähendamisse

Liikmesriigid on kehtestanud liginullenergiahoonete riiklikud määratlused ja esitanud primaarenergia tarbimise arvulised näitajad kilovatt-tundides (kWh/m2a), mis on komisjoni 2016. aasta soovituses esitatud võrdlusalustest keskmiselt vähem ambitsioonikad. Komisjon nendib, et riiklike määratluste otsene võrdlemine ei ole alati võimalik, sest kliima, turu, energiaallikate jaotuse, ehitustraditsioonide ja muude kohalike tingimuste erinevuste tõttu rakendavad liikmesriigid erinevaid lähenemisviise.

Keskmine taastuvenergia osakaal moodustab hinnanguliselt 20–50 % hoonete energiavajadusest ning prognooside kohaselt peaks see edaspidi kasvama tulenevalt vajadusest kiirendada järkjärgulist fossiilkütuste kasutamisest loobumist kooskõlas renoveerimislainega ja kavaga „REPowerEU“.

Enam kui pooltes liikmesriikides on kehtestatud energiatõhususe klass, mis vastab liginullenergiahoone tasemele. Mõned liikmesriigid teevad liginullenergiahoonete energiatõhususe taseme puhul vahet elu- ja mitteeluhoonetel, samas kui teised eristavad uusi ja olemasolevaid liginullenergiahooneid.

Tabel 8.Uute ja renoveeritud liginullenergiahoonete arv ja põrandapind

Uute liginullenergiahoonete arv ja põrandapind Renoveeritud liginullenergiahoonete arv ja põrandapind Arv Põrandapind (m2) Arv Põrandapind (m2) 2019 2020 2019 2020 2019 2020 2019 2020 KOKKU 330 704 585 340 77 316 865,46 141 013 006 165 130 203 394 62 180 459 73 600 197

Allikas: Teadusuuringute Ühiskeskus liikmesriikide esitatud teabe põhjal, 2022.

Esitatud andmetest moodustub kirju pilt liginullenergiahoonete kasutuselevõtust eri liikmesriikides. Mõned liikmesriigid, kes on teatanud väga suurest arvust uutest ja renoveeritud liginullenergiahoonetest, näivad olevat esirinnas.