Vastavalt direktiivi artiklile 8 kehtestati direktiiviga 2014/99/EL, millega muudeti LOÜ-II direktiivi artikleid 4 ja 5, et lisada viiteid standarditele EN 1:2013 ja EN 16321-2:2013 ühtlustatud katsemeetod, et määrata kindlaks bensiiniaurude regenereerimise süsteemi tõhusus.

Direktiivi kohaldatakse uutele teenindusjaamadele ja neile, mida on märkimisväärselt renoveeritud ning mille läbilaskevõime on üle 500 m³ aastas, ning teenindusjaamadele, mille läbilaskevõime on üle 100 m³ aastas ja milles asuvad eluruumid (artikli 3 lõiked 1 ja 2). Direktiiviga nõutakse, et kõnealused teenindusjaamad paigaldaksid bensiiniaurude regenereerimise II etapi süsteemid. Suured teenindusjaamad (läbilaskevõime on suurem kui 3 000 m³ aastas) peavad bensiiniaurude regenereerimise süsteemid paigaldama 2018. aastaks (artikli 3 lõige 3).

LOÜ-II direktiiviga tagatakse kahjulike bensiiniaurude regenereerimine, mis vastasel juhul eralduksid teenindusjaamades mootorsõidukite tankimisel õhku. See tähendab, et kõik ELi bensiinipumbad (v.a need, mis asuvad väga madala aastase läbilaskevõimega teenindusjaamades) peavad olema varustatud bensiiniaurude regenereerimisseadmega.

Oma teatistes „Õigusloome kvaliteet ja tulemuslikkus (REFIT): saavutused ja järgmised sammud“ ning „Õigusloome kvaliteet ja tulemuslikkus (REFIT): hetkeseis ja tulevikuväljavaated“ teatas komisjon, et on algatanud mõlema LOÜ direktiivi hindamise.

Bensiini säilitamisel ja selle terminalidest teenindusjaamadesse jaotamisel eralduvad õhku lenduvate orgaaniliste ühendite (LOÜ) heitkogused. Need ühendid on troposfääriosooni (ka maapinnalähedane osoon) lähteained. Troposfääriosoon on kasvuhoonegaas, mis põhjustab terviseprobleeme ja kahjustab taimkatet (väheneb saagikus). Lisaks võivad mõnedel lenduvatel orgaanilistel ühenditel (benseen ja tolueen) olla ka ohtlikud omadused (näiteks krooniline või äge mürgisus).

72 % kõigist ELi teenindusjaamadest on praeguseks varustatud II etapi süsteemidega. Arvestades seda, et väiksemad teenindusjaamad on sellest nõudest vabastatud ja et kõik süsteemide rakendamistähtajad ei ole veel möödunud (vt punkt 2.2 eespool), näitab see suur rakendamise määr, et on tehtud märkimisväärseid edusamme. Olukord liikmesriikides on väga erinev, nagu on näidatud joonisel 1 : kui 15 liikmesriiki on saavutanud või ületanud keskmise näitaja (72 %), siis teiste puhul on märgata mahajäämust.

Sidusrühmadega konsulteerimise käigus saadud vastused näitavad, et direktiivi rakendamisel on enamikul liikmesriikidest tehnilisi küsimusi või tõlgendamise probleeme ette tulnud vähe (või ei olnud neid üldse). Seda võib osaliselt põhjendada asjaoluga, et paljudel liikmesriikidel olid õigusaktid selles valdkonnas juba olemas. Mainitud on mõningaid konkreetseid küsimusi, nagu selguse puudus seoses terminiga „ulatuslik renoveerimine“, kuid neid küsimusi on liikmesriikidega toimunud arutelude ja kogemuste vahetamise käigus selgitatud.

3.2.Rakendamise läbivaatamine (artikkel 7)

Direktiivi artikli 7 kohaselt peab komisjoni läbi vaatama eelkõige:

(a)kõnealuse direktiivi artikli 3 lõike 1 punktis b ja lõike 2 punktis b ning direktiivi 94/63/EÜ artikli 6 lõikes 3 osutatud ülempiiri 100 m³ aastas;

(b)kasutusel olevate bensiiniaurude regenereerimise II etapi süsteemide nõuetele vastavuse kontrollimise andmed; ning

(c)vajaduse automaatsete jälgimisseadmete järele.

3.2.1.Ülempiir 100 m³ aastas

Direktiiviga kehtestatakse kohustused teenindusjaamadele, mille aastane läbilaskevõime on üle 100 m³ (artikli 3 lõiked 1 ja 2). Leiti, et meetmetega seotud kulud, mis on ettenähtud ülempiirist allpool, ei oleks proportsionaalsed võrreldes võimaliku kasuga keskkonnale.

Konsultatsiooni tulemustest selgus, et ülempiir oli sidusrühmadele üldiselt vastuvõetav ning väikeste jaamade suhtes kehtivaid erandeid kohaldatakse ka väljaspool ELi. Vaid seitse sidusrühma 45st tõdes, et ülempiir peaks olema kõrgem, samas kui kolm liikmesriiki ja kolm tööstussektori sidusrühma nõudsid madalamat ülempiiri.

Praegu ei oleks ülempiiri alandamine heitkoguste vähendamise ulatust ja kaasnevaid lisakulusid arvesse võttes siiski põhjendatud.

3.2.2.Nõuetele vastavuse kontrollimise andmed

Direktiivi artiklis 4 esitatakse regenereerimisseadmete tõhususe miinimumnõuded. Artikliga 5 nähakse ette tegevuse korrapärane kontroll.

Hindamine näitas, et kaubanduslikult kättesaadavate seadmetega on võimalik saavutada bensiiniaurude regenereerimise tõhusus 85 % – 95 %. Süsteemide puhul, mis paigaldati teenindusjaamadesse enne kohustuste jõustumist, ei olnud vajalikke dokumente siiski alati võimalik hankida. Seega on meetmete tõhusus erinev, sõltudes konkreetsetest seadmetest ja nende kasutamisviisidest. Samuti mõjutavad tõhusust välised tegurid, nagu temperatuur ja kütuse koostis. Jõuti järeldusele, et seadmed töötavad vastavalt minimaalsetele standardnõuetele, kuid analüüs rõhutas ka tavapäraste uuringute vajadust (vähemalt kord aastas), kuna auru/bensiini suhe võib optimaalsest väärtusest lihtsasti kõrvale kalduda. Mõned liikmesriigid nõuavad samuti aurupidavuse testimist, mis direktiivi kohaselt kohustuslik ei ole.

3.2.3.Automaatsed jälgimisseadmed

Direktiiviga ei nõuta küll automaatsete jälgimisseadmete kasutamist, kuid nähakse ette leebem kontrolligraafik, kui sellised seadmed on paigaldatud (artikli 5 lõige 2). Automaatsed jälgimisseadmed võivad siiski takistada suurenenud heitkoguste vähendamist, nt seadmete vale hooldamise tõttu (vt eelmine lõik).

Sidusrühmadega peetud konsultatsioonist ilmnes, et automaatsete jälgimissüsteemide kasutamine on kohustuslik kolmes liikmesriigis, ning riikides, kus see on vabatahtlik, on kasutamise tase üldiselt madal. Peamised takistused on kõrge hind ja teadmiste nappus.

Kogu ELis näivad automaatsete jälgimisseadmete laialdasest kasutamisest tulenevad heitkoguste täiendava vähendamise võimalused olevat piiratud. Vabatahtlikkusel põhinev lähenemisviis on tööstusharudel ja liikmesriikidel võimaldanud selliseid süsteeme kasutusele võtta siis, kui seda on peetud vajalikuks (nt riigisiseseid asjaolusid arvesse võttes).