Komisjoni teatis – Suunised isikute kolmandatele riikidele väljaandmise kohta

(2022/C 223/01)

Sisukord

Lühendite loetelu 3

Sissejuhatus 3

1. Kokkuvõte Euroopa Kohtu praktikast 5

1.1. Väljaandmistaotlused kriminaalasja menetlemiseks 5

Euroopa Kohtu 6. septembri 2016. aasta otsus kohtuasjas C-182/15: Petruhhin 5

Euroopa Kohtu 6. septembri 2017. aasta määrus kohtuasjas C-473/15: Schotthöfer & Steiner vs . Adelsmayr 7

Euroopa Kohtu 10. aprilli 2018. aasta otsus kohtuasjas C-191/16: Pisciotti 8

Euroopa Kohtu 2. aprilli 2020. aasta otsus kohtuasjas C-897/19 PPU: Ruska Federacija 8

Euroopa Kohtu 17. detsembri 2020. aasta otsus C-398/19: Generalstaatsanwaltschaft Berlin 9

Euroopa Kohtu 12. mai 2021. aasta otsus kohtuasjas C-505/19: WS 11

1.2. Väljaandmistaotlused karistuse või vabadust piirava julgeolekumeetme täideviimiseks 12

Euroopa Kohtu 13. novembri 2018. aasta otsus kohtuasjas C-247/17: Raugevicius 12

Kohtuasi C-237/21: Generalstaatsanwaltschaft München [menetluses olev kohtuasi] 13

2. Suunised, mida kohaldatakse juhtudel, kui riigid kohaldavad kodakondsuse erandit 14

2.1. Väljaandmistaotlused kriminaalasja menetlemiseks 14

2.1.1. Petruhhini mehhanismi kohaldamisala 14

2.1.2. Sammud, mille pädevad asutused peavad kodakondsuse erandi kohaldamisel astuma 15

2.1.3. Teatele vastamise tähtaeg 17

2.1.4. Väljaandmistaotluse rahuldamata jätmine 17

2.1.5. Väljaandmismenetluse jätkamine 17

2.2. Väljaandmistaotlused vabadusekaotusliku karistuse või vabadust piirava julgeolekumeetme täideviimiseks 17

2.2.1. Kohaldamisala 17

2.2.2. Sammud, mille pädevad asutused peavad kodakondsuse erandi kohaldamisel astuma 18

2.2.3. Teabevahetus taotluse saanud riigi ja kodakondsusjärgse riigi vahel 18

3. Suunised, mis kehtivad kõikidele riikidele, olenemata kodakondsuse erandist 18

3.1. Põhiõiguste hindamine enne väljaandmist 18

3.1.1. Harta kohaldamine 18

3.1.2. Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni kohaldamine 19

3.2. Põhjendamatud või kuritarvituslikud, sealhulgas poliitiliselt motiveeritud tagaotsimisteated, vahistamismäärused ja väljaandmistaotlused 20

3.2.1. Interpoli mehhanism tagaotsimisteadete väärkasutamise kohta 20

3.2.2. Kontaktasutuste teabevahetus seoses põhjendamatute või kuritarvituslike, eelkõige poliitiliselt motiveeritud väljaandmistaotlustega 21

4. Petruhhini mehhanismi praktilised aspektid ja poliitiliselt motiveeritud väljaandmistaotlused 21

4.1. Kontaktasutused 21

4.2. Keelte kasutamise kord ja kulud 21

4.3. Andmekaitsekord 21

1. LISA. Sammud, mis tuleb astuda seoses kriminaalasja menetlemiseks esitatud väljaandmistaotlustega – Petruhhini mehhanismi peamised etapid 22

2. LISA. Ülevaade kodakondsuse eranditest ( riikide esitatud teave ) 23

3. LISA. Kodakondsusjärgse riigi teavitamise vorm 25

4. LISA. Kodakondsusjärgsele riigile täiendava teabe esitamise vorm 28

5. LISA. Vorm tähtaja pikendamise taotlemiseks, et teavitada taotluse saanud ametiasutust kooskõlas Petruhhini mehhanismiga 30

6. LISA. Tähtaja pikendamise taotlusele vastamise vorm 31

7. LISA. Vorm taotluse saanud riigile kodakondsusjärgse riigi vastuse andmiseks 32

8. LISA. Vorm, millega teavitatakse põhjendamatutest või kuritarvituslikest, eelkõige poliitiliselt motiveeritud väljaandmistaotlustest ja/või sellistest taotlustest, mis tõstatavad hartaga / Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooniga seotud küsimusi, või küsitakse teavet selliste väljaandmistaotluste kohta 34

Lühendite loetelu

Harta Euroopa Liidu põhiõiguste harta EVM Euroopa vahistamismäärus EJÕK Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioon EMP Euroopa Majanduspiirkond EJN Euroopa õigusalase koostöö võrgustik Eurojust Euroopa Liidu Kriminaalõigusalase Koostöö Amet Europol Euroopa Liidu Õiguskaitsekoostöö Amet ELi-Islandi/Norra vahistamismäärus Vahistamismäärus, mis on välja antud Euroopa Liidu liikmesriikide ning Islandi ja Norra vahelist üleandmismenetlust käsitleva Euroopa Liidu ning Islandi Vabariigi ja Norra Kuningriigi vahelise lepingu alusel Raamotsus Euroopa vahistamismääruse kohta Nõukogu 13. juuni 2002. aasta raamotsus 2002/584/JSK Euroopa vahistamismääruse ja liikmesriikidevahelise üleandmiskorra kohta Interpol Rahvusvaheline Kriminaalpolitsei Organisatsioon Riik 27 ELi liikmesriiki, Island ja Norra ELTL Euroopa Liidu toimimise leping Ühendkuningriik Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik USA Ameerika Ühendriigid

Vastutuse välistamine

Käesolevad suunised ei ole õiguslikult siduvad ega ammendavad. Need ei mõjuta kehtivat liidu õigust ega selle edasiarendamist. Need ei mõjuta ka liidu õiguse autoriteetset tõlgendamist Euroopa Liidu Kohtu poolt.

SISSEJUHATUS

Liikmesriikide ja kolmandate riikide vahelisi väljaandmismenetlusi reguleeritakse peamiselt mitmesuguste eri tasandite õiguslike alustega: mitmepoolsete lepingute (nt Euroopa Nõukogu konventsioonid (1)), kahepoolsete lepingute (mille on sõlminud kas EL või liikmesriigid) ja riigisiseste õigusaktidega.

Üldiselt näevad väljaandmislepingud ette võimaluse kohaldada kodakondsuse erandit, mis tähendab, et lepinguosalised võivad keelduda oma kodanike väljaandmisest.

Peale selle on mõningates lepingutes, milles nähakse ette kodakondsuse erand, osutatud, et lepinguosalised peaksid järgima aut dedere, aut judicare (2) põhimõtet, et vältida oma kodanike karistuseta jäämist (3). Üldiselt võib riigi oma kodanike kohtu alla andmine põhineda isiku aktiivsuse põhimõttel, mida kohaldatakse süütegude suhtes, mille kodanikud on toime pannud väljaspool lepinguosalise territooriumi.

2016. aastal sedastas Euroopa Liidu Kohus (Euroopa Kohus) Petruhhini kohtuotsuses (4) erikohustused liikmesriikidele, kes ei anna välja oma kodanikke, juhuks, kui nad saavad kolmandalt riigilt väljaandmistaotluse kriminaalasja menetlemiseks seoses ELi teise liikmesriigi kodanikuga, kes on kasutanud oma vaba liikumise õigust vastavalt Euroopa Liidu toimimise lepingu (ELTL) artikli 21 lõikele 1 (5). Petruhhini kohtuotsus on esimene juhtum, kus Euroopa Kohus otsustas, et ELi liikmesriik, kellele kolmas riik on esitanud teise ELi liikmesriigi kodaniku kohta väljaandmistaotluse, on kohustatud algatama konsulteerimismenetluse liidu kodaniku kodakondsusjärgse liikmesriigiga (edaspidi „Petruhhini mehhanism“), mis annab viimasele võimaluse anda oma kodanik Euroopa vahistamismääruse alusel kohtu alla. Nendele liikmesriikidele, kes oma kodanikke välja ei anna, ette nähtud erikohustuste eesmärgiks on tagada oma kodanike ja teiste ELi kodanike mittediskrimineeriv kohtlemine (6). Liikmesriikide kohustusi on hilisemas kohtupraktikas täpsustatud (7). Lisaks laiendas Euroopa Kohus Petruhhini mehhanismi Islandile ja Norrale (8).

4. juunil 2020 palus nõukogu esitada eesistujariigil taotlus Eurojustile ja Euroopa õigusalase koostöö võrgustikule (EJN), et nad analüüsiksid, kuidas kolmandate riikide taotlusi ELi kodanike väljaandmiseks praktikas käsitletakse. Samuti lepiti kokku, et sellega seoses esitatakse ettepanekud võimalike ELi suuniste jaoks, mille koostab komisjon (9).

Vastuseks avaldasid Eurojust ja EJN 2020. aasta novembris ühisaruande (10). Aruandes esile toodud peamised probleemid olid järgmised:

— ebaselgus seoses sellega, millise asutuse poole pöörduda kodakondsusjärgses liikmesriigis, milline liikmesriik peaks vastutama teabe tõlkimise eest ja kandma tõlkekulud ja/või millist õigusalase koostöö vahendit on kõige parem kasutada, et tagada kriminaalasja menetlemine kodakondsusjärgses liikmesriigis;

— erinevad tavad seoses sellega, kui palju teavet esitatakse, kui pikad on vastamise ja otsuse tegemise tähtajad ning milliseid hindamisi Petruhhini mehhanismi raames tehakse;

— pinged ühelt poolt liidu õigusest ning teiselt poolt kahe- ja mitmepoolsetest väljaandmislepingutest tulenevate kohustuste vahel;

— mitme paralleelse kanali kasutamine teavitamiseks ja teabe edastamiseks, mis põhjustab sageli topelttööd, ebakindlust ja segadust.

Seejärel võttis nõukogu 2020. aasta detsembris vastu järeldused teemal „Euroopa vahistamismäärus ja väljaandmismenetlused – praegused väljakutsed ja edasine tegevus“ (11). Järeldustes kinnitati veel kord, et „vastavalt Euroopa Liidu Kohtu otsustele kohtuasjas Petruhhin ja mitmele hilisemale otsusele (12) on liikmesriikidel selliste taotluste menetlemisel kaks kohustust: ühelt poolt on kohustus täita rahvusvahelisest õigusest tulenevaid kohustusi ja võidelda ohuga, et asjaomane süütegu jääb karistamata, ning teiselt poolt on liikmesriigid, kes on saanud väljaandmistaotluse seoses teiste liikmesriikide kodanikega, vastavalt liikumisvabaduse põhimõttele ja kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõttele kohustatud kaitsma teiste liikmesriikide kodanikke võimalikult tõhusalt meetmete eest, mis võivad võtta neilt õiguse ELis vabalt liikuda ja elada.“

On ka muid väljaandmist mõjutavaid probleeme, mis Eurojusti ja Euroopa õigusalase koostöö võrgustiku aruandes esile toodi. Nõukogu rõhutas oma 2020. aasta järeldustes, et „eri liikmesriikide praktilised kogemused näitavad, et on juhtumeid, kus kolmandad riigid esitavad põhjendamatuid ja kuritarvituslikke väljaandmistaotlusi. Nõukogu kutsub komisjoni üles Eurojusti ja Euroopa õigusalase koostöö võrgustiku koostatud analüüsi tulemusi silmas pidades kaaluma vajadust võtta täiendavaid meetmeid, näiteks teha ettepanek ühise lähenemisviisi kohta kolmandate riikide võimalike kuritarvituslike, sealhulgas poliitiliselt motiveeritud tagaotsimis- ja väljaandmistaotluste käsitlemiseks. Sellega seoses tuleks arvesse võtta liikmesriikide parimaid tavasid.“

Käesolevate suuniste koostamiseks konsulteeris komisjon liikmesriikidega, kasutades selleks küsimustikku kolmandate riikide väljaandmistaotluste kohta. Komisjon koostas ka tabeli, kus on toodud liikmesriikide ja kolmandate riikide vahel sõlmitud väljaandmislepingud ja vastastikuse õigusabi lepingud (kättesaadav Euroopa õigusalase koostöö võrgustiku veebisaidil). 2021. aasta juunis ja oktoobris arutati küsimustiku tulemusi spetsiaalsetel liikmesriikide ekspertide koosolekutel. Komisjon konsulteeris ka mitmesuguste sidusrühmade ja ekspertidega, sealhulgas Eurojusti ja Euroopa õigusalase koostöö võrgustikuga.

Suunistes tehakse kokkuvõte Euroopa Kohtu praktikast. Samuti võetakse neis arvesse viimase viie aasta jooksul saadud kogemusi Petruhhini mehhanismi kohaldamisel kogu ELis, Islandil ja Norras.

1. KOKKUVÕTE EUROOPA KOHTU PRAKTIKAST

Väljaandmistaotluse võib esitada kriminaalasja menetlemiseks või vabadusekaotusliku karistuse või vabadust piirava julgeolekumeetme täideviimiseks.

Esimese kategooria kohta – väljaandmistaotlused, mis on esitatud kriminaalasja menetlemiseks – on Euroopa Kohus välja töötanud nn Petruhhini doktriini (13).

Teises kategoorias – väljaandmistaotlused, mis on esitatud vabadusekaotusliku karistuse või vabadust piirava julgeolekumeetme täideviimiseks – on seni ainus juhtum olnud Raugeviciuse kohtuotsus (14). Praegu on Euroopa Kohtus pooleli veel üks kohtuasi, mis käsitleb väljaandmistaotlust vabadusekaotusliku karistuse täideviimise eesmärgil (15).

1.1. Väljaandmistaotlused kriminaalasja menetlemiseks

Euroopa Kohtu 6. septembri 2016. aasta otsus kohtuasjas C-182/15: Petruhhin (16)

Petruhhini kohtuotsus on esimene juhtum, kus Euroopa Kohus otsustas, et ELi liikmesriik, kellele kolmas riik on esitanud väljaandmistaotluse teise ELi liikmesriigi kodaniku kohta, on kohustatud algatama liidu kodaniku kodakondsusjärgse liikmesriigiga konsulteerimismenetluse, mis annab viimasele võimaluse anda oma kodanik Euroopa vahistamismääruse alusel kohtu alla.

Juhtumi asjaolud

Kohtuasi oli seotud Venemaa ametiasutuste poolt Lätile esitatud taotlusega anda välja Eesti kodanik A. Petruhhin, keda süüdistati suure koguse narkootikumide turustamise katses, mis oli toime pandud grupi poolt. Läti Vabariigi riigiprokuratuur andis loa A. Petruhhini Venemaale väljaandmiseks. A. Petruhhin palus aga väljaandmise otsuse tühistada põhjusel, et Eesti Vabariigi, Läti Vabariigi ja Leedu Vabariigi õigusabi ja õigussuhete lepingu kohaselt on tal Lätis samasugused õigused kui Läti kodanikul, sealhulgas kaitse põhjendamatu väljaandmise eest.

Eelotsuse küsimused

Läti kõrgeim kohus küsis Euroopa Kohtult, kas liikmesriigi ja kolmanda riigi (Läti ja Venemaa) vahel sõlmitud väljaandmislepingu kohaldamisel kaitseb teise liikmesriigi kodanikke õigusnorm, mis keelab taotluse saanud liikmesriigil oma kodanikke välja anda, võttes arvesse ELTLi artiklis 18 sätestatud kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtet ning ELTLi artikli 21 lõikes 1 sätestatud liidu kodanike vaba liikumise ja elamise õigust. Läti kõrgeim kohus küsis ka seda, kas taotluse saanud liikmesriik (st liikmesriik, kellelt kolmas riik taotleb teise liikmesriigi kodaniku väljaandmist, kõnealusel juhul Läti) peab kontrollima, et väljaandmine ei kahjusta Euroopa Liidu põhiõiguste hartaga (17) (edaspidi „harta“) kaitstud õigusi, ning kui see nii on, siis milliste kriteeriumide alusel.

Euroopa Kohtu õiguslikud põhjendused ja vastus

Euroopa Kohus täpsustas eelotsuses, et kuigi väljaandmist reguleerivad õigusnormid kuuluvad põhimõtteliselt liikmesriikide pädevusse, eeldusel et liidu ja asjaomase kolmanda riigi vahel ei ole sõlmitud välislepingut, kuulub põhikohtuasjas käsitletud olukord siiski aluslepingute kohaldamisalasse ELTLi artikli 18 tähenduses, kuna see hõlmab ELTLi artikliga 21 tagatud liikmesriikide territooriumil liikumise ja elamise vabaduse teostamist.

Liikmesriik ei ole kohustatud tagama igale tema territooriumil liikunud liidu kodanikule väljaandmise eest samasugust kaitset nagu tema enda kodanikele.

Kui puuduvad liidu õigusnormid, mis reguleeriksid väljaandmist liikmesriikide ja kolmanda riigi vahel, tuleb siiski selleks, et võidelda kuritegude karistuseta jäämise ohu vastu, kaitstes samal ajal liidu kodanikke meetmete eest, mis võivad nad jätta ilma vaba liikumise õigusest, rakendada kõiki liidu õigusega karistusõiguse valdkonnas ette nähtud koostöö- ja vastastikuse abi mehhanisme. Seega tuleb eelistada teabevahetust liikmesriigiga, mille kodanik asjaomane isik on, et anda selle liikmesriigi ametiasutustele niivõrd, kuivõrd neil on riigisisese õiguse kohaselt pädevus see isik väljaspool selle riigi territooriumi toime pandud tegude eest kohtu alla anda, võimalus teha Euroopa vahistamismäärus kriminaalasja menetlemiseks. Kui vastuvõttev liikmesriik teeb sel viisil koostööd asjaomase isiku kodakondsusjärgse liikmesriigiga ja käsitab võimalikku Euroopa vahistamismäärust väljaandmistaotluse suhtes prioriteetsena, kahjustab see vaba liikumise õigust vähem ja aitab samas võimalikult suures ulatuses ära hoida ohtu, et süüteo toime pannud isik jääb karistuseta. Kuriteo toime pannud isiku karistuseta jäämise ohu ärahoidmiseks loetakse EVM sama tulemuslikuks kui isiku väljaandmine.

Euroopa Kohus otsustas ühtlasi, et juhul, kui liikmesriik saab kolmandalt riigilt taotluse anda välja teise liikmesriigi kodanik, peab taotluse saanud liikmesriik kontrollima, et väljaandmine ei kahjustaks harta artiklis 19 nimetatud õigusi (18). Kui väljaandmistaotluse saanud liikmesriigil on tõendeid, mis näitavad, et taotluse esitanud kolmandas riigis esineb reaalne oht, et isikuid koheldakse ebainimlikult või alandavalt, on ta kohustatud isiku sellele riigile väljaandmise üle otsustamisel selle ohu olemasolu hindama. Selleks peab väljaandmistaotluse saanud liikmesriigi pädev asutus tuginema objektiivsetele, usaldusväärsetele, täpsetele ja nõuetekohaselt ajakohastatud andmetele. Need andmed võivad tuleneda muu hulgas niisuguste rahvusvaheliste kohtute nagu Euroopa Inimõiguste Kohtu otsustest, väljaandmistaotluse esitanud kolmanda riigi kohtute otsustest ning Euroopa Nõukogu organite poolt või Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni süsteemis tehtud otsustest või koostatud aruannetest ja muudest dokumentidest.

Euroopa Kohtu 6. septembri 2017. aasta määrus kohtuasjas C-473/15: Schotthöfer & Steiner vs. Adelsmayr (19)

Kohtumääruses Schotthöfer & Steiner vs. Adelsmayr kordas Euroopa Kohus Petruhhini kohtuotsuses esitatud õiguslikke põhjendusi, mille kohaselt on harta kohaldatav, kui liidu kodanik on kasutanud oma õigust liidus vabalt liikuda, siirdudes liikmesriigist, mille kodanik ta on, teise liikmesriiki. Lisaks otsustas Euroopa Kohus, et väljaandmistaotluse saanud liikmesriik peab taotluse jätma rahuldamata, kui väljaandmise korral ohustab liidu kodanikku tõsiselt surmanuhtlus.

Juhtumi asjaolud

E. Adelsmayr oli alates 2004. aastast töötanud aastaid anestesioloogi ja intensiivraviarstina. 2009. aasta veebruaris suri Araabia Ühendemiraatides pärast operatsiooni tekkinud südame seiskumise tõttu üks E. Adelsmayri patsient, kes oli raskesti haige ja kellel oli juba varem olnud mitu südame seiskumist. E. Adelsmayri süüdistati tema surmas. E. Adelsmayriga samas haiglas töötav arst esitas kaebuse ja seejärel viidi läbi uurimine. Uurimises jõuti järeldusele, et tegemist oli tahtliku tapmisega. 2011. aastal algas Araabia Ühendemiraatides kohtumenetlus, kus prokuratuur nõudis E. Adelsmayrile karistuseks surmanuhtlust. 2012. aastal ta aga lahkus Araabia Ühendemiraatidest. Tagaseljaotsusega määrati talle esialgses menetluses karistuseks eluaegne vanglakaristus; esialgset menetlust saab igal ajal taasalustada ja määrata seejärel asjaomasele isikule karistuseks surmanuhtlus.

E. Adelsmayri suhtes algatati kriminaalmenetlus ka tema kodakondsusjärgses riigis Austrias ja see hõlmas sama süüdistust, mis oli esitatud talle Araabia Ühendemiraatides. Austria prokuratuur lõpetas selle menetluse aga 2014. aastal ja märkis, et „kostja suutis jätta usutava mulje, et Dubais algatatud menetluse puhul oli tõenäoliselt tegemist tema vastu suunatud ässituskampaaniaga“.

Eelotsuse küsimused

Eelotsusetaotluse esitanud kohus esitas Euroopa Kohtule mitu küsimust, kuid Euroopa Kohus vastas siiski ainult harta artikli 19 lõike 2 ja artikli 47 (20) kohta esitatud küsimusele. Selle küsimusega soovis eelotsusetaotluse esitanud kohus teada, kas neid kahte artiklit tuleb tõlgendada nii, et ELi liikmesriik peab tagasi lükkama kolmanda riigi esitatud väljaandmistaotluse, mis puudutab asjaomase liikmesriigi territooriumil viibivat ELi kodanikku, kui väljaandmistaotluse aluseks olev kriminaalmenetlus koos kolmandas riigis tehtud tagaseljaotsusega ei olnud kooskõlas rahvusvahelises õiguses kehtiva miinimumstandardiga ja liidu avaliku korra (ordre public) tingimatute põhimõtetega ning õiglase kohtumenetluse põhimõttega.

Euroopa Kohtu õiguslikud põhjendused ja vastus

Euroopa Kohus tuletas meelde, et harta sätted ja eelkõige selle artikkel 19 on kohaldatavad liikmesriigi otsusele anda välja liidu kodanik olukorras, kus see kodanik on kasutanud oma õigust liidus vabalt liikuda. Euroopa Kohus otsustas, et harta artikli 19 lõiget 2 tuleb tõlgendada nii, et kolmanda riigi esitatud taotluse sellise liidu kodaniku väljaandmiseks, kes on kasutanud liikumisvabadust ja lahkunud enda päritoluliikmesriigist, et elada teise liikmesriigi territooriumil, peab viimasena nimetatud liikmesriik jätma rahuldamata, kui väljaandmise korral ohustab seda kodanikku tõsiselt surmanuhtlus. Seepärast ei olnud vaja seda küsimust harta artiklit 47 puudutavas osas analüüsida.

Euroopa Kohtu 10. aprilli 2018. aasta otsus kohtuasjas C-191/16: Pisciotti (21)

Pisciotti kohtuotsuses kohaldas Euroopa Kohus Petruhhini kohtuotsuse õiguslikke põhjendusi olukorrale, kus Euroopa Liidu ja väljaandmist taotleva kolmanda riigi vahel on kehtiv väljaandmisleping. Euroopa Kohus otsustas, et liikmesriik ei ole kohustatud laiendama oma kodanike Ameerika Ühendriikidele väljaandmise keeldu kõigile ELi kodanikele, kes liiguvad tema territooriumil. Enne ELi kodaniku väljaandmist peab taotluse saanud liikmesriik siiski võimaldama kodaniku kodakondsusjärgsel liikmesriigil nõuda isiku üleandmist Euroopa vahistamismääruse alusel.

Juhtumi asjaolud

2010. aastal tegi USA kohus Itaalia kodaniku R. Pisciotti suhtes vahistamismääruse. R. Pisciotti vahistati Saksamaal lennujaamas, kus ta viibis seoses vahemaandumisega teel Nigeeriast Itaaliasse. Ta võeti väljaandmise eesmärgil esialgu vahi alla ja 2014. aastal tunnistas Saksamaa kohus tema väljaandmise lubatavaks. Itaalia konsulaarasutusi hoiti enne väljaandmistaotluse täitmist R. Pisciotti olukorraga kursis, kuid Itaalia õigusasutused ei teinud tema suhtes Euroopa vahistamismäärust. Enne väljaandmist väitis R. Pisciotti, et tema väljaandmine on vastuolus liidu õigusega, sest Saksamaa põhiseaduse artikli 16 lõikega 2 rikutakse kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu üldpõhimõtet, kuna selles on ette nähtud kodakondsuse erand üksnes Saksamaa kodanikele.

Eelotsuse küsimused

Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsis, kas ELTLi artiklit 18 tuleb tõlgendada nii, et sellega on vastuolus, kui taotluse saanud liikmesriik teeb põhiseadusliku õigusnormi alusel vahet oma kodanikel ja teiste liikmesriikide kodanikel ning annab loa viimati nimetatud kodanike väljaandmiseks, samas kui ta ei luba oma kodanike väljaandmist.

Euroopa Kohtu õiguslikud põhjendused ja vastus

Euroopa Kohus otsustas, et liidu õigusega ei ole vastuolus see, kui taotluse saanud liikmesriik (Saksamaa) teeb põhiseadusliku õigusnormi alusel vahet oma kodanikel ja teiste liikmesriikide kodanikel ning annab loa viimati nimetatud kodanike väljaandmiseks, samas kui ta ei luba oma kodanike väljaandmist, tingimusel et eelnevalt on selle liikmesriigi pädevatel asutustel, mille kodakondsus kõnealusel kodanikul on (Itaalia), võimaldatud nõuda isiku üleandmist Euroopa vahistamismääruse alusel ning viimati nimetatud liikmesriik ei ole selleks mingeid samme astunud.

Euroopa Kohus järgis samu õiguslikke põhjendusi, mis on esitatud Petruhhini kohtuotsuses, ja märkis, et seda tuleb pidada kohaldatavaks ka ELi ja kolmanda riigi vahelise rahvusvahelise lepingu (Euroopa Liidu ja Ameerika Ühendriikide vaheline väljaandmisleping (22)) suhtes, mis lubab liikmesriigil kas kahepoolse lepingu või oma põhiseaduslike õigusnormide (nagu Saksamaa põhiseadus) alusel ette näha kodakondsuse erandi.

Euroopa Kohus täpsustas ka, et selleks, et saavutada eesmärk välistada oht, et asjaomane isik jääb talle väljaandmistaotluses süüks pandavate tegude eest karistuseta, peab Euroopa vahistamismäärus, mille teeb muu kui taotluse saanud liikmesriik, puudutama vähemalt samu tegusid ning kodakondsusjärgsel liikmesriigil peab tema riigisisese õiguse alusel olema pädevus seoses selliste tegudega kriminaalmenetlust läbi viia, isegi kui need on toime pandud väljaspool tema territooriumi.

Euroopa Kohtu 2. aprilli 2020. aasta otsus kohtuasjas C-897/19 PPU: Ruska Federacija (23)

Ruska Federacija kohtuotsuses selgitas Euroopa Kohus, et Petruhhini mehhanismi kohaldatakse mutatis mutandis selliste Euroopa Vabakaubanduse Assotsiatsiooni (EFTA) riikide kodanike väljaandmistaotluste suhtes, kellega EL on sõlminud üleandmislepingu (Euroopa Liidu liikmesriikide ning Islandi ja Norra vahelist üleandmismenetlust käsitlev Euroopa Liidu ning Islandi Vabariigi ja Norra Kuningriigi vaheline leping (24)).

Juhtumi asjaolud

Rahvusvahelise Kriminaalpolitsei Organisatsiooni (Interpol) Moskva büroo väljastas 2015. aastal rahvusvahelise tagaotsimisteate Venemaa kodaniku I. N-i kohta. Selle teate alusel vahistati I. N., kes oli vahepeal saanud Islandi kodakondsuse, 2019. aastal Horvaatias, kus ta viibis puhkusel. Horvaatia ametiasutused said Venemaalt väljaandmistaotluse, mille Horvaatia kohus tunnistas lubatavaks. Horvaatia õiguses on sätestatud väljaandmistaotluste puhul kodakondsuse erand. I. N. esitas väljaandmise lubatavaks tunnistamise otsuse peale kaebuse Horvaatia kõrgeimale kohtule.

Eelotsuse küsimus

Horvaatia kõrgeim kohus küsis Euroopa Kohtult sisuliselt, kas Petruhhini mehhanism on kohaldatav ka olukorras, mis puudutab isikut, kes ei ole ELi kodanik, kuid on Euroopa Majanduspiirkonna lepingu (EMP leping) osaliseks oleva EFTA riigi, st Islandi kodanik.

Euroopa Kohtu õiguslikud põhjendused ja vastus

Euroopa Kohus käsitles eelotsuses küsimust, kas EMP lepingu osaliseks oleva EFTA riigi kodaniku olukord kuulub liidu õiguse kohaldamisalasse. Ta tuletas meelde, et ELTLi artiklid 18 ja 21 ei kehti kolmandate riikide kodanike suhtes. Euroopa Kohus leidis siiski, et EMP lepingu artikkel 36, mis on liidu õiguse lahutamatu osa, tagab teenuste osutamise vabaduse sisuliselt identsel viisil nagu ELTLi artikkel 56, sealhulgas õiguse minna teise riiki, et seal teenuseid kasutada. Selle põhjal tuli I. N-i olukorda, kes läks Horvaatiasse, et veeta puhkust ja seega kasutada turismiga seotud teenuseid, pidada liidu õiguse kohaldamisalasse kuuluvaks.

Lisaks otsustas Euroopa Kohus, et Islandil on Euroopa Liiduga eesõiguslikud suhted, mis ületavad majandus- ja kaubanduskoostöö raamistikku. Ta rakendab ja kohaldab Schengeni acquis’d, osaleb Euroopa ühises varjupaigasüsteemis ja on sõlminud liiduga üleandmismenetlust käsitleva lepingu.

Nagu on juba märgitud Petruhhini kohtuotsuses, peab taotluse saanud liikmesriik kooskõlas harta artikli 19 lõikega 2 seoses väljaandmistaotlusega kõigepealt kontrollima, et väljaandmise korral ei ähvardaks asjaomast isikut surmanuhtlus, piinamine või muu ebainimlik või alandav kohtlemine või karistus. Kontrollimisel peab taotluse saanud riik tuginema objektiivsetele, usaldusväärsetele, täpsetele ja nõuetekohaselt ajakohastatud andmetele. Kontrollimise kohta lisas Euroopa Kohus, et eriti oluline tõend on asjaolu, et kõnealune EFTA riik andis asjaomasele isikule enne selle riigi kodakondsuse saamist varjupaiga just väljaandmistaotluse aluseks oleva kriminaalmenetluse tõttu.

Enne väljaandmistaotluse rahuldamise otsustamist tuleb taotluse saanud liikmesriigil igal juhul seda EFTA riiki teavitada ning olenevalt olukorrast selle riigi taotlusel anda kõnealune kodanik talle üle vastavalt üleandmislepingu sätetele, tingimusel et sellel EFTA riigil on tema riigisisese õiguse alusel pädevus selle isiku suhtes menetlust läbi viia seoses väljaspool tema territooriumi toime pandud tegudega.

Euroopa Kohtu 17. detsembri 2020. aasta otsus C-398/19: Generalstaatsanwaltschaft Berlin (25)

Kohtuasjas C-398/19: Generalstaatsanwaltschaft Berlin tehtud otsuses täpsustas Euroopa Kohus veelgi Petruhhini kohtuotsuses välja töötatud koostöömehhanismi nõudeid. Euroopa Kohus otsustas, et liidu kodaniku võib kolmandale riigile välja anda alles pärast konsulteerimist liikmesriigiga, mille kodanik liidu kodanik on. Konsulteerimise käigus peab liikmesriik, kellelt väljaandmist taotletakse, teatama kodakondsusjärgsele liikmesriigile kõigist õiguslikest ja faktilistest asjaoludest, mis on taotluses nimetanud, ning talle tuleb anda mõistlik aeg selle kodaniku suhtes Euroopa vahistamismääruse tegemiseks. Lisaks ei ole taotluse saanud liikmesriik juhul, kui kodakondsusjärgne liikmesriik ei tee Euroopa vahistamismääruse tegemise kohta ametlikku otsust, kohustatud keelduma teise liikmesriigi kodanikust liidu kodaniku väljaandmisest ega ise selle isiku suhtes kriminaalasja menetlema.

Juhtumi asjaolud

Ukraina taotles Saksamaalt 2012. aastal Saksamaale elama asunud Ukraina kodaniku väljaandmist. Asjaomane isik, B. Y., sai 2014. aastal Rumeenia kodakondsuse, kuna ta oli Rumeenia kodanike järeltulija. Ent ta ei olnud kunagi Rumeenias elanud. 2016. aastal tegi Ukraina kriminaalkohus tema kohta vahistamismääruse omastamise eest 2010. ja 2011. aastal. B. Y. vahistati väljaandmistaotluse alusel Saksamaal. Petruhhini mehhanismi kohaldamist silmas pidades võtsid Saksamaa ametiasutused ühendust Rumeenia justiitsministeeriumiga ja küsisid, kas Rumeenia ametiasutused kavatsevad B. Y. suhtes ise kriminaalasja menetleda. Rumeenia ametiasutused teatasid Saksamaa ametiasutustele, et Euroopa vahistamismääruse tegemiseks on vaja piisavalt tõendeid välisriigis toime pandud süütegude kohta. Lisaks palusid Rumeenia ametiasutused Berliinis asuval peaprokuratuuril esitada Ukrainalt saadud dokumendid ja tõendite koopiad. Kuna Rumeenia õigusasutused ei teinud ametlikult otsust Euroopa vahistamismääruse võimaliku tegemise kohta, esitas Saksamaa eelotsusetaotluse esitanud kohus kolm eelotsuse küsimust ELTLi artiklite 18 ja 21 tõlgendamise ning Petruhhini mehhanismi kohaldamise kohta.

Eelotsuse küsimused

Eelotsusetaotluse esitanud kohus küsis,

— kas liidu kodakondsusest tulenevad õigused (ELTLi artiklid 18 ja 21) kehtivad ka siis, kui asjaomane isik viis oma huvide keskme üle taotluse saanud liikmesriiki ajal, mil ta ei olnud veel liidu kodanik;

— kas kodakondsusjärgne liikmesriik või taotluse saanud liikmesriik on kohustatud nõudma väljaandmistaotluse esitanud kolmandalt riigilt juhtumi toimiku edastamist, et kaaluda võimalust ise kriminaalasja menetleda;

— kas taotluse saanud liikmesriik on Petruhhini kohtuotsuse alusel kohustatud keelduma väljaandmistaotluse täitmisest ning kriminaalmenetluse ise üle võtma, kui see on selle liikmesriigi õiguse kohaselt võimalik.

Euroopa Kohtu õiguslikud põhjendused ja vastus

Esimesele küsimusele ELTLi artiklite 18 ja 21 kohaldatavuse kohta vastas Euroopa Kohus, et asjaolu, et isik on saanud ELi liikmesriigi kodakondsuse ja seega liidu kodakondsuse ajal, mil ta juba elas teises liikmesriigis, ei lükka ümber järeldust, et saadud liidu kodakondsuse alusel on isikul õigus tugineda ELTLi artikli 21 lõikele 1, ja tema olukord kuulub ELTLi artikli 18 tähenduses aluslepingute kohaldamisalasse, mille suhtes kehtib kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõte. Lisaks täpsustas Euroopa Kohus, et sama õiguslik põhjendus kehtib ka juhul, kui liidu kodanikul, kelle väljaandmist taotletakse, on ka väljaandmist taotlenud kolmanda riigi kodakondsus: topeltkodakondsus ei või asjaomast isikut ilma jätta vabadustest, mis tal kui liikmesriigi kodanikul liidu õiguse alusel on.

Teisele küsimusel vastates kordas Euroopa Kohus varasemas kohtupraktikas esitatud tõlgendust ja rõhutas, et taotluse saanud liikmesriik on kohustatud teavitama kodakondsusjärgset liikmesriiki, nii et selle liikmesriigi õigusasutusel oleks võimalik taotleda selle isiku neile üleandmist Euroopa vahistamismääruse alusel. Nõutava teabevahetuse korralduse kohta sedastas Euroopa Kohus järgmist:

— taotluse saanud liikmesriik peab kodakondsusjärgse liikmesriigi pädevaid asutusi teavitama nii isiku suhtes esitatud väljaandmistaotluse olemasolust kui ka kõigist õiguslikest ja faktilistest asjaoludest, mida taotluse esitanud kolmas riik on taotluses nimetanud;

— kodakondsusjärgse liikmesriigi pädevad asutused on kohustatud tagama nende asjaolude konfidentsiaalsuse, kui kolmas riik on seda soovinud;

— taotluse saanud liikmesriik peab teavitama kodakondsusjärgse liikmesriigi pädevaid asutusi väljanõutava isiku olukorra mis tahes muutustest, mis võivad olla olulised seoses võimalusega teha selle isiku suhtes Euroopa vahistamismäärus;

— ei taotluse saanud liikmesriigil ega kodakondsusjärgsel liikmesriigil ei ole kohustust paluda kolmandalt riigilt kriminaaltoimiku edastamist;

— mõistliku tähtaja määrab taotluse saanud liikmesriik ja selle möödumisel, juhul kui kodakondsusjärgne liikmesriik ei ole teinud Euroopa vahistamismäärust, võidakse asjaomane isik välja anda;

— taotluse saanud liikmesriik võib asjaomase isiku välja anda, ilma et ta peaks ootama kauem, kui see on mõistlik, et kodakondsusjärgne liikmesriik teeks ametliku otsuse, millega ta loobub selle isiku suhtes Euroopa vahistamismääruse tegemisest.

Viimaseks täpsustas Euroopa Kohus kolmandale küsimusele vastates, et liidu õiguse kohaselt ei ole taotluse saanud liikmesriik kohustatud väljaandmisest keelduma ega juhul, kui tema riigisisene õigus seda võimaldab, liidu kodaniku suhtes kolmandas riigis toime pandud süütegude eest ise kriminaalmenetlust toimetama. Niisugune kohustus väljuks piiridest, mille liidu õigus võib panna selle liikmesriigi kaalutlusõigusele kriminaalmenetluse alustamise üle otsustamisel.

Euroopa Kohtu 12. mai 2021. aasta otsus kohtuasjas C-505/19: WS (26)

Ne bis in idem põhimõte võib takistada Schengeni alal ja ELis sellise isiku vahi alla võtmist, kelle kohta on esitatud Interpoli hoiatusteade. Nii on see juhul, kui pädevad asutused on teadlikud Schengeni lepingu osalisriigis või liikmesriigis tehtud lõplikust kohtuotsusest, mille kohaselt kohaldatakse seda põhimõtet.

Juhtumi asjaolud

2012. aastal avaldas Interpol Ameerika Ühendriikide taotlusel selle ametiasutuste tehtud vahistamismääruse alusel tagaotsimisteate Saksamaa kodaniku W. S-i kohta tema võimaliku väljaandmise eesmärgil. Kui isik, kelle kohta on selline teade esitatud, asub Interpoliga seotud riigis, võib see riik põhimõtteliselt selle isiku esialgselt vahi alla võtta või tema liikumist jälgida või piirata.

Enne tagaotsimisteate avaldamist viidi aga Saksamaal W. S-i suhtes läbi uurimine, mis puudutas vähemalt osaliselt samu tegusid, mis olid selle teate aluseks. Menetlus lõpetati 2010. aastal pärast seda, kui W. S. oli Saksa karistusõiguses ette nähtud spetsiaalse kokkuleppemenetluse kohaselt tasunud vastava rahasumma. Saksamaa föderaalne kriminaalpolitseiamet teatas seejärel Interpolile, et tema arvates on selle varasema menetluse tõttu kõnealuses asjas kohaldatav ne bis in idem põhimõte. See põhimõte, mis on sätestatud nii Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni (27) artiklis 54 kui ka harta artiklis 50, keelab muu hulgas isikut, kelle suhtes on tehtud lõplik kohtuotsus, sama süüteo eest uuesti vastutusele võtta.

W. S. esitas 2017. aastal Wiesbadeni halduskohtule kaebuse Saksamaa vastu ja palus, et Saksamaa võtaks vajalikud meetmed tagaotsimisteate kõrvaldamiseks. W. S. tugines sellega seoses nii ne bis in idem põhimõtte rikkumisele kui ka ELTLi artikliga 21 tagatud vaba liikumise õiguse rikkumisele, kuna ta ei saanud liikuda ühtegi Schengeni lepingu osalisriiki ega ELi liikmesriiki, ilma et teda ähvardaks vahistamise oht.

Eelotsuse küsimus

Eelotsusetaotluse esitanud kohus esitas Euroopa Kohtule mitu küsimust. Peamine küsimus, mis on oluline tagaotsimisteatele järgneva väljaandmise kontekstis, on siiski see, kas Schengeni konventsiooni artiklit 54 (28) ja ELTLi artikli 21 lõiget 1 tuleb lähtuvalt harta artiklist 50 (29) tõlgendada nii, et nendega on vastuolus see, kui Schengeni lepingu osalisriigi või liikmesriigi ametiasutused võtavad esialgselt vahi alla isiku, kelle kohta on Interpol avaldanud kolmanda riigi taotlusel tagaotsimisteate, kui ühelt poolt on selle isiku suhtes juba toimunud liikmesriigis kriminaalmenetlus, mille prokuratuur lõpetas pärast seda, kui asjaomane isik täitis teatavad tingimused, ning teiselt poolt on selle liikmesriigi ametiasutused Interpolile teatanud, et nende hinnangul puudutab kõnealune menetlus samu tegusid, mida käsitletakse nimetatud tagaotsimisteates.

Euroopa Kohtu õiguslikud põhjendused ja vastus

Euroopa Kohus otsustas, et ne bis in idem põhimõtet kohaldatakse juhul, kui on tehtud otsus, millega kriminaalmenetlus lõplikult lõpetatakse, tingimusel et asjaomane isik vastab teatavatele tingimustele, nagu prokuröri määratud rahasumma maksmine.

Schengeni konventsiooni artikliga 54, harta artikliga 50 ja ELTLi artikli 21 lõikega 1 ei ole aga vastuolus sellise isiku esialgne vahi alla võtmine, kelle kohta on esitatud Interpoli tagaotsimisteade, kui ei ole tõendatud, et Schengeni lepingu osalisriik või liikmesriik on teinud selle isiku suhtes lõpliku kohtuotsuse samade tegude eest, mis on tagaotsimisteate aluseks, ning järelikult on kohaldatav ne bis in idem põhimõte.

Kui ne bis in idem põhimõtte kohaldatavus ei ole kindel, võib esialgne vahi alla võtmine olla vältimatu etapp, et teha sellega seoses vajalikud kontrollid, vältides samas ohtu, et asjaomane isik võib põgeneda. See meede võib seega olla põhjendatud õiguspärase eesmärgiga vältida karistuseta jäämise ohtu, „tingimusel et see on nimetatud kontrollide tegemiseks vältimatult vajalik“ (30). Seevastu niipea, kui lõpliku kohtuotsuse põhjal on kindlaks tehtud, et kohaldub ne bis in idem põhimõte, on selle isiku esialgne vahi alla võtmine või vahi alla jätmine vastuolus nii Schengeni konventsiooni osalisriikide vastastikuse usalduse kui ka vaba liikumise õigusega. Liikmesriigid ja Schengeni konventsiooni osalisriigid peavad tagama selliste õiguskaitsevahendite olemasolu, mis võimaldavad asjaomasel isikul saavutada lõpliku kohtuotsuse, milles tuvastatakse ne bis in idem põhimõtte kohaldamine.

1.2. Väljaandmistaotlused karistuse või vabadust piirava julgeolekumeetme täideviimiseks

Euroopa Kohtu 13. novembri 2018. aasta otsus kohtuasjas C-247/17: Raugevicius (31)

Raugeviciuse kohtuasjas käsitles Euroopa Kohus väljaandmistaotlust, mis oli esitatud vabadusekaotusliku karistuse täideviimiseks. Euroopa Kohus järgis teataval määral Petruhhini kohtupraktikas esitatud õiguslikke põhjendusi, kuid tulemus oli teistsugune. See oli vajalik, kuna juhtumid, mis puudutavad väljaandmist karistuse täideviimiseks, võivad Petruhhini mehhanismi kohaldamise korral põhjustada ne bis in idem põhimõttega seotud probleeme (32). Euroopa Kohus võttis siiski arvesse, et riigisiseses ja/või rahvusvahelises õiguses on olemas mehhanismid, mis võimaldavad isikul, kelle väljaandmist taotletakse, kanda oma karistust eelkõige liikmesriigis, mille kodanik ta on. Näiteks Euroopa Nõukogu 1983. aasta kohtulikult karistatud isikute üleandmise Euroopa konventsioonis (33) on selle võimaluse jaoks ette nähtud õigusraamistik.

Juhtumi asjaolud

D. Raugevicius on Leedu ja Venemaa kodanik, kes on kolinud Soome ja elanud seal juba mitu aastat. Tal on kaks last, kes elavad Soomes ja kellel on Soome kodakondsus. Pärast süüdimõistmist Venemaal tegid Venemaa ametiasutused 2011. aastal rahvusvahelise vahistamismääruse vabadusekaotusliku karistuse täideviimiseks. Väljaandmistaotluse kohta otsuse tegemiseks küsis Soome justiitsministeerium Soome kõrgeimalt kohtult arvamust. Kõrgeimal kohtul oli kahtlusi seoses Petruhhini kohtuotsuse kohaldatavusega ja ta otsustas seetõttu esitada Euroopa Kohtule eelotsusetaotluse.

Asjakohases Soome seaduses (Soome põhiseadus) on sätestatud, et vabadusekaotuslikku karistust võib kanda Soomes, kui süüdimõistetu on Soome kodanik või Soomes alaliselt elav välismaalane ja ta on sellega nõustunud.

Eelotsuse küsimused

Esimese küsimusega soovis Soome kõrgeim kohus sisuliselt teada, kas väljaandmist reguleerivaid riigisiseseid õigusnorme tuleb hinnata teise liikmesriigi kodanike liikumisvabaduse seisukohast samamoodi, olenemata sellest, kas kolmanda riigi väljaandmistaotlus puudutab vangistuse täideviimist või on seotud kriminaalmenetluse alustamisega, nagu Petruhhini kohtuotsuses. Teises küsimuses küsiti, kuidas tuleb väljaandmistaotlusele vastata olukorras, kus väljaandmistaotlusest on teatatud kodakondsusjärgsele liikmesriigile, kes ei võta siiski õiguslike takistuste tõttu oma kodanike suhtes meetmeid.

Euroopa Kohtu õiguslikud põhjendused ja vastus

Euroopa Kohus kohaldas analoogia alusel Petruhhini kohtuotsuse õiguslikke põhjendusi ja märkis, et liikmesriigi kodanik, kes liikus teise liikmesriiki, kasutas oma õigust liidu piires vabalt liikuda ja kuulub seega ELTLi artikli 18 kohaldamisalasse. Liikmesriigi ja kolmanda riigi topeltkodakondsus ei või asjaomast isikut ilma jätta vabadustest, mis tal kui liikmesriigi kodanikul liidu õiguse alusel on.

Riigisisene õigusnorm, mille kohaselt on keelatud üksnes oma kodanike väljaandmine, kehtestab nende kodanike ja teiste liikmesriikide kodanike erineva kohtlemise ning toob kaasa vaba liikumise piiramise ELTLi artikli 21 tähenduses. Selline piiramine peab olema vajalik ja proportsionaalne õiguspärase eesmärgiga vältida muude liikmesriikide kui taotluse saanud liikmesriigi kodanike karistuseta jäämise ohtu ning selle eesmärgi saavutamiseks ei tohiks olla vähem sekkuvaid meetmeid, võttes arvesse juhtumi kõiki faktilisi ja õiguslikke asjaolusid.

Euroopa Kohus tunnistas siiski, et karistuse täideviimiseks esitatud väljaandmistaotluste puhul ei saa vastuolu diskrimineerimiskeelu põhimõttega lahendada nii, et kodakondsusjärgsele liikmesriigile antakse võimalus teostada oma pädevust ja alustada asjaomase isiku kriminaalasja uuesti menetlemist, kuna uue menetluse alustamine isiku suhtes, kelle üle on juba kohut mõistetud ja kes on süüdi mõistetud, võib olla vastuolus ne bis in idem põhimõttega. Vältimaks ohtu, et isikud jäävad sellises olukorras karistuseta, viitas Euroopa Kohus muudele riigisisese ja rahvusvahelise õiguse mehhanismidele, mis võimaldavad neil isikutel kanda oma karistust näiteks oma päritoluriigis, suurendades seeläbi nende võimalust neid pärast karistuse ärakandmist ühiskonda taasintegreerida.

Sellega seoses märkis Euroopa Kohus, et Soome rahvusvahelise koostöö seaduse artikli 3 kohaselt on Soomes alaliselt elavatel välismaalastel võimalus kanda Soomes vabadusekaotuslikku karistust, mille on mõistnud kolmanda riigi kohus, kui nii asjaomane isik kui ka kolmas riik on sellega nõus. Seetõttu märkis Euroopa Kohus ka seda, et D. Raugevicius võiks Soomes kanda karistust, mis talle on mõistetud Venemaal, tingimusel et Venemaa ja D. Raugevicius ise sellega nõustuvad.

Euroopa Kohus otsustas, et ühelt poolt taotluse saanud liikmesriigi kodanikud ja teiselt poolt teiste liikmesriikide kodanikud, kes elavad alaliselt taotluse saanud liikmesriigis ja tõendavad, et nad on selle riigi ühiskonda kindlalt integreerunud, on sarnases olukorras. Taotluse saanud riigi ametiasutuste ülesanne on kindlaks teha, kas selline seos teiste liikmesriikide kodanike ja taotluse saanud liikmesriigi kodanike vahel on olemas. Kui on, võivad teiste liikmesriikide kodanikud kooskõlas ELTLi artiklitega 18 ja 21 kanda taotluse saanud liikmesriigi kodanikega samadel tingimustel karistust taotluse saanud liikmesriigi territooriumil.

Euroopa Kohus järeldas seetõttu, et ELTLi artikleid 18 ja 21 tuleb tõlgendada nii, et kui kolmas riik on esitanud taotluse anda välja liidu kodanik, kes on kasutanud oma õigust vabalt liikuda, kuid mitte tema suhtes menetluse alustamiseks, vaid vabadusekaotusliku karistuse täideviimiseks, on taotluse saanud liikmesriik, kelle riigisiseses õiguses on ette nähtud keeld oma kodanikke karistuse täideviimiseks väljapoole liitu välja anda ja võimalus kanda välismaal mõistetud karistust tema territooriumil, kohustatud juhul, kui liidu kodanik elab alaliselt tema territooriumil, sellele kodanikule tagama kohtlemise, mis on identne sellega, mille ta väljasaatmise valdkonnas tagab omaenda kodanikele.

Kohtuasi C-237/21: Generalstaatsanwaltschaft München [menetluses olev kohtuasi]

Juhtumi asjaolud

Kohtuasja aluseks on Bosnia ja Hertsegoviina poolt Saksamaale S. M-i suhtes esitatud väljaandmistaotlus vabadusekaotusliku karistuse täideviimiseks. Isik, kelle üleandmist taotletakse, on Serbia, Bosnia ja Hertsegoviina ja Horvaatia kodanik, kes on elanud koos abikaasaga Saksamaal alates 2017. aasta keskpaigast ja töötanud Saksamaal alates 2020. aasta maist. Generalstaatsanwaltschaft München (Münchenis asuv prokuratuur) palus tunnistada üleandmistaotlusega seotud kõnealuse isiku väljaandmine mittelubatavaks, viidates Raugeviciuse kohtuasjas tehtud otsusele.

Eelotsuse küsimus

Arvestades prokuratuuri taotlust, otsustas eelotsusetaotluse esitanud Saksamaa kohus küsida Euroopa Kohtult, kas Raugeviciuse kohtuasjas tehtud Euroopa Kohtu otsuses ELTLi artiklite 18 ja 21 kohaldamise kohta määratud põhimõtted kohustavad liidu kodaniku väljaandmise taotluse, mille on kolmas riik 13. detsembri 1957. aasta väljaandmise Euroopa konventsiooni (34) alusel esitanud karistuse täideviimiseks, jätta rahuldamata ka siis, kui konventsioonist tulenevalt on taotluse saanud liikmesriik rahvusvahelise õiguse alusel kohustatud liidu kodaniku välja andma, kuna ta on määratlenud mõiste „kodanik“ konventsiooni artikli 6 lõike 1 punkti b tähenduses nii, et sellega on hõlmatud vaid tema enda kodanikud, aga mitte teised liidu kodanikud (35).

2. SUUNISED, MIDA KOHALDATAKSE JUHTUDEL, KUI RIIGID KOHALDAVAD KODAKONDSUSE ERANDIT

2.1. Väljaandmistaotlused kriminaalasja menetlemiseks

2.1.1. Petruhhini mehhanismi kohaldamisala

a. Sisuline kohaldamisala: millal kohaldatakse Petruhhini mehhanismi?

Petruhhini mehhanismi (teavitamine) tuleb kohaldada juhul, kui

— väljaandmistaotlus on esitatud kriminaalasja menetlemiseks ning

— taotluse saanud riik kohaldab kodakondsuse erandit üksnes oma kodanike suhtes, mis võib põhjustada diskrimineerimist oma kodanike ja teiste riikide kodanike vahel, kes on kasutanud vaba liikumise õigust (vt 2. lisas esitatud ülevaade riikide süsteemidest).

Petruhhini mehhanismi kohaldatakse kõikide väljaandmistaotluste suhtes, mille aluseks on kas

— Euroopa Liidu ja Ameerika Ühendriikide vaheline väljaandmisleping (36);

— ühelt poolt Euroopa Liidu ja Euroopa Aatomienergiaühenduse ning teiselt poolt Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriigi vaheline kaubandus- ja koostööleping (37), mis hõlmab Petruhhini mehhanismi (38) kajastavaid sätteid;

— riikide sõlmitud mitmepoolsed lepingud;

— riikide sõlmitud kahepoolsed lepingud või

— riigisisesed õigusnormid.

b. Isikuline kohaldamisala: kelle suhtes kohaldatakse Petruhhini mehhanismi?

Petruhhini mehhanismi kohaldatakse 27 ELi liikmesriigi kodanike suhtes, kes asuvad teise liikmesriigi territooriumil ja kes on kasutanud oma vaba liikumise õigust. Seda kohaldatakse ka kodanike suhtes, kellel on lisaks ka väljaandmist taotleva kolmanda riigi kodakondsus. Euroopa Kohus on selgitanud, et topeltkodakondsus ei või asjaomast isikut ilma jätta vabadustest, mis tal kui liikmesriigi kodanikul liidu õiguse alusel on (39). Peale selle ei oma tähtsust ka aeg, mil isik sai liikmesriigi kodakondsuse (40).

Euroopa Kohus on selgitanud, et Petruhhini mehhanismi kohaldatakse ka selle Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) lepingu osaliseks oleva EFTA liikmesriigi kodanike suhtes, kellega Euroopa Liit on sõlminud üleandmislepingu (Island ja Norra) (41). ELTLi artiklid 18 ja 21 ei kehti kolmandate riikide kodanike suhtes. Euroopa Kohus leidis siiski, et EMP lepingu artikkel 4, (42) tõlgendatuna koostoimes EMP lepingu artikliga 36, (43) mis on liidu õiguse lahutamatu osa, tagab teenuste osutamise vabaduse identsel viisil nagu ELTLi artikkel 56, sealhulgas õiguse minna teise riiki, et seal teenuseid kasutada (44).

Lisaks on Euroopa Kohus kinnitanud, et ELTLi artikli 21 lõike 1 ja EMP lepingu artikli 36 kohane liikumisvabadus kehtib ka isiku suhtes, kes viibib lennujaamas üksnes seoses transiitlennu vahemaandumisega (45) või kasutab turismiteenust (46) teises riigis.

c. Territoriaalne kohaldamisala: millistele ametiasutustele on Petruhhini mehhanism siduv?

Petruhhini mehhanism on siduv 27 ELi liikmesriigi, Islandi ja Norra ametiasutustele kodakondsuse erandi kohaldamisel.

2.1.2. Sammud, mille pädevad asutused peavad kodakondsuse erandi kohaldamisel astuma

a. Väljaandmistaotluse saanud riigi kohustused

ELTLi artiklid 18 ja 21 ning EMP lepingu artikkel 4, tõlgendatuna koostoimes EMP lepingu artikliga 36, ei kohusta kehtestama täielikku samaväärsust oma kodanike ja teiste riikide kodanike vahel seoses kaitsega kolmandatele riikidele väljaandmise eest. Nende artiklite kohaselt peavad aga riigid, kes näevad väljaandmisel ette oma kodanike erineva kohtlemise võrreldes teiste riikide kodanikega, kontrollima enne väljaandmiseks loa andmist, kas väljaandmisega taotletavat õiguspärast eesmärki – vältida karistuseta jäämist – on võimalik saavutada meetmega, mis kahjustab vähem vaba liikumise õiguse kasutamist, kuid oleks sama tõhus (47).

Kriminaalasja menetlemiseks esitatud väljaandmistaotluse korral on taotluse saanud riik kohustatud konsulteerima kodakondsusjärgse riigiga, et anda kodakondsusjärgsele riigile võimalus teha Euroopa vahistamismäärus või ELi-Islandi/Norra vahistamismäärus, mida peetaks sama tõhusaks, kuid vähem kahjustavaks meetmeks.

Taotluse saanud riik ei ole siiski kohustatud keelduma teise liikmesriigi kodanikust liidu kodaniku või Islandi või Norra kodaniku väljaandmisest ega juhul, kui tema riigisisene õigus seda võimaldab, liidu, Islandi või Norra kodaniku suhtes kolmandas riigis toime pandud süütegude eest ise kriminaalasja menetlema (48). Niisugune kohustus väljuks piiridest, mille liidu õigus võib panna selle liikmesriigi kaalutlusõigusele kriminaalmenetluse alustamise üle otsustamisel.

b. Konsulteerimismenetluse algatamine

Väljaandmistaotluse saanud riik on kohustatud teavitama kodakondsusjärgset riiki menetluses olevast väljaandmistaotlusest.

Teavitamise aja kohta on soovitatav, et taotluse saanud riik teavitaks kodakondsusjärgset riiki sissetulevast või menetluses olevast väljaandmistaotlusest esimesel võimalusel. Seda võib teha juba siis, kui isik on esialgselt vahi alla võetud, kui Interpoli tagaotsimisteatest on saadud piisavalt teavet ja/või hiljem, kui riik, kellele väljaandmistaotlus esitatakse, on selle kätte saanud.

c. Kodakondsusjärgse(te)le riigile (riikidele) esitatava teabe liik

Taotluse saanud riigi ametiasutused peaksid kodakondsusjärgse riigi kontaktasutust (49) teavitama vähemalt

— kõnealust isikut puudutava väljaandmistaotluse olemasolust ning

— kõigist faktilistest ja õiguslikest asjaoludest, mille väljaandmist taotlev kolmas riik on väljaandmistaotluse raames teatavaks teinud (50) (vt 3. lisas esitatud vorm).

Peale selle peaksid taotluse saanud riigi ametiasutused teavitama kodakondsusjärgse riigi ametiasutusi väljanõutava isiku olukorra mis tahes muutustest, mis võivad olla olulised seoses võimalusega teha selle isiku suhtes Euroopa vahistamismäärus või ELi-Islandi/Norra vahistamismäärus (51) (vt 4. lisas esitatud vorm).

d. Suhtlus taotluse esitanud kolmanda riigiga ja konfidentsiaalsus

Ei taotluse saanud riik ega kodakondsusjärgne riik ei ole liidu õiguse kohaselt kohustatud esitama kriminaaltoimiku edastamise taotlust väljaandmist taotlevale kolmandale riigile (52). Kui taotluse saanud riik või riik, mille kodanik väljanõutav isik on, oleks kohustatud paluma väljaandmist taotlevalt kolmandalt riigilt kriminaaltoimiku edastamist, võib see väljaandmismenetlust oluliselt raskendada ja selle kestust oluliselt pikendada, ohustades lõpuks eesmärki vältida süütegude eest karistuseta jäämist (53). Lisaks võib pikk menetlus olla kahjulik väljanõutavale isikule, eelkõige juhul, kui teda kinni peetakse.

Kodakondsusjärgse riigi ametiasutused on kohustatud tagama nende asjaolude konfidentsiaalsuse, mida kolmas riik on soovinud. Peale selle tuleks taotluse esitanud kolmandat riiki sellest nõuetekohaselt teavitada (54).

Kodakondsusjärgne riik võib siiski kasutada mis tahes koostöö- ja/või vastastikuse abi mehhanismi, et saada taotluse saanud riigilt tõendeid (nt teha Euroopa uurimismääruse (55)).

e. Kodakondsusjärgse riigi kohustused

Pärast teavitamist peaksid kodakondsusjärgse riigi pädevad asutused hindama, kas on asjakohane teha Euroopa vahistamismäärus või ELi-Islandi/Norra vahistamismäärus samade süütegude kohta, milles asjaomast isikut väljaandmistaotluses süüdistatakse, kui neil on oma riigisisese õiguse kohaselt pädevus algatada selle isiku suhtes ise kriminaalmenetlus seoses süütegudega, mis on toime pandud väljaspool riigi territooriumi.

2.1.3. Teatele vastamise tähtaeg

Taotluse saanud riik peaks määrama kodakondsusjärgse(te)le riigile (riikidele) vastamiseks mõistliku tähtaja. Taotluse saanud riigil on mõistliku tähtaja kindlaksmääramisel kaalutlusruum, võttes eelkõige arvesse, kas isik, kelle väljaandmist taotletakse, on väljaandmismenetluse alusel vahi all, ja juhtumi keerukust (56).

Kehtestatud tähtaeg tuleks märkida tõendile (vt 3. lisas esitatud vorm).

Vajaduse korral võib kodakondsusjärgse riigi (riikide) kontaktasutus või vahistamismääruse teinud õigusasutus (57) taotleda tähtaja pikendamist (vt 5. lisas esitatud vorm). Pikendamisotsuse peaks tegema taotluse saanud riigi kontaktasutus või väljaandmistaotlusega tegelev ametiasutus (vt 6. lisas esitatud vorm).

2.1.4. Väljaandmistaotluse rahuldamata jätmine

Ainult juhul, kui kodakondsusjärgse riigi õigusasutus teeb Euroopa vahistamismääruse või ELi-Islandi/Norra vahistamismääruse, mis on seotud samade süütegude (58) või tegudega, ja teavitab sellest taotluse saanud riiki, peaks taotluse saanud riik väljaandmisest keelduma ja andma isiku üle kodakondsusjärgsele riigile (vt 7. lisa vorm).

2.1.5. Väljaandmismenetluse jätkamine

Kui kodakondsusjärgse riigi (riikide) ametiasutused ei anna määratud tähtaja jooksul vastust või annavad tähtaja jooksul eitava vastuse, võivad taotluse saanud riigi ametiasutused asjakohasel juhul isiku välja anda, ilma et nad peaksid ootama, kuni kodakondsusjärgne riik vastab ja/või võtab vastu ametliku otsuse selle isiku suhtes Euroopa vahistamismääruse või ELi-Islandi/Norra vahistamismääruse tegemisest loobumise kohta (59) (vt 7. lisa vorm).

2.2. Väljaandmistaotlused vabadusekaotusliku karistuse või vabadust piirava julgeolekumeetme täideviimiseks

2.2.1. Kohaldamisala

a. Sisuline kohaldamisala

Raugeviciuse kohtuotsust kohaldatakse, kui

— taotlus on väljaandmistaotlus vabadusekaotusliku karistuse või vabadust piirava julgeolekumeetme täideviimiseks ning

— taotluse saanud riik kohaldab kodakondsuse erandit üksnes oma kodanike suhtes, mis võib põhjustada diskrimineerimist oma kodanike ja teiste riikide kodanike vahel, kes on kasutanud vaba liikumise õigust (vt 2. lisas esitatud ülevaade riikide süsteemidest).

b. Isikuline kohaldamisala seoses väljaandmistaotlustega karistuse täideviimise eesmärgil: kelle suhtes kohaldatakse Raugeviciuse kohtuotsust?

Sellega seoses kehtib võrdse kohtlemise kohustus ainult siis, kui oma kodanikud ja teiste riikide kodanikud on karistuseta jäämise ohu vältimise eesmärgi seisukohast sarnases olukorras. Kuna vabadusekaotuslike karistuste täideviimine isiku päritoluriigis soodustab isiku taasintegreerumist ühiskonda pärast karistuse kandmist, esineb sarnane olukord ainult teiste riikide kodanike suhtes, kelle alaline elukoht on taotluse saanud riigis ja kes on seega kindlalt integreerunud selle riigi ühiskonda.

Seetõttu otsustas Euroopa Kohus, et isikuline kohaldamisala piirdub teiste riikide kodanikega, kes elavad alaliselt taotluse saanud riigis ja tõendavad, et nad on selle riigi ühiskonda kindlalt integreerunud (60), kuna nad on taotluse saanud riigi kodanikega sarnases olukorras. Samal ajal ei vasta sarnases olukorras olemise kriteeriumile riigi kodanik, kes vahistatakse taotluse saanud riigi lennujaamas, kus ta on ainult läbisõidul.

Kui isikut, kelle suhtes väljaandmistaotlus on tehtud, ei saa pidada taotluse saanud liikmesriigis alaliselt elavaks, tuleb tema väljaandmise küsimus lahendada kohaldatava riigisisese või rahvusvahelise õiguse alusel (61).

2.2.2. Sammud, mille pädevad asutused peavad kodakondsuse erandi kohaldamisel astuma

Karistuse täideviimiseks esitatud väljaandmistaotluse korral on vaba liikumise õiguse kasutamist vähem kahjustav meede see, kui taotluse saanud riik, selle asemel et anda teise riigi kodanik välja kolmandale riigile, võtab vastutuse karistuse täideviimise eest oma territooriumil, kui selline võimalus on ette nähtud ka tema enda kodanikele. Eeldatakse, et Euroopa Kohus selgitab täiendavalt selliste sammude üksikasju (eelkõige riikide kohustuste ulatust ja seda, kas on vaja kolmanda riigi nõusolekut) menetluses olevas kohtuasjas C-237/21 (62).

2.2.3. Teabevahetus taotluse saanud riigi ja kodakondsusjärgse riigi vahel

ELTLi artiklitega 18 ja 21 ei ole ette nähtud, et taotluse saanud riik peaks kodakondsusjärgset riiki teavitama menetluses olevast väljaandmistaotlusest karistuse või vabadust piirava julgeolekumeetme täideviimiseks. Taotluse saanud riigil ei ole aga keelatud võtta ühendust kodakondsusjärgse riigiga, et saada teavet, mida ta kasulikuks peab.

3. SUUNISED, MIS KEHTIVAD KÕIKIDELE RIIKIDELE, OLENEMATA KODAKONDSUSE ERANDIST

3.1. Põhiõiguste hindamine enne väljaandmist

3.1.1. Harta kohaldamine

Euroopa Kohus otsustas, et otsus anda välja liidu, Islandi või Norra kodanik olukorras, mis kuulub ELTLi artiklite 18 ja 21 või EMP lepingu artikli 4 kohaldamisalasse, tõlgendatuna koostoimes EMP lepingu artikliga 36, kuulub liidu õiguse kohaldamisalasse harta artikli 51 lõike 1 tähenduses (63). Seepärast kohaldatakse sellise otsuse suhtes harta sätteid, eelkõige selle artiklit 19.

Lisaks piisab harta kohaldamiseks sellest, kui on olemas väljaandmist käsitlev liidu rahvusvaheline leping. Seetõttu kohaldatakse hartat ka väljaandmistaotluste suhtes, mille on esitanud USA kooskõlas Euroopa Liidu ja Ameerika Ühendriikide vahelise väljaandmislepinguga (64) ja Ühendkuningriik ühelt poolt Euroopa Liidu ja Euroopa Aatomienergiaühenduse ning teiselt poolt Ühendkuningriigi vahelise kaubandus- ja koostöölepinguga (65), isegi juhul, kui tegemist ei ole liikumisvabaduse kasutamisega EMPs. Sellistel juhtudel kohaldatakse hartat ka kolmandate riikide kodanike ja kodakondsuseta isikute suhtes.

Harta kohaldamise korral peab taotluse saanud riik kõigepealt kontrollima, et väljaandmine ei kahjustaks harta artiklis 19 sätestatud õigusi (66).

Harta artikli 19 lõike 2 kohaselt ei tohi kedagi tagasi saata, välja saata või välja anda riiki, kus teda tõsiselt ohustab surmanuhtlus, piinamine või muu ebainimlik või alandav kohtlemine või karistus.

Euroopa Kohus on lisaks sedastanud, et „pelgalt deklaratsioonide olemasolust ja põhimõtteliselt põhiõiguste järgimist tagavate rahvusvaheliste lepingute heakskiitmisest ei piisa, et tagada sobiv kaitse väärkohtlemise ohu eest, kui usaldusväärsetest allikatest ilmneb ametiasutuste tegevus või nende poolt sallitav tegevus, mis on ilmselgelt vastuolus Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (EJÕK) põhimõtetega.

Sellest järeldub, et kui väljaandmistaotluse saanud liikmesriigil on andmeid, mis näitavad, et taotluse esitanud kolmandas riigis esineb reaalne oht, et isikuid koheldakse ebainimlikult või alandavalt, on ta kohustatud isiku sellele riigile väljaandmise üle otsustamisel selle ohu olemasolu hindama (vt selle kohta seoses harta artikliga 4 kohtuotsus, 5. aprill 2016, Aranyosi ja Căldăraru, C-404/15 ja C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, punkt 88).

Selleks peab väljaandmistaotluse saanud liikmesriigi pädev asutus tuginema objektiivsetele, usaldusväärsetele, täpsetele ja nõuetekohaselt ajakohastatud andmetele. Need andmed võivad tuleneda muu hulgas niisuguste rahvusvaheliste kohtute nagu Euroopa Inimõiguste Kohtu otsustest, väljaandmistaotluse esitanud kolmanda riigi kohtute otsustest ning Euroopa Nõukogu organite poolt või Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni süsteemis tehtud otsustest või koostatud aruannetest ja muudest dokumentidest (vt selle kohta kohtuotsus, 5. aprill 2016, Aranyosi ja Căldăraru, C-404/15 ja C-659/15 PPU, EU:C:2016:198, punkt 89) (67).“

3.1.2. Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni kohaldamine

Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni kohaldatakse väljaandmise suhtes riikidelt kolmandatele riikidele olukordades, mille suhtes harta ei kehti, (68) näiteks sellise liidu kodaniku väljaandmine, kes ei ole kasutanud vaba liikumise õigust, või kolmanda riigi kodaniku väljaandmine kolmandale riigile, kellega liit ei ole sõlminud väljaandmislepingut.

Eelkõige on olulised EJÕK artiklid 3 ja 6. Artiklis 3 on sätestatud:

„Kedagi ei tohi piinata ega ebainimlikult või alandavalt kohelda ega karistada.“

Artiklis 6 (õigus õiglasele kohtumenetlusele, süütuse presumptsioon ja kaitseõigus) on sätestatud:

„1. Igaühel on oma tsiviilõiguste ja -kohustuste või temale esitatud kriminaalsüüdistuse üle otsustamise korral õigus õiglasele ja avalikule asja arutamisele mõistliku aja jooksul sõltumatus ja erapooletus, seaduse alusel moodustatud õigusemõistmise volitustega institutsioonis. Kohtuotsus kuulutatakse avalikult, kuid ajakirjanikke ja üldsust võidakse demokraatlikus ühiskonnas eemaldada kas kogu või osast protsessist kõlbluse, avaliku korra või riigi julgeoleku huvides või kui seda nõuavad alaealise huvid või osapoolte eraelu kaitse, või erilistel asjaoludel, kus avalikkus võib kahjustada õigusemõistmise huve, ulatuses, mis on kohtu arvates vältimatult vajalik.

2. Igaüht, keda süüdistatakse kuriteos, peetakse süütuks seni, kuni tema süü ei ole seaduse kohaselt tõendatud.

3. Igal kuriteos süüdistataval on vähemalt järgmised õigused: a) saada kiires korras talle arusaadavas keeles üksikasjalikku teavet tema vastu esitatud süüdistuse iseloomust ja põhjustest; b) saada piisavalt aega ja võimalusi enda kaitse ettevalmistamiseks; c) kaitsta end ise või enda poolt valitud kaitsja abil või saada tasuta õigusabi juhul, kui õigusemõistmise huvid seda nõuavad ja süüdistataval pole piisavalt vahendeid õigusabi eest tasumiseks; d) küsitleda ise või lasta küsitleda süüdistuse tunnistajaid, saavutada omapoolsete tunnistajate kohalekutsumine ja nende küsitlemine süüdistuse tunnistajatega võrdsetel tingimustel; e) kasutada tasuta tõlgi abi, kui ta ei mõista või ei räägi kohtus kasutatavat keelt.“

3.2. Põhjendamatud või kuritarvituslikud, sealhulgas poliitiliselt motiveeritud tagaotsimisteated, vahistamismäärused ja väljaandmistaotlused

Riikides on esinenud juhtumeid seoses põhjendamatute või kuritarvituslike, sealhulgas poliitiliselt motiveeritud väljaandmistaotluste ja paralleelsete Interpoli tagaotsimisteadetega. Seetõttu võiks seda osa kohaldada juba siis, kui väljaandmistaotlust ei ole veel esitatud või kui isikut ei ole tagaotsimisteate alusel veel vahistatud (nt kui riik on teadlik kuritarvituslikust Interpoli tagaotsimisteatest, võib ta teisi kontaktasutusi sellest ennetavalt teavitada isegi enne, kui tagaotsitav isik teise riiki liigub).

3.2.1. Interpoli mehhanism tagaotsimisteadete väärkasutamise kohta

Interpolis on kasutusel tagaotsimisteadete (69) automaatne kontrollisüsteem. See võimaldab väärkasutuse juhtumid välja sõeluda. Iga sissetulevat taotlust kontrollitakse jälgimisnimekirja põhjal, mis hõlmab varem rahuldamata jäetud taotlusi, nii et need lükatakse automaatselt tagasi. Interpol töötab välja uusi automaatseid infotehnoloogilisi kaitsemeetmeid, et parandada teadete avaldamiseks ja levitamiseks esitatavate taotluste hindamist.

Lisaks on Interpoli peasekretariaadis loodud spetsiaalne rakkerühm, kuhu kuuluvad Interpoli eri liikmesriikide juristid ja politseiametnikud. Rakkerühm hindab kõiki Interpoli liikmesriikidelt saabunud teadete avaldamise ja levitamise taotlusi, pidades silmas nende vastavust asjaomasele õigusraamistikule ja asjaomastele nõuetele.

Interpoli tagaotsimisteate saab tühistada mitmel põhjusel, kui informeerida Interpoli sõltumatut failide kontrollikomisjoni (CCF) sellest, et teade on vastuolus Interpoli põhikirjaga ja selle eeskirjadega andmete töötlemise kohta. Liikmesriigid võivad soovitada isikul, keda puudutab kuritarvituslik, eelkõige poliitiliselt motiveeritud tagaotsimisteade, kasutada oma õigust pöörduda CCFi poole ja isikut eelnevalt hoiatada või nõuda teadete või märgukirjade kustutamist.

Neid tegevusi toetab alaline teadete nõuanderühm.

3.2.2. Kontaktasutuste teabevahetus seoses põhjendamatute või kuritarvituslike, eelkõige poliitiliselt motiveeritud väljaandmistaotlustega

Kodakondsusjärgsel riigil on sageli väga olulist teavet, et otsustada, kas väljaandmistaotlus on põhjendamatu või kuritarvituslik, eelkõige poliitiliselt motiveeritud. Seetõttu võib olla oluline tihe koostöö ja teabevahetus väljanõutava isiku kodakondsusjärgse riigiga, kui taotluse saanud riik hindab teise riigi kodaniku väljaandmistaotlust.

Põhjendatud kahtluse korral, et väljaandmistaotlus on kuritarvituslik, eelkõige poliitiliselt motiveeritud, või muul viisil põhjendamatu (ebaseaduslik), peaks kolmandalt riigilt teise riigi kodaniku kohta väljaandmistaotluse saanud riigi kontaktasutus alati teavitama kodakondsusjärgse riigi kontaktasutust. See võimaldab vahetada asjakohast teavet, et teha teadlik otsus selle kohta, kas väljaandmistaotlus on poliitiliselt motiveeritud või muul viisil põhjendamatu (ebaseaduslik) (vt 3. lisas esitatud vorm ja 8. lisas esitatud vorm).

Lisaks peaks iga kontaktasutus juhul, kui esineb põhjendatud kahtlus, et väljaandmistaotlus on põhjendamatu või kuritarvituslik, eelkõige poliitiliselt motiveeritud, viivitamata ja ennetavalt teavitama teisi kontaktasutusi, samuti Eurojusti, Europoli ja Interpoli ning nendega konsulteerima (vt 8. lisas esitatud vorm).

See kontaktasutuste vaheline teavitamismehhanism põhjendamatute või kuritarvituslike, sealhulgas poliitiliselt motiveeritud väljaandmistaotluste korral kehtib nii riikide kodanike kui ka kolmandate riikide kodanike ja kodakondsuseta isikute suhtes.

4. PETRUHHINI MEHHANISMI PRAKTILISED ASPEKTID JA POLIITILISELT MOTIVEERITUD VÄLJAANDMISTAOTLUSED

4.1. Kontaktasutused

Riigid määrasid Petruhhini mehhanismi kohaldamise ning põhjendamatute või ebaseaduslike, eelkõige poliitiliselt motiveeritud väljaandmistaotlustega seotud küsimustega tegelemiseks kontaktasutused (nt keskasutused).

Kontaktasutuste ajakohastatud loetelu on kättesaadav aadressil:

https://www.ejn-crimjust.europa.eu/ejn/AtlasChooseCountry/ET.

Riigid peaksid Euroopa õigusalase koostöö võrgustikule teatama kiiresti kõigist muudatustest seoses oma kontaktasutustega.

Küsimuste korral võivad kontaktasutused konsulteerida Eurojusti ja Euroopa õigusalase koostöö võrgustikuga.

4.2. Keelte kasutamise kord ja kulud

Taotluse saanud riigi ja kodakondsusjärgse riigi vahel edastatavate dokumentide keelena soovitatakse kasutada kodakondsusjärgse riigi ametlikku keelt.

Riigid võivad teavitada ka Euroopa Komisjoni, kui nad otsustavad aktsepteerida tõlkeid ühte või mitmesse ELi ametlikku keelde, islandi või norra keelde.

Taotluse saanud riik ja kodakondsusjärgne riik peaksid kumbki katma oma kulud (peamiselt tõlkekulud).

4.3. Andmekaitsekord

Kohaldatakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi (EL) 2016/680, mis käsitleb füüsiliste isikute kaitset seoses pädevates asutustes isikuandmete töötlemisega süütegude tõkestamise, uurimise, avastamise ja nende eest vastutusele võtmise või kriminaalkaristuste täitmisele pööramise eesmärgil ning selliste andmete vaba liikumist (70).

(1) Väljaandmise Euroopa konventsioon (Euroopa Nõukogu lepingute sari nr 24) ja selle lisaprotokoll (Euroopa Nõukogu lepingute sari nr 086), väljaandmise Euroopa konventsiooni teine lisaprotokoll (Euroopa Nõukogu lepingute sari nr 098), kolmas lisaprotokoll (Euroopa Nõukogu lepingute sari nr 209) ja neljas lisaprotokoll (Euroopa Nõukogu lepingute sari nr 212).

(2) Väljaandmise või kohtu alla andmise kohustus.

(3) Näiteks kaubandus- ja koostöölepingus, mille on sõlminud ühelt poolt Euroopa Liit ja Euroopa Aatomienergiaühendus ning teiselt poolt Ühendkuningriik (ELT L 149, 30.4.2021, lk 10), on artiklis 603 sätestatud sõnaselge kohustus seoses aut dedere aut judicare põhimõttega.

(4) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 6. september 2016, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630.

(5) ELTLi artikli 21 lõikes 1 on sätestatud: „Igal liidu kodanikul on õigus vabalt liikuda ja elada liikmesriikide territooriumil, kui aluslepingutega ja nende rakendamiseks võetud meetmetega kehtestatud piirangutest ja tingimustest ei tulene teisiti.“

(6) Tuginedes kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelule, mis on kehtestatud ELTLi artiklis 18, milles on sätestatud: „Ilma et see piiraks aluslepingutes sisalduvate erisätete kohaldamist, on aluslepingutes käsitletud valdkondades keelatud igasugune diskrimineerimine kodakondsuse alusel.“

(7) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 10. aprill 2018, Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222; kohtuotsus, Euroopa Kohus, 13. november 2018, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898; kohtuotsus, Euroopa Kohus, 2. aprill 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, ja kohtuotsus, 17. detsember 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin, C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032.

(8) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 2. aprill 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262.

(9) Euroopa Liidu Nõukogu töödokument, justiitsministrite mitteametlik videokonverents, 4. juuni 2020: „Preparation – Extradition of EU citizens to third countries“ (ettevalmistused – ELi kodanike väljaandmine kolmandatele riikidele) – eesistujariigi aruteludokument, dokument WK 5231/2020 INIT.

(10) Euroopa Liidu Kriminaalõigusalase Koostöö Ameti ja Euroopa õigusalase koostöö võrgustiku ühisaruanne ELi kodanike kolmandatele riikidele väljaandmise kohta: https://www.eurojust.europa.eu/joint-report-eurojust-and-ejn-extradition-eu-citizens-third-countries

(11) ELT C 419, 4.12.2020, lk 23.

(12) Kohtumäärus, Euroopa Kohus, 6. september 2017, Schotthöfer & Steiner vs. Adelsmayr, C-473/15, ECLI:EU:C:2017:633; kohtuotsus, Euroopa Kohus, 10. aprill 2018, Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222; kohtuotsus, Euroopa Kohus, 13. november 2018, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898; kohtuotsus, Euroopa Kohus, 2. aprill 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, ja kohtuotsus, Euroopa Kohus, 17. detsember 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin, C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032.

(13) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 6. september 2016, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630.

(14) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 13. november 2018, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898.

(15) Kohtuasi C-237/21, Generalstaatsanwaltschaft München.

(16) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 6. september 2016, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630.

(17) ELT C 202, 7.6.2016, lk 389.

(18) Harta artikli 19 lõikes 2 on sätestatud: „Kedagi ei tohi tagasi saata, välja saata või välja anda riiki, kus teda tõsiselt ohustab surmanuhtlus, piinamine või muu ebainimlik või alandav kohtlemine või karistus.“

(19) Kohtumäärus, Euroopa Kohus, 6. september 2017, Schotthöfer & Steiner vs. Adelsmayr, C-473/15, ECLI:EU:C:2017:633.

(20) Harta artiklis 47 on sätestatud: „Igaühel, kelle liidu õigusega tagatud õigusi või vabadusi rikutakse, on selles artiklis kehtestatud tingimuste kohaselt õigus tõhusale õiguskaitsevahendile kohtus.

Igaühel on õigus õiglasele ja avalikule asja arutamisele mõistliku aja jooksul sõltumatus ja erapooletus seaduse alusel moodustatud kohtus. Igaühel peab olema võimalus saada nõu ja kaitset ning olla esindatud.

Isikule, kellel puuduvad piisavad vahendid, antakse tasuta õigusabi sellises ulatuses, mis tagab talle võimaluse kohtusse pöörduda.“

(21) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 10. aprill 2018, Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018:222.

(22) Euroopa Liidu ja Ameerika Ühendriikide vaheline väljaandmisleping (ELT L 181, 19.7.2003, lk 27).

(23) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 2. aprill 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262.

(24) ELT L 292, 21.10.2006, lk 2.

(25) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 17. detsember 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (väljaandmine Ukrainale), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032.

(26) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 12. mai 2021, WS, C-505/19, ECLI:EU:C:2021:376.

(27) Konventsioon, millega rakendatakse 14. juuni 1985. aasta Schengeni lepingut Beneluxi Majandusliidu riikide, Saksamaa Liitvabariigi ja Prantsuse Vabariigi valitsuste vahel nende ühispiiridel kontrolli järkjärgulise kaotamise kohta (EÜT L 239, 22.9.2000, lk 19).

(28) Schengeni konventsiooni artiklis 54 on sätestatud: „Isikut, kelle suhtes üks konventsiooniosaline on langetanud lõpliku kohtuotsuse, ei või teine konventsiooniosaline sama teo eest vastutusele võtta, tingimusel et kui isikule on karistus määratud, on ta selle ära kandnud või kannab seda või seda ei saa otsuse langetanud konventsiooniosalise õiguse alusel enam täitmisele pöörata.“

(29) Harta artiklis 50 on sätestatud: „Kedagi ei tohi uuesti kohtu alla anda ega karistada kuriteo eest, milles ta on liidu territooriumil seaduse järgi juba lõplikult õigeks või süüdi mõistetud.“

(30) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 12. mai 2021, WS, C-505/19, ECLI:EU:C:2021:376, punkt 84.

(31) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 13. november 2018, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898.

(32) Kuna isik, kelle väljaandmist taotleti, oli juba kolmandas riigis süüdi mõistetud.

(33) Kohtulikult karistatud isikute üleandmise Euroopa konventsioon (Euroopa Nõukogu lepingute sari nr 112).

(34) Väljaandmise Euroopa konventsioon (Euroopa Nõukogu lepingute sari nr 24).

(35) Võrdluseks: Soome on esitanud väljaandmise Euroopa konventsiooni artikli 6 kohase määratluse järgmises sõnastuses: „Käesoleva konventsiooni tähenduses tähistab mõiste „kodanik“ Soome, Taani, Islandi, Norra ja Rootsi kodanikke ning nendes riikides elavaid välismaalasi.“

(36) ELT L 181, 19.7.2003, lk 27.

(37) ELT L 149, 30.4.2021, lk 10.

(38) Kaubandus- ja koostöölepingu artikli 614 lõigetes 1 ja 3 on sätestatud: „1. Kui kaks või enam riiki on teinud sama isiku kohta Euroopa vahistamismääruse või vahistamismääruse, teeb vahistamismäärust täitev õigusasutus otsuse selle kohta, milline vahistamismäärus täidetakse, võttes asjakohaselt arvesse kõiki asjaolusid ning eriti süütegude suhtelist raskust ja toimepanemise kohta, vahistamismääruste või Euroopa vahistamismääruste vastavaid kuupäevi ning seda, kas määrus on tehtud süüdistuse esitamiseks või vabadusekaotusliku karistuse või vabadust piirava julgeolekumeetme täideviimiseks, ning pidades silmas ka liidu õigusest tulenevaid liikmesriikide juriidilisi kohustusi, eelkõige seoses liikumisvabaduse ja kodakondsuse alusel diskrimineerimise keelu põhimõtetega. 3. Kui vahistamismääruse ja kolmanda riigi esitatud väljaandmistaotluse vahel on vastuolu, teeb vahistamismäärust täitva riigi pädev asutus otsuse selle kohta, kas ülimuslik on vahistamismäärus või väljaandmistaotlus, võttes asjakohaselt arvesse kõiki asjaolusid ning eelkõige neid, millele on osutatud lõikes 1 ja mida on nimetatud kohaldatavas konventsioonis.“

(39) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 13. november 2018, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898, punkt 29, ja kohtuotsus, Euroopa Kohus, 17. detsember 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (väljaandmine Ukrainale), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, punkt 32.

(40) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 17. detsember 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (väljaandmine Ukrainale), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, punkt 31.

(41) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 2. aprill 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262.

(42) EMP lepingu artiklis 4 on sätestatud: „Käesoleva lepingu reguleerimisalas, piiramata selle mis tahes erisätete kohaldamist, on keelatud igasugune diskrimineerimine kodakondsuse alusel.“

(43) EMP lepingu artikli 36 lõikes 1 on sätestatud: „Järgnevate sätete kohaselt ei seata mingeid piiranguid lepinguosaliste territooriumil teenuste osutamise vabadusele nende EÜ liikmesriikide või EFTA riikide kodanike puhul, kes asuvad EFTA riigis või mõnes teises liikmesriigis kui isik, kellele teenuseid pakutakse.“

(44) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 2. aprill 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020: 262, punktid 52–55.

(45) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 10. aprill 2018, Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018: 222, punkt 34.

(46) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 2. aprill 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020: 262, punkt 54.

(47) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 6. september 2016, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016: 630, punkt 41.

(48) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 17. detsember 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (väljaandmine Ukrainale), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, punktid 49–50.

(49) 27 ELi liikmesriigi, Norra ja Islandi määratud riiklike kontaktasutuste loetelu on avaldatud Euroopa õigusalase koostöö võrgustiku veebisaidil, vt punkt 4.1.

(50) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 17. detsember 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (väljaandmine Ukrainale), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, punkt 48.

(51) Samas.

(52) Samas, punkt 49.

(53) Samas, punkt 51.

(54) Samas, punkt 48.

(55) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 3. aprilli 2014. aasta direktiiv 2014/41/EL, mis käsitleb Euroopa uurimismäärust kriminaalasjades (ELT L 130, 1.5.2014, lk 1).

(56) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 17. detsember 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (väljaandmine Ukrainale), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, punkt 55.

(57) Nagu on määratud Euroopa vahistamismääruse raamotsuse artikli 6 lõikes 1 või Euroopa Liidu liikmesriikide ning Islandi ja Norra vahelist üleandmismenetlust käsitleva Euroopa Liidu ning Islandi Vabariigi ja Norra Kuningriigi vahelise lepingu artikli 9 lõikes 1.

(58) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 10. aprill 2018, Pisciotti, C-191/16, ECLI:EU:C:2018: 222, punkt 54.

(59) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 17. detsember 2020, Generalstaatsanwaltschaft Berlin (väljaandmine Ukrainale), C-398/19, ECLI:EU:C:2020:1032, punktid 53 ja 54.

(60) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 13. november 2018, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018:898, punkt 46.

(61) Samas, punkt 48.

(62) Kohtuasi C-237/21, Generalstaatsanwaltschaft München.

(63) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 6. september 2016, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630, punktid 52 ja 53, ja kohtuotsus, Euroopa Kohus, 2. aprill 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, punkt 63. Harta artikli 51 lõikes 1 on sätestatud: „1. Harta sätted on subsidiaarsuse põhimõtet arvesse võttes ette nähtud liidu institutsioonidele, organitele ja asutustele ning liikmesriikidele üksnes liidu õiguse kohaldamise korral. Seepärast austavad nad õigusi, järgivad põhimõtteid ning edendavad nende kohaldamist oma asjaomase pädevuse kohaselt, võttes arvesse liidule aluslepingute muudes osades antud volituste piire.“

(64) ELT L 181, 19.7.2003, lk 27.

(65) ELT L 149, 30.4.2021, lk 10.

(66) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 6. september 2016, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630, punkt 60; kohtumäärus, Euroopa Kohus, 6. september 2017, Schotthöfer & Steiner vs. Adelsmayr, C-473/15, ECLI:EU:C:2017:633; kohtuotsus, Euroopa Kohus, 13. november 2018, Raugevicius, C-247/17, ECLI:EU:C:2018: 898, punkt 49; ja kohtuotsus, Euroopa Kohus, 2. aprill 2020, Ruska Federacija, C-897/19 PPU, ECLI:EU:C:2020:262, punktid 63–68.

(67) Kohtuotsus, Euroopa Kohus, 6. september 2016, Petruhhin, C-182/15, ECLI:EU:C:2016:630, punktid 57, 58 ja 59.

(68) Vt punkt 3.1.1 eespool.

(69) Tagaotsimisteade ei ole väljaandmistaotlus ega rahvusvaheline vahistamismäärus. See on hoiatusteade õiguskaitseasutustele kogu maailmas, et teha kindlaks sellise isiku asukoht, kelle suhtes kohaldatakse väljaandmist, üleandmist või muud sarnast õigusmenetlust, ja ta esialgselt vahi alla võtta. Tagaotsimisteade viitab siiski rahvusvahelisele vahistamismäärusele või kohtuotsusele, toetab väljaandmismenetlust ja sisaldab riigisiseseid kuriteoga seotud andmeid (välja arvatud juhul, kui tagaotsimisteate väljastab rahvusvaheline kohus). Interpoli andmete töötlemist käsitlevate eeskirjade [IRPD, III/IRPD/GA/2011 (2019)] artiklis 82 on märgitud, et „tagaotsimisteated avaldatakse riikliku keskbüroo või kriminaalasjas uurimis- või süüdistuspädevusega rahvusvahelise organi taotlusel, et saada teada tagaotsitava asukoht ning ta kinni pidada, vahistada või tema liikumisvabadust piirata tema väljaandmise, üleandmise või muul seesugusel õiguspärasel eesmärgil.“

(70) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 27. aprilli 2016. aasta direktiiv (EL) 2016/680, mis käsitleb füüsiliste isikute kaitset seoses pädevates asutustes isikuandmete töötlemisega süütegude tõkestamise, uurimise, avastamise ja nende eest vastutusele võtmise või kriminaalkaristuste täitmisele pööramise eesmärgil ning selliste andmete vaba liikumist ning millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu raamotsus 2008/977/JSK (ELT L 119, 4.5.2016, lk 89).