I.Ülemaailmne humanitaarabiteemaline tippkohtumine. Humanitaartegevuse ümberkujundamine muutuvas keskkonnas

a)Sissejuhatus

Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni (ÜRO) peasekretär on kokku kutsunud esimese ülemaailmse humanitaarabiteemalise tippkohtumise, mis peetakse 23.–24. mail 2016 Istanbulis. Tippkohtumise ajendiks on konfliktidest ja looduskatastroofidest mõjutatud inimeste arvu enneolematu suurenemine, sealhulgas kõige ulatuslikum põgenike vool alates Teisest maailmasõjast. Tippkohtumine annab maailma üldsusele ainulaadse võimaluse jõuda rahvusvahelisele üksmeelele, kinnitades humanitaarabi põhimõtteid ja laiendades humanitaartegevust. See toob kokku valitsused, rahastajad, rakendusorganisatsioonid, erasektori ja kriisist mõjutatud elanikkonna esindajad, kes peaksid võtma seal, kus vajadus tekib, kohustuse teha tõhusamat koostööd ühise eesmärgi nimel päästa elusid ja leevendada kannatusi. Selle tulemusena mõjutab ja ehk isegi muudab tippkohtumine humanitaarabi praegust andmise viisi, et aidata abi vajavaid inimesi paremini.

Euroopa Liit (EL) ja selle liikmesriigid on peamised humanitaarabi rahastajad. Koos on nad põhilised üleilmsete praktiliste kogemustega poliitikakujundajad. Paljud sidusrühmad ootavad neilt, et nad aitavad saavutada tippkohtumise eesmärki. Käesolevas teatises, mis põhineb Euroopa konsensusel humanitaarabi valdkonnas, kirjeldatakse liidu arusaama humanitaartegevuse ümberkujundamisest ja antakse soovitusi, mis tippkohtumisel tuleks heaks kiita. Põhiidee on arvukate osalistega partnerluse loomine ja tugevdamine. Ainult seotud ja kooskõlastatud tegevuse abil saab maailma üldsus tulla toime süvenevate ja mitmetahuliste kriiside ja katastroofidega, mille puhul on vajalik humanitaarabi.

b)Muutuv humanitaarabi maastik

Humanitaarkriiside arv on viimase 25 aastaga kasvanud, need on üha keerukamad ja tõsisemad. 2014. aastal toimus üle 400 poliitilise konflikti, mis mõjutas üle 50 miljoni inimese elu. Neist konfliktidest rohkem kui 40 olid seotud traditsioonilise sõjategevuse või terrorismiga . Paljude konfliktide põhjused olid ideoloogilised ning nendega kaasnesid tõsised piirkondlikud tagajärjed, mis omakorda avaldas mõju humanitaarabi kättesaadavusele, kriisist mõjutatud rahvastiku kaitsmisele ja humanitaartöötajate turvalisusele. Kui mõnel osalejal puudub tahe leida poliitilisi lahendusi, tähendab see, et kriisid muutuvad pikaajaliseks ja humanitaarabi vajatakse aastaid või isegi aastakümneid.

Looduskatastroofid, millest mõni on seotud kliimamuutustega ja selliste põhisuundumustega nagu veepuudus, urbaniseerumine ja demograafiline surve, mõjutavad igal aastal 100 miljoni inimese elu . Paljud sellised katastroofid leiavad uuesti aset enne, kui kogukonnad jõuavad end taas üles ehitada.

Sotsiaalne ja majanduslik nõrkus võimendavad humanitaarkriise. Alates 1990. aastast on suurenenud sellistes ebakindlates riikides elavate ülimalt vaeste inimeste osakaal, mille valitsus ei soovi või ei suuda tagada põhiteenuseid või sotsiaalset võrdsust. See tähendab, et praegu mõjutab humanitaarkriis või selle oht rohkem kui 250 miljonit inimest .

Need suundumused ja nende omavahelised seosed on tekitanud kujuteldamatuid inimkannatusi ja enneolematu vajaduse humanitaarabi järele. 2015. aasta keskpaigas vajab humanitaarabi ligi 79 miljonit inimest 37 riigist, sealhulgas 59 miljonit ümberasustatud inimest .

Humanitaarabisüsteemi ees seisab raske ülesanne, kuna rohkem inimesi vajab rohkem abi ja selleks on vaja rohkem vahendeid. Praeguste kriiside ja katastroofide ulatust arvestades ei suuda rahalised vahendid humanitaarvajadusi rahuldada, ehkki rahastajate panus on rekordiline .

Kuid humanitaarabi valdkond ei ole muutunud ainuüksi ülesannete keerukuse tõttu. See areneb ka tänu sellele, et humanitaartegevusse annab oma panuse üha suurem arv eri osalejaid. Nad toovad kaasa lisavahendeid, kuid muudavad ka humanitaarabi pakkuva kogukonna planeerimise, koordineerimise ja reageerimise viisi . ÜRO koordineeritav süsteem peab seega vastavalt kohanduma, et säilitada oma tähtsust ja anda lisaväärtust . Hoolimata 2005. aasta humanitaarreformi ja 2011. aasta ümberkujundava arengukava toel tehtud edusammudest ei vasta süsteemi juhtimine, koordineerimine ja vastutuspool tihti ootustele. Eelkõige ei saa seda enam pidada väikeseks läänelikest väärtustest lähtuvaks organisatsioonide ja annetajate ühenduseks. Tippkohtumisel tuleks seega tunnistada humanitaarabi osutajate mitmekesisust ja seda tervitada, taaskinnitades samal ajal humanitaarabi põhimõtteid ja püüdes kõrvaldada humanitaartegevuse puudusi.

II.Peamised soovitused ülemaailmse humanitaarabiteemalise tippkohtumise jaoks

Tippkohtumise ettevalmistamises osales palju humanitaarabi osutajaid, kes vahetasid ideid humanitaarabi täiustamise kohta. Käesolev teatis on koostatud nende arutelude põhjal. Selles soovitatakse teha üleilmset koostööd, et suurendada maailma üldsuse solidaarsust konflikti- ja katastroofiohvritega ning toetada humanitaarabi süsteemi parendamist humanitaarabi põhimõtetest lähtudes. Soovitused täiendavad üksteist, on üksteisega seotud ja neil on üks eesmärk: võimaldada humanitaarabi kogukonnal ühiste eesmärkide nimel koos töötada, et päästa elusid, hoida ära kriise ja katastroofe ning võimaldada nendest taastumist.

1.Ülemaailmne partnerlus valdkonna põhimõtetele vastava humanitaarabi andmiseks

`)Humanitaarabi aluseks olevate väärtuste kinnitamine ja tegutsemiskohustuste võtmine

Väärikus, isikupuutumatus ja solidaarsus on universaalsed väärtused. Need on kõikide kultuuride tuum, olenemata nende geograafilisest asukohast, rahvuslikust koosseisust või usundist. Humanitaarabi humaansuse, neutraalsuse, erapooletuse ja sõltumatuse põhimõtted väljendavad üheselt neid ühiseid väärtusi . Nad on vajalikud ka praktilisel tasandil, sest aitavad luua juurdepääsu abile, kaitsta kõige haavatavamaid ja tagada humanitaartöötajate turvalisuse.

Kuna kriisidele on terviklikke lahendusi raske leida, eiratakse neid põhiväärtusi üha enam. See väljendub rahvusvahelise humanitaarõiguse aina sagedasemas rikkumises, sealhulgas kõikjal ratifitseeritud Genfi konventsioonide rikkumises, ning riikide ja rahvusvahelise üldsuse võimetuses kuritegude toimepanijaid vastutusele võtta.

Suurem osa humanitaarabist antakse konfliktipaikades ebakindlas poliitilises keskkonnas, kus on madal sotsiaal-majanduslik arengutase. Inimeste kannatusi põhjustavate konfliktide lahendamine ei ole humanitaartöötajate ülesanne. Sellegipoolest peavad humanitaarabi osutajad mõistma poliitilist ja sotsiaal-majanduslikku keskkonda, kus nad töötavad. Ehkki on selge, et humanitaarabi ei ole poliitiline, militaarne ega rahutagamise vahend, peavad humanitaarabi osutajad töötama koos teistega ning juhtima nende tähelepanu humanitaarkriiside julmustele, et võimaldada neil võtta sobivaid meetmeid .