ET Euroopa Liidu Teataja C 44/62

Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee arvamus teemal „Tarbija teavitamine” (omaalgatuslik arvamus)

2011/C 44/11

Raportöör: Jorge PEGADO LIZ

16. juulil 2009 otsustas Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee vastavalt kodukorra artikli 29 lõikele 2 koostada omaalgatusliku arvamuse järgmises küsimuses:

„Tarbija teavitamine”.

Asjaomase töö ettevalmistamise eest vastutav ühtse turu, tootmise ja tarbimise sektsioon võttis arvamuse vastu 15. juunil 2010.

Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee võttis täiskogu 464. istungjärgul 14.–15. juulil 2010 (14. juuli istungil) vastu järgmise arvamuse. Poolt hääletas 81, vastu hääletas 1, erapooletuks jäi 7.

1. Järeldused ja soovitused

1.1 Inimeste õigust teabele selle erinevates tahkudes – teabevabadus, õigus teavitada, õigus saada teavet ja eeskätt tarbija õigus teabele – tunnustatakse tänapäeval ühenduse esmase õiguse süsteemis üldiselt siduva põhiõigusena (Euroopa Liidu põhiõiguste harta preambuli lõige 5 ja artiklid 11, 27, 38, 42 ja 53, Euroopa Liidu lepingu artikkel 2 ja Euroopa Liidu toimimise lepingu artikkel 169).

1.2 Palju on siiski veel teha seoses teisese õigusega, kus kõnealuse põhireegli uut konfiguratsiooni ei ole veel üle võetud ega esitatud. Tõsiasi on see, et ühenduse õiguses ei tegeleta järjekindlalt ega sisuliselt tarbija õigusega saada teavet, teabele juurdepääsu ja selle olulisuse, profiili ja laadiga ning esineb tegevusetust ja kattumisi, mis mõjutavad liikmesriikide õigust ja võimenduvad selles; eeltoodu kahjustab nii tarbijaid kui ka majandusjõude ning selle tulemusena ka jõupingutusi ühtse turu väljakujundamiseks.

1.3 Komitee arvates peaks tarbijate õigus teabele, olgu see siis lepingueelne, lepinguline või lepingujärgne, samuti nõuanded ja abi olema subsidiaarsuse põhimõtet piiramata hõlmatud konkreetsete ELi eeskirjadega.

1.4 Käesoleva, paratamatult tarbijate teabeõiguste põhiaspektidega piirduva omaalgatusliku arvamuse eesmärk on seetõttu tõsta esile uuest lähenemisest tulenevaid teatavaid põhimõtteid ja praktilisi tagajärgi, eelkõige nende sammude kontekstis, mida astutakse 21. sajandi ühtse turu arendamiseks 2020. aasta strateegia osana.

1.5 Tuleb märkida, et komisjoni viimased suunised, mis käsitlevad nii tarbijate õigusi üldiselt kui ka konkreetselt tarbijate õigust teabele ning milles on valimatult kasutatud täieliku ühtlustamise meetodit, on kõnealuse arusaamaga ilmses vastuolus, sest subsidiaarsuse põhimõtet rikkudes piiravad need liikmesriikide suutlikkust tõsta tarbijaõiguste taset ja isegi kitsendavad kõnealust suutlikkust, avaldades tagasiulatuvat mõju ühenduse direktiivides ning liikmesriikide põhiseadustes ja õigusaktides kehtestatud õigustele.

1.6 Komitee on jätkuvalt arvamusel, et ELi vastutusalasse jäävate tarbijakaitsealaste õigusaktide määratlemisel tuleks lähtuda nõrgema või haavatavama osapoole mõistest, mitte teadliku, tähelepaneliku ja aruka, puhtalt majanduslikel kaalutlustel otsuseid langetava tarbija mõistest. Sellist lähenemisviisi järgides väidab komitee jätkuvalt, et minimaalne ühtlustamine ja kõrge kaitsetase on asutamislepingu nõuetega rohkem kooskõlas ja vastab suuremal määral tarbijasuhete tegelikule olemusele.

1.7 Sellel taustal tõuseb esile „sobiva teabe” mõiste, mille puhul tuleks omistada suurem tähtsus teabe kvaliteedile, mitte kvantiteedile, et rahuldada tarbijate tegelikke vajadusi ja ootusi, mida kaalutakse lähtuvalt kõnealuse teabe eesmärgist, sisust, esitamisest ja kontekstist.

1.8 Üldise teabeõigusega seoses on väga oluline kehtestada ühenduse tasandil subjektiivse õiguse universaalne olemus, samuti määratleda täpselt nende riigiasutuste ja kutseorganisatsioonide kohustused, kes peavad teabe kättesaadavaks tegema.

1.9 Mis puudutab kommertsteadaannete, sealhulgas reklaami osa tarbijate teavitamisel, leiab komitee, et üldjuhul tuleks kohaldada reisipakette käsitlevas direktiivis sätestatud eeskirja, mille kohaselt käsitletakse täpse ja konkreetse teabega teateid tarbijasuhete objektiks oleva kauba, teenuse või õiguse kohta lepingu lahutamatu osana.

1.10 Selles kontekstis tuleks ebaausate kaubandustavade direktiivi struktuur tervikuna läbi vaadata ja uuesti sõnastada, et hoida ära täieliku ühtlustamise hukatuslikke tagajärgi, mida on nüüdseks tunnustatud väga mitmetes Euroopa Kohtu otsustes.

1.11 Valdkonnad, mille puhul on veel aega asuda tegutsema käesolevas arvamuses soovitatud suundades, hõlmavad komisjoni ettepanekut tarbija õiguste kohta, milles nähakse ette tõelise „tarbija teabeõiguste harta” koostamist; lepingueelseid, lepingulisi ja lepingujärgseid aspekte; õigust nõuannetele ja abile; puuduste olemuse ja tegematajätmiste tagajärgede määratlust seoses teabe ja ebaõige teabega.

1.12 Sellel eesmärgil soovitab komitee vaadata tervikuna läbi kutsetöötajatele kehtestatud lepingueelsete ja lepinguliste nõuete üksikasjaliku loetelu, sest need nõuded on liiga sageli vastuolulised, ebajärjekindlad ja kattuvad mitmetes valdkondlikes direktiivides.

1.13 Komitee soovitab lisaks määratleda kõnealuste kohustustega seotud üldised kohustused, pidades kinni järgmistest suunistest:

a) kehtestada tuleb üldine lepingueelse teabe esitamise kohustus, mis hõlmab muu hulgas asjaomaseid kaupu ja teenuseid, kaasatud kutsetöötajaid, lepingu täitmise hinda ja sellega seotud tingimusi, taganemisõigust ja kasutatavat erimeelsuste lahendamise meetodit;

b) esitatava lepingueelse teabe sisu ja ulatust tuleb laiaulatuslikult kohandada, lähtudes asjaomastest kaupadest ja/või teenustest, eelkõige juhul, kui teema on keerukas või mõjutab tarbijate tervist ja ohutust;

c) teabe esitamise viis peab olema kooskõlas õigluse üldpõhimõtetega: see ei tohi olla eksitav ega välja jätta keskseid aspekte ning see peab olema selge ja arusaadav mitte ainult seoses lepingu objektiga, vaid ka selle turustamismeetodiga;

d) lepingueelne teave peab sisaldama tarbija sõlmitud lepingut;

e) kehtestada tuleb lepingu põhiaspektide kohta esitatava tasuta teabe põhimõte koos hindade kuludega vastavusse viimise põhimõttega teistel juhtudel;

f) lepingu sõlmimise otsuste tegemisel peab tarbijatel olema hõlbus juurdepääs esitatud lepingueelsele teabele ning õigus saada selgitusi nii kõnealuse teabe kui ka lepingu sisu ja tagajärgede kohta;

g) kehtestada tuleb säte, mis kohustab kutsetöötajaid osutama abi ja andma nõu; kõnealune säte peab olema eriti range eeskätt juhul, kui on tegemist toodete ja/või teenustega, mis on keerukad või millega kaasneb oht tarbijate tervisele või ohutusele, vastavalt punktis 8 nimetatud tingimustele;

h) kohustus tõendada, et lepingueelne teave on esitatud ja abi osutamise kohustus täidetud, peab lasuma kutsetöötajal;

i) lepingueelse teabe esitamise ja abi osutamise kohustuse täitmata jätmisega – kuna need on olulised – peab kaasnema taganemisõigus koos tekkinud kahjude hüvitamisega.

1.14 Komitee nõuab tungivalt, et komisjon vaataks põhjalikult läbi eelpool nimetatud direktiivi ettepaneku, eelkõige selle tarbija teabeõigusi käsitleva osa eesmärgiga lisada põhimõtted ja erijuhtumid, mille suhtes on vaja kõnealuseid õigusi kohaldada, nagu käesolevas arvamuses soovitatud.

1.15 Komitee kutsub Euroopa Parlamenti ja liikmesriike üles tegelema enne eelnimetatud ettepaneku heakskiitmist kõikide selles sisalduvate tarbijate teabeõigusi puudutavate põhipunktidega kooskõlas käesolevas arvamuses esitatud suunistega.

1.16 Samuti tuleb ELi tasandil kehtestada sidus õigusraamistik, millega reguleeritakse veebis avaldatavaid kaubanduslikke teadaandeid ning mille kaudu on alati tagatud õigus eraelu puutumatusele kui inimeste põhiõigus.

2. Sissejuhatus: teabeõigus kui põhiline kodanikuõigus ning tarbijate õigus teabele

2.1 Euroopa Liidu institutsioon on esmakordselt võtnud vastu sõltumatu ja süstemaatilise lähenemisviisi tarbijate teabeõigusele, mis on osa laiemast teabeõiguse raamistikust Euroopa kodanike ühe õigusena. Komitee võtab vastu samasuguse lähenemisviisi panusena laiemasse arutelusse kõnealuse küsimuse üle kodanikuühiskonnas üldiselt, unustamata selget mõju, mida see avaldab mis tahes uuele ühtse turu väljakujundamist käsitlevale lähenemisviisile.

2.2 Kõnealuse teema laiahaardelisus nõuab tasakaalukat määratlemist. See tuleneb seda laadi arvamusele iseloomulikest piiridest ning tegemist on erinevate asutuste kaastööga ja komitee poolt 1. märtsil 2010 korraldatud paljude osavõtjatega kuulamisel väljendatud probleemide tulemusega (üksikasjad on kättesaadavad komitee veebilehel ühtse turu vaatlusrühma leheküljel: http://www.eesc.europa.eu/?i=portal.en.consumer-information).

2.3 Oluline on rõhutada, et inimeste õigus teabele, mis sisaldub enamikus universaalsetes põhiõigusi käsitlevates deklaratsioonides ja hartades, muutus täielikult ühenduse õigussüsteemi lahutamatuks osaks alles Euroopa põhiõiguste harta lisamisel (hiljuti jõustunud) Lissaboni lepingusse. See hõlmab teabevabadust, õigust anda teavet/õigust saada teavet ja kohustust anda teavet/kohustust saada teavet (vt eriti Euroopa Liidu põhiõiguste harta preambuli lõige 5 ja artiklid 11, 27, 38, 42 ja 53, Euroopa Liidu lepingu artikkel 2 ja Euroopa Liidu toimimise lepingu artikkel 169). Lisaks hõlmab see ka põhiõigust eraelu kaitsele agressiivsete ja tarbijale vastuvõetamatute kaubandustavade ning soovimatute kaubanduslike teadaannete ehk rämpsposti eest.

2.4 Praegu on need aspektid eriti olulised, eelkõige seoses tarbijaõiguste, peamiselt kõnealuste õiguste olemuse ja nende teostamise viisiga, samuti erinevate osapoolte eeltooduga seonduvate erikohustustega, alates hetkest, kui neid hakatakse käsitlema põhiõigustena ja neid tuleb arvesse võtta ühenduse erinevate poliitikate ja meetmete määratlemisel ja rakendamisel.

2.5 Tõepoolest, piiramata subsidiaarsuse põhimõtte kohaldamist ja kõnealuses valdkonnas ELi õigussüsteemis kehtivaid jagatud pädevusi, on tänapäeval ELi aluseks olevale turumajandussüsteemile eriomase vaba konkurentsi mudeli sujuva toimimise peamine eeltingimus, et asjaomastele pooltele on teada kõik põhilised faktid mõistlike otsuste vastuvõtmiseks turul.

2.6 Kõnealuse üldise kohustuse üks tagajärgi on ülesanne tagada ühenduse institutsioonide toimimise läbipaistvus, mille puhul saladused peavad olema erandiks ning mida vajadusel garanteeritakse mõjuvate kaalutlustega seoses õigussüsteemi sujuva toimimise, avaliku huvi, seaduse ja korra ning eraelu kaitsmisega. Kuigi ühenduse institutsioonid on kahtlemata teinud olulisi edusamme ning Euroopa Komisjon ja Euroopa Parlament on käivitanud olulisi algatusi, (1) ei arvestanud nõukogu kahjuks kõnealuse suunisega; loodetavasti tagab uue Lissaboni lepingu jõustumine märkimisväärse edasiliikumise. Vaatamata teema olulisusele tarbijate teavitamise üldisel parandamisel, ei käsitleta seda siinkohal üksikasjalikult; selle asemel viidatakse komitee samateemalisele arvamusele.

2.7 Lisaks sellele ei käsitleta nende vaieldamatust tähtsusest hoolimata ka tarbijate üldise harimisega seotud aspekte, vaid viidatakse taas komitee vastavateemalisele arvamusele (2), eelkõige komitee omaalgatuslikule arvamusele teemal „Tarbijaharidus” (3).

2.8 Kuigi selgesõnaliselt tunnustatakse vajadust valdkondliku lähenemise järele teabeõigusele ühenduse tasandil, et rõhutada teatavate valdkondade, toodete ja teenuste eripära – näiteks toiduained, ravimid, finantsteenused ja e-kaubandus –, mille puhul tuleks võtta meetmeid ühtlustamise tagamiseks kõige kõrgemal tasandil, ei ole seda laadi arvamusele omased piirangud sellise üksikasjalikkusega kooskõlas.

2.9 Käesolevas arvamuses keskendutakse seetõttu eraldi suunistele, mis tuleks ühenduse tasandil vastu võtta, et määratleda ja iseloomustada tarbijate õigust teabele üldiselt ja konkreetselt lepingulise suhte erinevatel etappidel.

3. Nn keskmine tarbija ja nn haavatav tarbija – nõuetekohase teabe mõiste

3.1 Alates komisjoni kõige esimestest tarbijakaitsealastest programmidest (mis on kaasa toonud viimase 30 aasta kõige olulisemad õiguslikud meetmed) on ühenduse õigustikus, mida toetab Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktika ja asjaomase valdkonna tippekspertide omaksvõetud ühine lähenemisviis, kujundatud arusaam tarbijast kui nn nõrgemast poolest tarbija ja müüja õiguslikus suhtes, mis on oma olemuselt ebavõrdne. Peale selle on kõik antud valdkonna õigusaktid algatatud selleks, et taastada vaatlusaluses suhtes tasakaal spetsiaalsete kaitsemeetmete abil.

3.2 Hiljuti töötas komisjon erinevates strateegiadokumentides, mis on teisendatud mitmeteks õigusloomega seotud algatusteks, (4) siiski välja nn keskmise tarbija mõiste, kes on „piisavalt informeeritud, mõistlikult tähelepanelik ja arukas”, (5) ning on sel viisil püüdnud kasutusele võtta uue lähenemisviisi Euroopa tarbijapoliitikale, mis põhineb täielikul ühtlustamisel, teostades seiret vastavalt päritoluriigile ja vastastikusele tunnustamisele.

3.3 Kõnealune suunis, mille on üldiselt vaidlustanud kõikide liikmesriikide tarbijaorganisatsioonid ja millele komitee on erinevates arvamustes vastuseisu avaldanud, toob kaasa tarbijate kaitse vähenemise ja kujutab endast kõnealuses valdkonnas ühenduse poliitika lubamatut sammu tagasi.

3.4 Tarbijaõiguste küsimus on siiski just selle uue suunise valguses omandanud suurema tähtsuse, sest üleilmsel turul mõistlike otsuste vastuvõtmiseks peavad tarbijad olema üha paremini informeeritud. Aluseks olev uusliberaalne mudel põhineb tuntud eeldustel, milleks on esmajoones

a) kriitiline teadlikkus enda vajadustest ja eelistuste seadmine tähtsuse järjekorda;

b) erinevate toodete ja teenuste võrdlemise võimalus turul ja

c) tehnilised ja majandusalased teadmised kauba ja teenuse kvaliteedi ja hinna kohta (6).

3.4.1 Eeltoodu valguses omandab üha suurema tähtsuse ka see, et olulisemaks muutub küsimus selle teabe olemusest ja kvaliteedist, mis peab olema tarbijatele kättesaadav, ning sobiva teabe mõiste.

3.5 Vastupidiselt komisjoni viimastes dokumentides märgitule ei ole määrav teabe hulk. Teave peab rahuldama tarbijate tegelikke vajadusi ja ootusi ning selle sobivust tuleb kaaluda kooskõlas

a) eesmärgi,

b) sisu,

c) esituse ja

d) kontekstiga.

3.6 Teave tuleks samuti allutada pidevale sobivuse kontrollile, et kohandada selle kvaliteeti vastavalt otstarbele ja tarbijatele, kellele see on määratud. Põhikriteeriumid peavad olema usaldusväärsus, ajakohasus, erapooletus, täpsus, olulisus, sisutihedus, arusaadavus, selgus, loetavus ja hõlbus kättesaadavus.

3.7 Parema õigusloome osana kutsub komitee komisjoni üles võtma kasutusele tarbijauuringud esitatava teabe sisu ja vormi kohta, et hinnata teabe tõhusust ja anda tarbijatele võimalus ise otsustada, millest neile kasu on.

3.8 Finantsteenuste valdkonnas on tarbija teavitamine tihedalt seotud finantsalase koolitamise ja finantssuutlikkusega. Teave peaks olema kergesti mõistetav, vältida tuleks juriidilist ja tehnilist žargooni. Mõned finantstooted on siiski keerukad ning neid puudutav teave peab olema täpne, peegeldades seeläbi toodete keerukust.

3.9 Esitatav teave (sisu või vorm) ning sellega seotud õiguslik raamistik peab olema ajalises lõikes stabiilne. Kui teabe parameetreid sageli muudetakse, võib tarbijatel olla raskem teabest aru saada.

4. Teave, reklaam ja turustamine; direktiiv 2005/29/EÜ

4.1 Tarbijate üldine õigus teabele võib kaasa tuua üldise eelise selle tõttu, et riigi- ja teised avalikud asutused tegutsevad üldiste teabe esitajatena, ning seda ei saa pidada tõeliseks subjektiivseks õiguseks. Samas võib see ka kehtestada tarnijatele ja teistele kaupade ja teenuste tootmise ja turustamisega tegelevatele osapooltele kohustuse ise kõnealust teavet esitada.

4.2 Sellel eesmärgil võivad kommertsteadaanded, mis ei too otseselt kaasa lepingulisi ega lepingueelseid suhteid, sellest hoolimata sisaldada kollektiivseid õigusi (mida tõenäoliselt teostavad tarbijaorganisatsioonid või mida teostatakse ühistegevuste kaudu) või isegi nende eripäraks olevaid tegelikke subjektiivseid õigusi.

4.3 Kõnealust teemat reguleerib direktiiv 2005/29/EÜ. Komitee viitab siinkohal oma arvamusele 2005. aasta direktiivi ettepaneku kohta (7).

4.3.1 Nagu komitee omal ajal õigesti hoiatas, on täieliku ühtlustamise meetod viinud tarbijate teavitamise nõude üldise taseme selge halvenemiseni.

4.3.2 Eksitavate kaubandustavade määratlus ise on see, mis tegevuse või tegevusetuse kaudu koos direktiivile lisatud tegevuste piiratud loeteluga toob kõige selgemalt esile tõsise halvenemise, mille direktiiv on põhjustanud selles osas, mida kannavad reklaam ja turustamine tarbijate tõesel teavitamisel.

4.3.3 Olukorda halvendab selgesõnaline kinnitus, et lubatav on üldine ja seaduslik reklaamitava „esitada liialdavaid väiteid või väiteid, mida ei tule võtta sõna-sõnalt”, isegi kui adressaadiks on tarbijate rühm, „kes oma vaimse või füüsilise puude, vanuse või kergeusklikkuse tõttu on eriti vastuvõtlikud …”.

4.3.4 Seda võib veelgi halvendada tõsiasi, et direktiivi tõttu on võimatu säilitada ühenduse või liikmesriikide õigusakte rakendavaid sätteid näiteks selle kohta, et pärast direktiivi jõustumist sõlmitavatesse lepingutesse tuleb lisada konkreetne ja objektiivne teave kaupade, teenuste või õiguste reklaami kohta, kuna lepingulised sätted näitavad, et praegu vastupidist ei kohaldata.

5. Teave lepingute kohta; ettepanek võtta vastu tarbijaõiguste direktiiv

5.1 Valdkond, kus on veel väga palju teha, on tarbijate teabeõiguste tegeliku harta määratlemine. Hiljutisest tarbijaõiguste direktiivi ettepanekust võinuks oodata otsustavat panust nimetatud tühimiku täitmisse ühenduse õigustikus.

5.2 Peatükk „Tarbija teavitamine” valmistab väga suure pettumuse: tegelike siduvate õiguste määratlemise asemel, nagu seda tehakse kõikide riikide õigusaktides, on ära toodud lihtsalt loetelu valikulise teabe kohta, mis tuleb esitada – „kui selline teave ei ole kontekstist niigi selge” (8) –, mis on lisaks ilmselge ja elementaarne ning mida võib leida mis tahes kutseala heade tavade koodeksist. Siinkohal viitab komitee oma kõnealust ettepanekut käsitlevale arvamusele (9).

6. Lepingueelne teave

6.1 Kuigi vastavalt subsidiaarsuse põhimõttele kehtivad enamikule tarbijasuhetele jätkuvalt esmajoones liikmesriikide enda õigusaktid, mõjutavad üha suuremat osa teabele esitatavad nõuded, mille on kehtestanud ühendus. See on nii kindlasti juhul, kui tegemist on lepingueelse teabega, teenustega üldiselt, reisipakettidega ja eriti finantsteenustega, teatavate tarbekaupadega, mis mõjutavad tarbijate tervist ja ohutust, samuti kaupade kaugmüügi, teenuste ja õigustega, mis on kommertsteadaande ja kaubandustava või tüüplepingute objektiks.

6.2 Ühenduse õigusaktide analüüs viitab selgelt ühistele punktidele ja olulistele erinevustele lepingueelse teabe sisus ja sellele lähenemise viisis, eelkõige

i) kohustuslike üksikasjade ja keelatud väljendite täielik või osaline kohaldamine lepingueelsele teabele, kui tegemist on konkreetsete kaupade, teenuste või õiguste reklaamiga; see on nii tarbijakrediidi puhul, mille reklaamis nõutakse tüüpteavet, või reisipakettide puhul, kus teabe käsitlemise aluseks on oluliste aspektide kohustuslikud üksikasjad. See on nii ka juhul, kui tegemist on ravimitega, mille puhul seostatakse tarbija teavitamine kommertsteadaannetega, sealhulgas reklaamiga, keskendudes märgistel ja dokumentidel kirjaliku teabe esitamise nõudele, samuti juhul, kui tegemist on toiduainetega, kus praegune märgiste ja lihtsustatud märgiste vohamine tekitab tarbetut segadust, millele lisanduvad toiduainete teatavate toitumis- ja tervisealaste väidete kohta kehtivad teavituseeskirjad radikaalselt muutuval turul, põhjustades võimalikke ohte tarbijate tervisele;

ii) lepingueelse teabe standardimine, mille esitamiseks tuleb kõikide siseturul olevate toodete kohta kasutusele võtta ühised vormid – see lahendus võeti näiteks vastu seoses tarbijakrediidiga, võttes kasutusele Euroopa tarbijakrediidi standardinfo vormi, mis põhineb eeldusel, et kogu Euroopas kasutatakse lepingueelse teabe vastuvõtmiseks ja mõistmiseks ühtset meetodit.

6.3 Vaatamata eelistele, mida võib näha lepingueelse teabe teatavatel standardimise juhtudel, kui on tegemist pakkumiste võrdlemisega, on äärmiselt oluline jätta teatav vahemik kohandamiseks erinevate liikmesriikide tarbijate eripäraga. Kuna paljud turud jäävad olemuselt suures ulatuses riiklikuks, võib võrdlemise eesmärgil esitatava teabe hulk tekitada suuri tehingukulusid, mida ei kata piiriülese turu kasv ja see võib olla VKEdele kahjulik.

7. Lepingueelne ja lepingujärgne teave

7.1 Teavitamiskohustus laieneb ka lepingulisele etapile, eelkõige tarbijalepingutes, mis loovad püsivaid kohustusi või on pikaajalised või keerukad (nt finantsteenused ja -tooted, osaaeg) või millel on tõenäoliselt pikaajaline toime (ravimid).

7.2 Ühenduse õiguses on juba näiteid õigusest lepingulisele teabele, näiteks reisipakettide direktiiv või makseteenuste direktiiv.

7.3 Tarbijate õigus teha vabu valikuid ja teadmistepõhiseid otsuseid, mis toetab teavitamiskohustuste kehtestamist enne lepingu sõlmimist, laieneb kogu lepingu kehtivuse perioodile ja teatavatel juhtudel isegi ajale pärast selle täitmist. Teabe esitamisest sõltub nii tarbija otsus, kas jätkata lepingut või mitte, kui ka võimalik vastutuse eeldamine lepingu täitmise eest.

7.4 Lisaks otsesele keeldumisele on nendel etappidel põhilised teabe saamise õigusega seoses tekkivad takistused nõuete täitmisest põhjustatud lisakulud. Komitee juhib tähelepanu sellele, et enamikus ühenduse õigusaktides ei ole sätestatud, et tarbijateave peab olema tasuta, isegi kui tegemist on lepingueelse teabega. Direktiivis 2007/64/EÜ (makseteenuste direktiiv) on siiski kasutusele võetud kaks kohustust, mille eesmärk on tagada teabe esitamise õiguse/kohustuse nõuetekohane täitmine:

i) tasuta teave: makseteenuse osutaja ei tohi nõuda kasutajalt teenustasu teatava arvu teabeühikute esitamise eest;

ii) kuludele vastavad tasud: kui esitatav teave ei ole tasuta, peavad tasud olema asjakohased ja vastavuses makseteenuse pakkuja tegelike kuludega.

7.5 Komitee on seisukohal, et teabe esitamise õigust/kohustust tuleb tunnustada kogu lepingu täitmise perioodi ajal ja pärast selle täitmist, eriti kui tegemist on lepingutega, mis loovad püsivaid kohustusi, on keskmise või pikaajalise kehtivusega või mille mõju on pikaajaline. Kehtestada tuleb veel lepingu põhiaspektide kohta esitatava tasuta teabe üldine põhimõte koos hindade kuludega vastavusse viimise põhimõttega teistel juhtudel.

8. Abi ja nõu andmise kohustused

8.1 Kutsetöötajate seadusejärgsest teabe esitamise kohustusest tulenevalt esitatav teave on sageli standarditud või eelnevalt kindlaksmääratud vormis ning ei ole tarbija jaoks alati piisav vaba valiku tegemiseks ja teadmistepõhise otsuse vastuvõtmiseks selle kohta, kas sõlmida teatav leping või jätkata seda. Teabe esitamise õigus/kohustus sisaldab seetõttu õigust/kohustust saada/esitada selgitusi sisu kohta.

8.2 Tarbija õigust abile, nagu on sätestatud näiteks tarbijakrediidi direktiivis 2008/48/EÜ, (10) tuleb laiendada kõikidele tarbijalepingutele, eelkõige nendele, mis puudutavad kestvuskaupu ja -teenuseid, mis loovad püsivaid kohustusi, on keskmise või pikaajalise kehtivusega, keerukad või sisaldavad ohtu tervisele või ohutusele. Tarbijale abi osutamise kohustuse raames esitatav teave tuleb tarbija nõudmisel esitada kirjalikult.

8.3 Komitee rõhutab vajadust eristada loomupäraselt kutsetöötaja teabe esitamise kohustusest tulenevat õigust abile õigusest nõuannetele, mille esitamist võib kutsetöötajalt nõuda ainult konkreetsete toodete või teenuste puhul, mis on keerukad, suure väärtusega või võivad mõjutada tarbijate tervist või ohutust.

9. Teabe puudumisest tulenevad probleemid ja muud tagajärjed

9.1 Üks ilmne tegematajätmine kutsetöötajate teabe esitamise kohustusi mõjutavates direktiivides on nõuete täitmatajätmise eest karistuseks ette nähtud sanktsioonide kogum.

Euroopa Liit on jätnud selle ülesande erinevatele liikmesriikidele, kes on valinud suure hulga erinevaid tsiviil- ja kriminaalkaristusi, mis tekitab ühtsel turul moonutusi ja kahjustab seega tarbijaid ja majandusjõude.

9.2 Osades direktiivides on ainult vähestel konkreetsetel juhtudel sätestatud, et tarbijatel on õigus taganeda lepingust, mis sõlmiti ajal, mil edastati või sai teatavaks teave, mis oleks tulnud esitada, (11) või et kohustus teabe esitamist tõendada lasub kutsetöötajal, nagu see on sätestatud seoses lepingueelse teabega direktiivis 2006/123/EÜ (12) teenuste kohta siseturul.

9.3 Mehhanismid, millega kehtestatakse taganemisperioodi algushetkena päev, mil teave esitatakse või tarbija sellest teada saab, ning teabe esitamise tõendamise kohustuse jätmine kutsetöötajale on teabeõiguse teostamise põhigarantiid. Koos teabe puudumisest tekitatud kahju eest vastutamise põhimõttega on need lisatud juba mitmetesse riiklikesse õigussüsteemidesse, mis on tarbijate teabeõiguse tunnustamise ja olulisuse loomupärane tagajärg, mis tuleks ühenduse tasandil selgesõnaliselt ja universaalselt kehtestada.

10. Tarbija teavitamine ja siseturu väljakujundamine

10.1 Hiljutised muutused siseturu väljakujundamise väljavaadetes seoses komisjoni uute suunistega 2020. aasta strateegia raames on hästi teada.

10.2 Kõikides olulistes tekstides domineerib arusaam tarbijatest kui siseturu keskpunktist ja tegelikust kasusaajast, mida käsitletakse arengu ja majanduskasvu strateegia vahendina, mis on praeguse kriisi ületamiseks eluliselt oluline, pöörates palju rohkem tähelepanu sotsiaalsetele aspektidele ja kodanike põhiõiguste tagamisele. Tarbijate parem teavitamine aitaks taastada nende usaldust ühtse turu vastu.

10.3 Sellel taustal on selge vajadus tagada tarbijatele nõuetekohane teave uuendatud, 21. sajandi väljakutsetega vastavusse viidud siseturul, et võita nende usaldus ja tagada nende konstruktiivne koostöö. See hajutaks praegused kartused ja põhjendatud kahtlused, kõhkluse ja vastumeelsuse otsustavama piiriüleses kaubanduses osalemise suhtes.

10.3.1 Veebis avaldatavaid kaubanduslikke teadaandeid ELi tasandil reguleerivad eeskirjad on praegu killustatud erinevatesse tekstidesse (e-kaubandust käsitlev direktiiv, kaugmüük, eraelu puutumatuse kaitse kaubanduslikes teadaannetes, ebaausad kaubandustavad jne), mistõttu tuleb läbi viia reform, koondades olemasolevad eeskirjad ühteainsasse teksti ja vältides seega vasturääkivusi.

10.4 See on käesoleva arvamuse üks peamisi teemasid.

Brüssel, 14. juuli 2010 Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee president Mario SEPI

(1) Vt Euroopa Komisjoni roheline raamat „Euroopa läbipaistvuse algatus”, KOM(2006) 194 lõplik ning Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee samateemaline arvamus, ELT C 324, 30.12.2006, lk 74.

(2) Vt Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee arvamus ELT C 133, 6.6.2003, lk 46.

(3) Vt Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee arvamus, ELT C 133, 6.6.2003, lk 1.

(4) Vt täpsemalt 11. mai 2005. aasta direktiiv 2005/29/EÜ, mis käsitleb ebaausaid kaubandustavasid (ELT L 149, 11.6.2005, lk 22); direktiiv 98/7/EÜ, mis käsitleb tarbijakrediiti (EÜT L 101, 1.4.1998, lk 17); ja hiljutine direktiivi ettepanek tarbija õiguste kohta KOM(2008) 614 lõplik. (Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee arvamus, ELT C 317, 23.12.2009, lk 54.)

(5) Vt Euroopa Kohtu otsus – kohtuasi C-220/98, 13.1.2000, Estée Lauder Cosmetics versus Lancaster Group ja Euroopa Kohtu otsus – kohtuasi C-210/96, 16.6.1998, Gut Springenheide ja Tusky. Vrd ka hiljutine Euroopa Kohtu otsus – kohtuasi C-278/08, 25.3.2010, BergSpechte Outdoor Reisen und Alpinschule Edi Kobimuller GmbH versus Gunter Guni trekking at Reisen GmbH, milles internetikasutajaid kirjeldatakse „piisavalt informeeritute ja mõistlikult tähelepanelikena” (punktid 35 ja 39).

(6) Vt K. Simitis „Verbraucherschultz – Schlagwort oder Rechtsprinzip?”, lk 109.

(7) ELT C 108, 30.4.2004, lk 81.

(8) KOM(2008) 614 lõplik, II peatükk, artikli 5 lõike 1 punkt 1.

(9) Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee arvamus, ELT C 317, 23.12.2009, lk 54.

(10) EÜT L 133, 22.5.2008, lk 66.

(11) Nagu direktiivi 85/577/EMÜ puhul, milles kehtestatakse teavitamise põhiõiguste seas taganemisõiguse olemasolu, kuid jäetakse sätestamata karistused kõnealuse õiguse täitmata jätmise eest. Vastavalt Euroopa Kohtu väljakujunenud kohtupraktikale tuleb perioodi, mille jooksul tarbijal on õigus taganeda alates tarbija nõuetekohase teavitamise hetkest, lõputult pikendada, vrd EK kohtuasi C-227/08, 17.12.2009, Eva Martín Martín, punktid 25 kuni 29.

(12) ELT L 376, 27.12.2006, lk 36.