[pic] | EUROOPA KOMISJON |

Brüssel 28.5.2010

KOM(2010)262 lõplik

KOMISJONI ARUANNE NÕUKOGULE JA EUROOPA PARLAMENDILE

DIREKTIIVI 2006/48/EÜ ARTIKLI 122A OODATAV MÕJU

KOMISJONI ARUANNE NÕUKOGULE JA EUROOPA PARLAMENDILE

DIREKTIIVI 2006/48/EÜ ARTIKLI 122A OODATAV MÕJU

1. Väärtpaberistamine on ärimudel, mille puhul väljastaja[1] annab laenud ja muud krediidiriskiga varad investoritele üle seeriatena. Kõnealused seeriad on väärtpaberistatud varade eri järjestusega nõuded, kusjuures järjestus määrab selle, millises järjekorras mõjutavad väärtpaberistatud varadelt saadavad kahjud investoreid mis tahes eri seeriates. Alates 2007. aasta suvest on väärtpaberistamisturud olnud suure surve all, mis on tingitud hüpoteeklaenude väärtpaberistamisega seotud ootamatutest kahjumitest, ning turud on alles aeglaselt ja osaliselt taastumas. Kuna kõnealune pingeline olukord mõjutas tugevasti finantssüsteemi ja laiemat majandust, on esmatähtis tagada, et kõnealuse õigusaktiga välditakse teatavate väärtpaberistatud positsioonide suurte ootamatute kahjumite algpõhjusi. Algpõhjusena võib käsitada väljastajate ebausaldusväärseid laenuandmistavasid. Selline olukord sai tekkida seetõttu, et väärtpaberistatud seeriate kutselised investorid[2] ei täitnud investeerimisel hoolsuskohustust ja seepärast ei nõudnud väljastajatelt tõhusat distsipliini.

2. Artikliga 122a[3] on kehtestatud nõuded Euroopa Liidu krediidiasutustele, et tagada, et nad investeeriksid ainult sellistesse väärtpaberistatud instrumentidesse, mille puhul nad on nõuetekohaselt täitnud hoolsuskohustust ja mille puhul laenude algsel väljastajal on stiimul tegutseda väärtpaberistatavate laenude andmisel hoolikalt. Samuti on artikliga ette nähtud, et kui krediidiasutused on ise laenude algsed väljastajad, peavad nad avalikustama asjakohase teabe, mida investorid hoolsuskohustuse täitmiseks vajavad. Artiklit muudeti õigusloome protsessi käigus oluliselt ja pidades silmas väärtpaberistamisturgude keerulist olukorda, ei koostatud lõplike nõuete kohta mõjuhinnangut. Eelkõige väljendati õigusloome protsessi käigus muret artikli ühe elemendi tõhususe üle, mille kohaselt väärtpaberistatud instrumendi väljastaja peab säilitama riskipositsiooni kõnealuses instrumendis (säilitamisnõue), nii et neil oleks stiimul väljastada laene hoolikalt. Seetõttu lisati artiklisse järgmine säte:

„Komisjon koostab hiljemalt 31. detsembriks 2009 aruande artikli 122a oodatava mõju kohta ning esitab selle aruande koos asjakohaste ettepanekutega Euroopa Parlamendile ja nõukogule. Komisjon koostab aruande pärast Euroopa pangandusinspektorite komiteega konsulteerimist. Aruandes võetakse eelkõige arvesse seda, kas artikli 122a lõike 1 kohane minimaalne säilitamismäär täidab algsete väljastajate või tehingu korraldajate ja investorite huvide parema ühtlustamise eesmärki ja tugevdab finantsstabiilsust ning kas rahvusvahelisi arenguid arvesse võttes oleks asjakohane minimaalset säilitamismäära tõsta[4].”

3. Seega esitatakse käesolevas aruandes kõrgetasemeline hinnang artikli 122a üldmõju kohta (aruande esimene osa) ja seejärel käsitletakse küsimusi, mis on seotud säilitamisnõude tõhususe ja minimaalse säilitamismäära tõstmise asjakohasusega (teine osa). Aruande kolmandas osas tehakse järeldused. Käesoleva aruande lisas käsitletakse Euroopa Pangandusjärelevalve Komitee soovitusi säilitamisnõude teatavate aspektide parandamiseks. Komisjon märgib, et käesolev aruanne tuleb koostada enne, kui direktiivi asjakohaseid nõudeid hakatakse rakendama liikmesriikide õigusaktides. Seepärast käsitletakse käesolevas aruandes nõude oodatavat mõju ja minimaalse säilitamismäära tõstmise võimalikke eeliseid, kuid toetuta ei saa kõnealuse nõude kohaldamisel saadud konkreetsetele kogemustele.

ARTIKLI 122A OODATAV ÜLDMÕJU

4. Artikli 122a oodatavat mõju tuleb hinnata väärtpaberistamisturu hetkeseisu kontekstis. Enne kriisi käsitati väärtpaberistamist eelkõige finantssüsteemi stabiliseeriva tegurina. See pidi olema tõhusama krediidiandmisprotsessi oluline element, mille abil hajutatakse krediidiriski laiema ja mitmekesisema investorirühma vahel, mitte ei kontsentreerita seda pankade bilanssidesse. Seega oleks pangandus- ja üldine finantssüsteem paindlikum ning välditaks pankade massilist maksevõimetust, kusjuures krediiditsüklid oleksid sujuvamad. Samas tuli välja, et riskide hajutamise määr ei vastanud kaugeltki ootustele. Sageli jõudsid väärtpaberistatud instrumendid teiste pankade valdusse (otseselt või kaudselt), ilma et kõnealused pangad oleksid täielikult aru saanud riskist, mille nad portfelli diversifitseerimise eesmärgil võtsid.

5. Väärtpaberistamisega kaasnevad ka suured nn volitaja–vahendaja probleemid, mis on seotud väljastajate ja lõppinvestorite erinevate huvidega. Kuna riskid kandusid piki ahelat edasi, keskendusid need, kellel oli parimad võimalused ettevaatliku laenuandmise ja standardite järgimise tagamiseks, pigem tasude maksimeerimisele. Lisaks ei täitnud paljud ahela lõpuosas olevad investorid hoolsuskohustust ja tuginesid riskide hindamisel liialt reitinguagentuuride antud krediidireitingutele. Liigne tuginemine krediidireitingutele oli tingitud sellest, et tooted muutusid järjest keerukamaks ja ettevõttesisene analüüsivõime oli nõrk. Reitinguagentuuride tasandil kasutati reitingute määramisel sageli ebasobivaid meetodeid ja sisendandmeid ning kõnealustele reitingutele tuginevatel investoritel ei olnud alati piisavalt teavet ja analüüsivõimet, et seada kõnealused reitingud kahtluse alla ja hinnata investeeringuid ise.

6. Väärtpaberistamise ülemaailmne kogumaht suurenes järsult 1990. aastate alguse ülimadalalt tasemelt oma tipptasemeni ligikaudu 5 triljoni dollarini 2006. aastal. Pärast seda on väärtpaberistamise maht järsult vähenenud. Tegelikult kukkus hüpoteegiga tagatud erasektoripõhine väärtpaberistatud instrumentide turg (vastupidiselt valitsemissektori vastavale turule) Ameerika Ühendriikides peaaegu täielikult kokku. Kõnealust mahu järsku vähenemist kompenseeris Euroopas väljastatud väärtpaberistatud instrumentide mahu kasv, mis peaaegu täielikult koosnes väärpaberitest, mida väljastajad kasutasid tagatisena keskpangalt likviidsete vahendite hankimisel. Kinnisvara tagatiseta väärtpaberistatud instrumentide väljastamise maht oli jätkuvalt suur keskpankade vahendite tõttu. Teisest küljest tuleb märkida, et kuigi enamike hüpoteegiga tagamata väärtpaberistatud instrumentide[5] alusvaraks olevate laenude riskiprofiil on halvenenud, ei näe kutselised investorid seoses kõnealuste väärpaberitega ikka veel erilist probleemi. Selline muretu olek tuleneb tõenäoliselt sellest, et arvatakse, et väärpaberite struktuuri ja tootluse profiili mõistetakse paremini ning et väljastajatel on endal olulised huvid mängus, st nad ise omavad osa väärtpaberistatud riskipositsioonist.

7. Sellega seoses eeldab komisjon, et artikli 122a mõju väärtpaberistamisele on positiivne. Artikliga aidatakse paremini ühtlustada väljastajate ja investorite huvisid, muutes väärtpaberistamise kindlamaks ning suurendades usaldust sellise rahastamisvahendi vastu. Lõpptulemusena võidakse väärtpaberistamist hakata taas rohkem kasutama refinantseerimisallikana finantssektori laenuandmisel reaalmajandusse, vältides samas kriisi käigus ilmnenud liialdusi[6]. Artikliga 122a on ette nähtud kolmesuunaline lähenemisviis. Esiteks peavad pangandussektorisse kuuluvad investorid täitma hoolsuskohustust ja võtma selleks asjakohaseid meetmeid (järelevalveasutused peavad seda kontrollima). Kõnealused meetmed hõlmavad stressiteste, mida investorid teevad ostetavate väärpaberite puhul ja mis hõlmavad ka alusvaraks oleva laenuportfelli analüüsi. Teiseks peavad pangandussektorisse kuuluvad laenude algsed väljastajad avaldama investoritele kogu teabe, mida on investoritel vaja hoolsuskohustuse nõuetekohaseks täitmiseks. Kolmandaks peavad väärtpaberistatud instrumentide väljastajad säilitama väärtpaberistatud instrumendis materiaalse netoosaluse, mis ei ole väiksem kui 5 %. Sellise kolmesuunalise lähenemisviisi üldeesmärk on ühtlustada investorite ja laenude algsete väljastajate huvisid, tagades, et:

8. investorid mõtlematult ei investeeri instrumentidesse, mille olemusest nad tegelikult aru ei saa;

9. investorid saavad väljastajatelt nõuda teatavat distsipliini; ning

10. laenude algsed väljastajad riskivad ka oma rahaga ja neil ei ole huvi väärtpaberistada halbu laene.

11. Kuigi artikliga 122a ühtlustatakse huvisid ja seega välditakse liigset riskide võtmist, kaasnevad sellega väärtpaberistamisel ka teatavad lisakulud. Kõnealused kulud tekivad sellest, et väljastajad peavad avalikustama teavet, investorid peavad kulutama vahendeid hoolsuskohustuse täitmiseks ja väljastajad peavad rahastama nende enda väljastatud väärtpaberistatud instrumentide riskipositsioone. Komisjon eeldab, et kõnealused lisakulud on suuremad ärimudelitel, mille puhul avalikustamine, hoolsuskohustuse täitmine ja riski säilitamine ei olnud enne kriisi piisavad. Ükski kõnealustest lisakuludest ei ole liiast võrreldes sotsiaalse heaolu vähenemisega. Osa kõnealustest kuludest on pigem ühe majandussubjekti kulud, mida oleks vastasel korral kandnud teine majandussubjekt. Investeerimisel oma väärtpaberistatud instrumentidesse on väljastaja refinantseerimiskulud väga väiksed, kusjuures võimalikku krediidikahjumit kannaksid vastasel korral väärtpaberistatud instrumentidesse investeerijad. Seega tekivad riskipositsiooni säilitamisel väljastajale tegelikud kulud ainult juhul, kui väljastajal on tulenevalt väärtpaberistamisega seotud teatavate riskide võtmisest väga suured rahastamiskulud, nt teatavad pangandussektori välised väärtpaberistatud instrumentide väljastajad. Neil juhtudel võib laenuandjate vaheline konkurents olla piiratud, millega võivad kaasneda riski säilitamisega seotud tegelikud kulud.

12. Väärtpaberistamise ärimudeli puhul tulenevad tegelikud tehingukulud peamiselt avalikustamisest ja hoolsuskohustuse täitmisest. Kui tavapärase pangandustegevuse puhul analüüsib pank laenusid ja teeb laenuotsuseid, hoides laenu oma bilansis kuni selle tagasimaksetähtpäevani, siis väärtpaberistamismudel hõlmab täiendava isikuna vähemalt investorit, kes väljastaja avalikustatud teabe põhjal teostab täiendavat kontrolli. Kõnealused kulud on vältimatud, kui väärtpaberistamist teostatakse usaldusväärsel viisil, ning kõnealune direktiiv, millega on kehtestatud avalikustamise ja hoolsuskohustuse miinimumnõuded, suurendab väärtpaberistamiskulusid väga vähe olukordades, kus tegevust ei oleks vastasel korral teostatud nõudeid täites. Sel põhjusel tasakaalustab väljastajate ja investorite täiendavaid tehingukulusid ning nõuete täitmise üle tehtavast avalikust järelevalvest tulenevaid kulusid paindlikumast väärtpaberistamismudelist saadav sotsiaalne kasu.

MINIMAALSE SÄILITAMISMÄÄRA TÕHUSUS

13. Komisjon leiab kooskõlas Euroopa Pangandusjärelevalve Komiteelt saadud nõuannetega, et ei ole võimalik kehtestada sellist ühtset säilitamismäära või -vormi,[7] mis on optimaalne kõigi väärtpaberistamistehingute puhul. Kuna väljastaja suhtes kehtestatud säilitamisnõude eesmärk on ühtlustada väljastaja ja investori huvisid, sõltub optimaalne säilitamismäär peamiselt sellest, kuivõrd lahknevad on nende huvid teatava väärtparistamistehingu puhul. Võimalikku lahknevust tuleks käsitada väljastaja võimalusena valida varad, kombineerida need väärtpaberistatud instrumendiks ja kujundada tehing nii, et seeläbi suurendada oma kasumit investorite arvel. Määrav küsimus on see, mil määral on investor suuteline väärtpaberistatud instrumendi riski ja tootluse profiilist aru saama. Ühe äärmusena oleks juhul, kui potentsiaalsel investoril ei ole mingit teavet väärtpaberistatud instrumendi riski ja tootluse kohta või ta ei saa sellest aru, optimaalseks lahenduseks see, kui potentsiaalne väljastaja säilitab varaga seotud kogu riski ja tootluse, st jätab vara üldse väärtpaberistamata. Vastasel korral võib väljastajal olla suur kiusatus jätta tegelikud riskid teadmatutele investoritele avalikustamata.

14. Teise äärmusena ei tekiks juhul, kui väljastajal ei ole võrreldes investoriga iga alusvara riske käsitleva teabe omamise eelist, huvide lahknevust ja riski säilitamine ei oleks vajalik. Kumbki äärmuslik variant ei näi tegeliku väärtpaberistamise puhul realistlik. Samas on kindel, et mis puutub teabele juurdepääsu ja suutlikkusse teavet analüüsida, on väljastajal investorite ees peaaegu alati suhteline eelis . Väljastaja on sageli ka laenu algne väljastaja ja tal võivad olla pikaajalised kogemused asjaomases turusegmendis, samas kui investor võib vastaval laenul põhineva väärtpaberistatud instrumendi osta mõnel juhul ainult selleks, et lisada see diversifitseeritud portfelli.

15. Seega on säilitamisnõue oluline, et ühtlustada huvisid ja tasakaalustada investorite struktuurselt ebasoodsamat olukorda seoses juurdepääsuga teabele ja suutlikkusega teavet analüüsida. Säilitamise õige määr ja vorm sõltuvad sellest, kui ebasoodsas olukorras investorid on. Erinevate väärtpaberistamistehingutega kaasneb erinev teabe asümmeetria, mis sõltub näiteks alusvara tüübist, mis võib ulatuda üksikasjalikku finantsteavet avaldatavatele äriühingutele antavatest laenudest jaelaenudeni või projektide rahastamiseks antavate keerulise struktuuriga laenudeni, mille kohta on avalikustatud vähe teavet. Seepärast tuleks erinevate väärtpaberistatud instrumentide puhul kasutada erinevaid säilitamismeetmeid, et huvide ühtlustamise teel tasakaalustada teabe asümmeetriat. Säilitamise optimaalne määr ja vorm sõltub igal konkreetsel juhul raskesti mõõdetavatest või kvalitatiivsetest teguritest ja seega ei ole otstarbekas kasutada valemil põhinevat lähenemisviisi, et määrata direktiivis kindlaks optimaalne säilitamismäär.

16. Seega on direktiiviga ette nähtud ainult mõõdukas minimaalne säilitamismäär ja investoritelt nõutakse sõnaselgelt väljastaja kohaldatava säilitamispoliitika hindamist. See omakorda tähendab, et investorid peaksid loobuma väärtpaberistatud instrumentide ostmisest, kui säilitamismäär ei ole alusvara riskide läbipaistvust silmas pidades piisav, isegi kui see vastab nõutavale 5 %-lisele miinimumäärale. Seepärast võib tegelik säilitamismäär olla nõutavast miinimummäärast kõrgem.

17. Seisukoht, et säilitamismäär peaks erinevate väärtpaberistatud instrumentide puhul erinema, on kooskõlas erinevate säilitamismääradega, mida väärtpaberistamisel tegelikult kasutatakse ja mis ulatuvad 0 %st 100 %ni, kusjuures viimasel juhul võib alusvaral olla investori täielik garantii. Üksikasjalikud säilitusmäärad vastavalt tehingu tüübile ja päritolule on esitatud Euroopa Pangandusjärelevalve Komitee aruandes. Seoses säilitamisnõude mõjuga tuleb märkida, et nõudega ei seata täiendavaid piiranguid väärtpaberistatud instrumentidele, mille puhul sõltumatult kõnealusest nõudest juba kohaldatakse säilitamismäära, mis ületab 5 %. Poliitika seisukohast tuleb tunnistada, et tõendid osutavad, et kriisieelses vaimustuses langesid teatavate väärtpaberistatud instrumentide puhul säilitamismäärad tasemele, mis investorite struktuurselt ebasoodsamat teabealast olukorda silmas pidades näib liiga madal[8]. Seega on regulatiivne minimaalne säilitusmäär väga oluline toetusmehhanism, et suurendada turu vastupanuvõimet turumullide tekkimise ajal. Samas ei tohiks selline regulatiivne säilitusmäär olla liiga kõrge. Suhteliselt läbipaistvate väärtpaberistatud instrumentide puhul, kui investorite teabealane olukord ei ole oluliselt ebasoodsam, võib mõõdukas minimaalne säilitamismäär 5 % olla asjakohane. Kõnealustel juhtudel oleks kõrgem minimaalne säilitamisnõue turuosaliste jaoks põhjendamatu regulatiivne piirang. Põhjendamatult kõrge minimaalse säilitamisnõudega võivad kaasneda tegelikud kulud, kui erinevatel potentsiaalsetel väärtpaberistatud instrumentide väljastajatel on oluliselt erinevad rahastamiskulud. Sel juhul võib põhjendamatult kõrge säilitamisnõue muuta väärtpaberistamise teatavate pangandussektori väliste väljastajate jaoks vähem atraktiivseks ärimudeliks, mistõttu võivad kõnealused väljastajad turult lahkuda ja seega vähendada konkurentsi laenuandjate vahel.

KOKKUVÕTE

18. Seoses üldmõjuga eeldab komisjon, et artikli 122a sätted aitavad paremini ühtlustada väljastajate ja investorite huvisid. Seega muudetakse väärtpaberistamine reguleeritumaks ning suurendatakse usaldust sellise rahastamisvahendi vastu. Lõpptulemusena hakatakse väärtpaberistamist taas rohkem kasutama refinantseerimisallikana finantssektori laenuandmisel reaalmajandusse, vältides samas kriisi käigus ilmsiks tulnud liialdusi. Seoses kehtestatud minimaalse säilitamismäära tõhususega on komisjon seisukohal, et kehtiv mõõdukas minimaalne säilitamismäär 5 % tuleks säilitada, kuid investorid peaksid nõudma kõrgemat säilitamismäära sõltuvalt väärtpaberistatud instrumendi riskiprofiilist.

19. Seega peaksid artikli 122a sätted täitma oma eesmärki. Käesoleva aruande kokkuvõtteks soovib komisjon juhtida tähelepanu mitmetele Euroopa Pangandusjärelevalve Komitee tõstatatud tehnilistele küsimustele, mida käsitletakse käesoleva aruande lisas. Komisjon on seisukohal, et praeguses olukorras ei ole vaja artiklit 122a kiiresti muuta. Samas jälgib komisjon tähelepanelikult rahvusvahelisi arenguid kõnealuses valdkonnas ja märgib, et ka ELi-välistes jurisdiktsioonides on huvi kehtestada artikli 122a sätetega sarnased nõuded, sealhulgas säilitamisnõuded. Selliste plaanide realiseerumise korral tagab komisjon, et artiklit 122a hinnatakse vastavalt muudes jurisdiktsioonides leitavatele võimalikele lahendustele.

Lisa – Euroopa Pangandusjärelevalve Komitee tõstatatud tehnilised küsimused

A) Säilitamismeetodid

20. Euroopa Pangandusjärelevalve Komitee soovitab kohandada säilitamismeetodeid nii, et need võimaldaksid säilitada osa iga väärtpaberistatud riskipositsiooni riskist, mitte investoritele müüdud väärtpaberistamise seeria riskipositsioonist. See on vastavalt artikli 122a lõike 1 punktile b juba lubatud, kuid ainult uuenevate nõuete väärtpaberistamise korral. Tulevase muutmisdirektiivi ettevalmistamise raames oleks kasulik hinnata artikli selliste muudatuste mõju, millega võimaldatakse kõnealust meetodit laiemalt kasutada.

B) Erandid

21. Artiklis 122a sätestatud säilitamisnõude kohaldamisel tehtavad erandid on loetletud sama artikli lõikes 2. Eelkõige tehakse väärtpaberistamisel erand juhul, kui väärtpaberistatud riskipositsioonid kujutavad endast nõudeid või tingimuslikke nõudeid järgmiste asutuste vastu: i) keskvalitsused või keskpangad, piirkondlikud omavalitsused, kohalikud omavalitsused ja liikmesriikide avaliku sektori asutused; ii) asutused, kelle riskikaaluks määratakse artiklite 78–83 kohaselt kõige enam 50 %; või iii) mitmepoolsed pangad, mille krediidirisk on võrreldav keskpankade krediidiriskiga.

22. Samuti on direktiiviga ette nähtud, et säilitamisnõuet ei kohaldata: i) selgel, läbipaistval ja juurdepääsetaval indeksil põhinevate tehingute suhtes, mille puhul aluseks olevad referentsühikud on samaväärsed nendega, mis moodustavad indeksi, millega kaubeldakse laialdaselt, või need on muud kaubeldavad väärtpaberid kui väärtpaberistamise positsioonid; ja ii) sündikaatlaenude, omandatud nõuete ega krediidiriski ülekandetehingute suhtes, kui neid instrumente ei kasutata säilitamisnõudega hõlmatud väärtpaberistamise „pakkimiseks” ega nendega seotud riskide maandamiseks.

23. Kõnealused erandid on põhjendatavad sellega, et eespool loetletud alusvaraga riskipositsioonide puhul on huvide lahknevus väike, kuna a) väärtpaberistatud varaga seotud risk on väga väike või b) väljastajal on vähe võimalusi koostada väärtpaberistatud positsiooni investorile ebasoodsal viisil, kuna väärtpaberistatud positsiooni struktuuri määrab indeksi struktuur. Artiklis osutatud sündikaatlaenude, omandatud nõuete ja krediidiriski ülekandetehingute suhtes ei kohaldata erandit, kuid täpsustatakse, et sellist tüüpi instrumendid ei ole iseenesest väärtpaberistatud instrumendid, välja arvatud juhul, kui neid tegelikult kasutatakse väärtpaberistatud positsiooni koostamisel, ja seega ei kohaldata nende suhtes säilitamisnõuet.

24. Euroopa Pangandusjärelevalve Komitee leiab, et kõnealused erandid ei anna võimalust säilitamisnõudest kõrvalehoidumiseks olukordades, kus nõuet tuleks kohaldada, kuid samas märgib, et erandid, mida kohaldatakse asutuste suhtes, kelle riskikaaluks määratakse kõige enam 50 %, võivad olla problemaatilised. Euroopa Pangandusjärelevalve Komitee leiab, et kapitalinõuete direktiivi artiklite 78–83 alusel on riskikaal kõige enam 50 % määratud selliste üksuste krediidiriskipositsioonidele, kellele reitinguagentuurid on andnud kõrge reitingu, ja märgib, et praeguse kriisi tulemusel on saanud selgeks, et kõrge krediidireiting ei garanteeri üldsegi, et üksus suudab oma krediidikohustused täita. Samuti märgib Euroopa Pangandusjärelevalve Komitee, et piirkondlike omavalitsuste ja mitmepoolsete arengupankadega seotud erandeid tuleks piirata nende riskipositsioonidega, mida nende väikse krediidiriski tõttu käsitatakse samaväärsena riskipositsiooniga keskvalitsuse või keskpanga vastu. Komisjon nõustub seisukohaga, et erandis loetletud riskipositsioonid ei ole võrdse riskiprofiiliga, kuid kaldub arvama, et kõik loetletud riskipositsioonid on siiski suhteliselt väikse krediidiriskiga. See on vaieldav, milline on kõnealuse erandi puhul aktsepteeritav riskimäär, ja Euroopa Pangandusjärelevalve Komitee ei hakanud kõnealust küsimust põhjalikult käsitlema. Lisaks leiab komisjon, et probleemid seoses reitinguagentuuride riskimõõdupuuna kasutatavate reitingutega on olemas, kuid peale krediidiasutuste enda riskihindamise ei ole muud alternatiivset riskihindamisviisi, millele saaks õigusaktides viidata. Üldiselt usub komisjon, et olemasolevad erandid tuleks säilitada, kuna puuduvad selged tõendid selle kohta, et kõnealuste riskipositsioonide riskimäär või reitinguagentuuride reitingud, mida kasutatakse kõnealuste positsioonide riski ligikaudsel hindamisel, ei ole asjakohased.

25. Euroopa Pangandusjärelevalve Komitee on seisukohal, et artiklisse 122a tuleks lisada täiendav erand, et vältida artikli 122a kohaldamist juhul, kui väärtpaberistamisel on alusvaraks asutuste omad kohustised, sealhulgas tagatud võlakirjad, mille tagatisvara on väljastava asutuse bilansis. Komisjon leiab, et panga oma kohustiste, eelkõige tagatud võlakirjanõuete, väärtpaberistamine, peaks üldiselt kuuluma teatavate asutuste vastu võetavate riskipositsioonide suhtes kohaldatavate erandite hulka, välja arvatud juhul, kui kõnealusel pangal on väline reiting ja tema krediidikvaliteet on väga halb[9]. Kuna olemasolevad erandid tuleks säilitada, ei kaalu komisjon ettepaneku esitamist kõnealuse täiendava erandi kehtestamiseks.

C) Täiendavad sätted ja kaitsemeetmed

26. Komisjon küsis Euroopa Pangandusjärelevalve Komiteelt nõu selle kohta, kas artiklisse 122a tuleks lisada täiendavad sätted ja kaitsemeetmed, millega vältida võimalust, et väljastajad hoiavad säilitamisnõudest kõrvale. Üks komisjoni tõstatatud probleem on seotud võimalusega struktureerida tehingud nii, et välditakse säilitamisnõude kohaldamist, eelkõige mis tahes teenustasu või preemia struktuuri kaudu. Sellega seoses märgib Euroopa Pangandusjärelevalve Komitee, et ei ole võimalik võtta arvesse kõiki tegureid, mis võivad vähendada säilitamisnõude tõhusust. Seepärast leiab Euroopa Pangandusjärelevalve Komitee, et selliste probleemide lahendamiseks tuleb nõuda teenustasu või preemia struktuuri avalikustamist, et investorid saaksid hinnata selle mõju väljastaja huvidele.

27. Komisjon nõustub Euroopa Pangandusjärelevalve Komiteega selles, et õigusaktidega on keeruline välistada kõiki väljastaja võimalusi vähendada minimaalse säilitamistaseme (5 %) tõhusust. Nagu käesolevas aruandes eespool märgitud, on investori hoolsuskohustus esmatähtis ja see peaks hõlmama ka üksikute väärtpaberistamiste puhul kohaldatavat säilitamispoliitikat. Investeerivad krediidiasutused peavad täitma artikli 122a lõike 4 punktidega a ja b ette nähtud hoolsuskohustust seoses säilitamismehhanismiga ja tehingu üldise riskiprofiiliga ning samuti peaks kõnealune kohustus hõlmama ebatavaliste teenustasudega seotud riske. Järelevalveasutuste kohustus on omakorda kontrollida, kas hoolsuskohustust on täidetud tõhusalt. Komisjon usub, et artikli 122a kohane hoolsuskohustuse nõue on piisav tagamaks, et investorid tegutsevad sellega seoses ettevaatlikult ja järelevalveasutused saavad välja töötada täiendavaid suuniseid.

28. Teises kontekstis märgib Euroopa Pangandusjärelevalve Komitee, et artiklis 122a ei ole täpselt kindlaks määratud avalikustamisnõuete rakendamise mehhanismi ja et kehtiva sõnastusega nõutakse, et väljastajad teevad „selgesõnaliselt teatavaks”, et nad täidavad säilitamisnõuet. Euroopa Pangandusjärelevalve Komitee kardab, et kõnealust nõuet võib tõlgendada laialt. Seepärast soovitab Euroopa Pangandusjärelevalve Komitee komisjonil kaaluda seda, kas selline sõnastus on eesmärgi saavutamiseks piisav, võttes eelkõige arvesse, et kõnealune nõue peab olema täidetud kogu aeg. Komisjon nõustub, et õigusloome protsessi käigus leitud kompromiss-sõnastusega ei kehtestata nõuet väärtpaberistatud instrumendi väljastajale otseselt, vaid ainult kaudselt investori kaudu. Sellega seoses tuletab komisjon meelde, et nõue, mille kohaselt peavad investorid kontrollima väljastajate poolset riskipositsiooni säilitamist, kehtestati teadlikult, kuna Euroopa investorite investeerimisportfellidesse kuuluvate väärtpaberistatud instrumentide väljastajad võivad, kuid ei pruugi ise kuuluda Euroopa õigusaktide reguleerimisalasse. Seoses kõnealuse probleemiga tuli leida kompromiss-sõnastus, mis on tõhus väljaspool ELi väärtpaberistatud instrumentide puhul ja mis samal ajal ei tekita liigset koormust Euroopa investoritele. Eelkõige tuleb kõnealust nõuet käsitleda investorile kehtestatud täiendava nõude raames, mille kohaselt peab investor analüüsima, kuidas on väljastaja tegelikult oma kohustusi täitnud. Komisjon nõustub sellega, et väljastajale selgemate nõuete kehtestamise vajadust tuleb täiendavalt kaaluda, ja usub, et vastus sellele küsimusele võib tuleneda käimasolevatest rahvusvahelistest arengutest, mille tulemusel võidakse kehtestada säilitamisnõuded ka teistes suuremates jurisdiktsioonides. Seepärast jätkab komisjon kõnealuse küsimuse uurimist, jälgides asjakohaseid arenguid väljaspool ELi.

d) Kontsernistruktuurid

29. Kontsernistruktuuride puhul märgib Euroopa Pangandusjärelevalve Komitee, et üldiselt tuleb säilitamisnõuet kohaldada nii konsolideerimata kui ka konsolideeritud tasandil, kuid samas on võimalik kõnealust nõuet täita ka konsolideeritud tasandil, kui laenude algsed väljastajad või tehingu korraldajad kuuluvad samasse kontserni. Sellise võimaluse korral kohaldatakse rangeid tingimusi. Seega ei ole säilitamisnõue kohustuslik konsolideerimata tasandil selliste spetsialiseerunud üksuste puhul, mis otseselt ei väljasta väärtpaberistatud riskipositsioone, kuid kuuluvad laenud algselt väljastanud üksustega samasse kontserni. Euroopa Pangandusjärelevalve Komitee märgib, et õigusliku arbitraaži võimalus võib tekkida piiriüleste kontsernide puhul, mille eri üksused asuvad eri jurisdiktsioonides, kuid usub, et peagi väljaantavad järelevalvealast lähenemist käsitlevad Euroopa Pangandusjärelevalve Komitee rakendussuunised peaksid kõnealust küsimust käsitlema.

30. Euroopa Pangandusjärelevalve Komitee juhib tähelepanu täiendavale probleemile, mis on seotud sellega, et üksus, kes on kontserni teiste üksuste nimel säilitanud huvid väärtpaberistatud riskipositsioonis, võidakse kontsernist eraldada näiteks selle müümise teel. Euroopa Pangandusjärelevalve Komitee märgib, et sel juhul peaksid kontserni teised üksused võtma väärtpaberistatud instrumendis riskipositsiooni, et säilitamisnõue oleks jätkuvalt täidetud. Pärast riskipositsiooni võtmist on säilitamisnõude eesmärk taas täidetud.

[1] Lihtsustamise eesmärgil kasutatakse käesolevas aruandes terminit „väljastaja”, kuna pangad tegelevad mõlema tegevusega, kuigi rangelt võttes väljastavad tegelikke väärtpabereid sihtotstarbelised väärtpaberistamisasutused ja tehniliselt on väljastaja kõnealuse direktiivi mõistes laenude algne väljastaja või tehingu korraldaja.

[2] Jaeinvestoritel oli ainult kaudne ja väga piiratud riskipositsioon väärtpaberistatud seeriates. Väärtpaberistatud seeriaid sisaldavate finantstoodete ostmisel alahindasid nad riske nii müügitavade kui ka toodete ebapiisava läbipaistvuse tõttu.

[3] Vt lisas väljavõtet direktiivi tekstist.

[4] Vt artikli 156 üheksas lõik.

[5] Nt krediitkaardinõuded või autolaenud.

[6] Tuleb märkida, et nõuet kohaldatakse ainult uute väärtpaberistatud instrumentide suhtes. Teatava ajavahemiku pärast kohaldatakse seda ka varasemate väärtpaberistatud instrumentide suhtes, millele „lisatakse” uusi väärtpaberistatud laene.

[7] st näiteks väärtpaberistatud positsiooni esimese järjekoha kahju seeria või muude seeriate puhul.

[8] Nt Franke, G. ja Krahnen, J.P., (2008) “ The Future of Securitization ”, mimeoväljaanne või Rahvusvaheline Valuutafond, Global Financial Stability Report , oktoober 2009.

[9] Erandid, mida kohaldatakse asutuste vastu olevate nõuete suhtes vastavalt lõike 3 punktile c.