Sissejuhatus

Iraagi rahvas, valitsus ja relvajõud on ülemaailmse Daeshi-vastase koalitsiooni rahvusvahelisel toel teinud edukalt lõpu Daeshi territoriaalsele kontrollile Iraagis. Riigis on 2003. aastast saadik ja varemgi valitsenud pikka aega kestev konflikt, aga Daeshi terroriaktid, mida on toime pandud alates 2014. aastast, on olnud seni kõige kohutavamad riigisisese vägivalla avaldused. Nüüd peab Iraak haarama kinni uuest võimalusest ehitada üles kaasav ja vastutustundlik poliitiline süsteem, mis arvestab kõikide kogukondade, piirkondade ja veendumustega, aitab säilitada riigi mitmekesisust ja soodustab demokraatlikku korda. See on äärmiselt tähtis, et taastada usaldus rahva ja valitsuse vahel ning takistada riiki naasmast vaenu tekitava sektantluse ja separatismi juurde.

Kolm aastat kestnud võitlus Daeshi vastu on toonud riigile tohutut kahju. Paljud tsiviilisikud ja sõjaväelased on saanud surma, inimestele on tekitatud suuri kannatusi ja traumasid, miljonid inimesed elavad endiselt kodukohast eemal, hävinud on sotsiaalne struktuur, eriti konfliktist mõjutatud kogukondades, suures osas on kannatada saanud avalik ja tsiviiltaristu ning riigi rahanduslik ja majanduslik olukord on ebakindel. Iraagi valitsusel ja rahval tuleb nüüd lahendada hulk probleeme. Nende probleemide lahendamine on ülimalt tähtis nii Iraagi, Lähis-Ida kui ka kogu rahvusvahelise üldsuse jaoks – kõigi nende jaoks, kes on saanud tunda kriisi tagajärgi ja kellele Iraagi püsiv ebastabiilsus avaldaks negatiivset mõju.

ELil on eriti suur huvi tagada, et Iraak tuleks kriisist tugevamana välja. Kui kriisi algpõhjustega ei tegeletaks, kahjustaks see riigi ühtsust, julgeolekut, demokraatlikku korda ja majanduslikku arengut, õõnestaks Iraagi valitsuse reformi- ja lepituspüüdlusi ning süvendaks tõenäoliselt usurühmituste vahelisi ja etnilisi pingeid. Sellisel juhul ei jääks Iraak mitte üksnes terrorismi pesana püsima – see kujutaks endast vahetut ja püsivat ohtu ELi julgeolekule –, vaid riigis tekiks ka uus kriis, mille humanitaartagajärjed, eelkõige ebaseaduslik ränne, avaldaksid mõju nii naaberriikidele kui ka ELile. Seetõttu on väga oluline, et EL ja rahvusvaheline üldsus jätkaksid praegusel kriitilisel ajal Iraagi toetamist.

Käesolev teatis põhineb ELi üldise välis- ja julgeolekupoliitika strateegia laiematel eesmärkidel, samuti kogemustel, mis on saadud ELi 2015. aasta ühisteatise „ Euroopa Liidu piirkondlik strateegia Süürias ja Iraagis ning Da’eshi oht“ rakendamisel, ning kujutab endast järgmist sammu ELi püüetes liikuda Daeshi vastu peetud territoriaalse võitluse juurest edasi, et keskenduda nüüd võimalustele aidata Iraagil lahendada tema ees seisvaid konkreetseid probleeme. Teatis on ühtlasi vastus ELi välisasjade nõukogu 19. juuni 2017. aasta üleskutsele, mis oli suunatud ühise välis- ja julgeolekupoliitika kõrgele esindajale ja Euroopa Komisjonile ning milles paluti esitada strateegia ja juhised järgmiste sammude kohta ELi suhetes Iraagiga. Käesoleval Iraagi-strateegial on kolm peamist eesmärki:

1) piiritleda ulatuslikud probleemid, mis Iraagis lahendamist vajavad;

2) teha kindlaks ELi huvid ja määrata kindlaks ELi strateegilised eesmärgid suhetes Iraagiga;

3) määrata ELi praegusele toetusele tuginedes ja kooskõlas Iraagi valitsuse prioriteetidega kindlaks ELi tegevuse prioriteedid, keskendudes esmajoones ELi toetuse andmisele kõige pakilisemates valdkondades, nagu inimeste jätkuv sundränne, olukorra stabiliseerimine ja lepitamine. Strateegia rakendamise edukus sõltub lõppkokkuvõttes riigi poliitikakujundajate poliitilisest tahtest.

1. Lahendamist vajavad probleemid Iraagis ja piirkondlik kontekst

1.1. Humanitaarolukorra, kohaliku tasandi juhtimise ja stabiliseerimisega seotud probleem. Iraagil on ulatuslik ja vahetu humanitaarprobleem. Kogu riigis kolm aastat väldanud konflikt on toonud kaasa kohaliku elanikkonna, sealhulgas vähemuste põhiliste inimõiguste raskeid rikkumisi, mis võivad endast kujutada inimsusvastaseid kuritegusid, ning tõsiselt on kannatada saanud riigi sotsiaalne struktuur. Riigis on endiselt üle kolme miljoni sisepõgeniku ja miljonid iraaklased vajavad endiselt tungivalt humanitaarabi. Nende hulgas on haavatavaid rühmi, nagu lapsed, kes ei ole mitu aastat korrapäraselt kooliharidust saanud, ja naised, kelle vastu on tarvitatud seksuaalset vägivalda. Konflikti tagajärjel on suures osas hävinud tsiviiltaristu, sealhulgas veevõrgud, meditsiiniasutused ja koolid, ning suur puudus on ka esmastest teenustest. Samuti on konflikt märkimisväärselt mõjutanud keskkonda: reostunud on nii pinnas kui ka põhjavesi ning see avaldab mõju inimeste tervisele ja elatusvahenditele.

Iraagi ja rahvusvaheliste toetajate esialgsed jõupingutused stabiliseerida vabastatud alad on olnud edukad. Kaks miljonit põgenikku on juba oma elukohta tagasi pöördunud, enamikul juhtudel rahumeelselt ja korrakohaselt. Ülejäänud kolme miljoni põgeniku koju tagasitoomiseks tuleb siiski veel palju teha. Selleks et põgenikud saaksid oma kodudesse turvaliselt, vabatahtlikult, inimväärselt ja mittediskrimineerival viisil tagasi pöörduda, peab Iraagi valitsus tagama nende julgeoleku, demineerima ohustatud alad, taastama põhiteenused ja taristu, pakkuma inimestele elatise teenimise võimalusi ning seadma vabastatud aladel kiiresti sisse usaldusväärse ja esindusliku tsiviilvalitsuse, et kasvatada inimestes usaldust. Pikaajalise stabiilsuse saavutamiseks on oluline tegeleda ka isikut tõendavate dokumentide, eluaseme, maa ja omandiõiguse küsimustega. Selle ülesandega kaasnevad poliitilised, julgeolekualased, rahalised ja logistilised väljakutsed. Mõnes hiljuti vabastatud piirkonnas on juba ette tulnud raskusi õigusriigi taastamisel täielikus kooskõlas inimõigustega. Selleks et stabiliseerimis- ja ülesehitusprotsess kannaksid vilja, tuleb paralleelselt püüda saavutada poliitiline leppimine ning vähendada inimeste rahulolematust ja haavatavust, sest viimane on aidanud Daeshil kergemini esile kerkida. Lisaks aitab see vähendada ohtu, et neist protsessidest endist võrsuvad uued kogukondadevahelised pinged.

1.2. Julgeolekuprobleem tuleb lahendada kahel eesmärgil: et kaitsta Iraagi ühiskonda terrorirünnakute jätkumise eest ja saada üle julgeolekustruktuuride killustatusest. Iraagi sõjaväe suure osa kokkuvarisemine 2014 aastal Daeshi kiire laienemise tõttu sundis Iraagi poliitilisi ja usujuhte kutsuma kodanikke ühinema rahva mobilisatsiooniüksuste lipu all uute või olemasolevate relvastatud rühmitustega. See oli pakiline ja hädaolukorrast tulenev vahend, millega toetati Iraagi julgeolekujõudusid Daeshi laienemise peatamisel ja kaotatud alade tagasivõitmisel. Iraagil on väga hea väljaõppega, ent väike riiklik sõjaväetuumik, mille struktuurset toetamist tuleb jätkata. Iraagi valitsusväed, sealhulgas Kurdistani piirkonna pešmerga võitlejad, on saanud märkimisväärset rahvusvahelist toetust, sealhulgas materiaalset toetust ja vahetult Daeshi vastu peetavaks võitluseks vajalikku väljaõpet. Pärast aastaid kestnud konflikti, mis nõudis Iraagi politseilt militariseeritud reaktsiooni, tuleb politseijõude nüüd siiski reformida, et toetada tsiviilpolitsei vastutustundlikku tegevust. Tsiviilpolitsei peaks järgima õigusriigi põhimõtet ja inimõigusi ning aitama suurendada kogukondadevahelist usaldust. Tõhus ja põhjalik julgeolekusektori reform nii militaar- kui ka tsiviilsfääris on üks pakilisemaid küsimusi, mis tuleb esmajärjekorras lahendada, et tugevdada riigi ainuõigusi ja legitiimsust, võimaldada tulemuslikku kontrolli riigi territooriumi üle ning ohjeldada terrorismi ja kuritegevust. Reformi käigus tuleb võtta kasutusele mehhanismid suure hulga mobiliseeritud sõdurite ühiskonda taasintegreerimiseks. Selleks et piirata tulevikus uute vägivallatsüklite tekke ohtu, on samuti väga tähtis tugevdada õigusriigi põhimõtte rakendamist ja parandada inimõiguste standardeid.

1.3. Poliitiline probleem. Daeshi esialgne edu kajastas teataval määral Iraagi poliitilist killustatust, mis tulenes eelnevast kriisist, ning tugevdas seda veelgi. Seetõttu on praegu olulisem kui kunagi varem säilitada ja tugevdada riigi ühtsust, julgeolekut ja arengut: Iraagi poliitikakujundajate jõupingutuste keskmes peaksid olema ühtaegu poliitilised reformid ja rahvuslik leppimine. Valitsus koostas juba 2014. aasta septembris ulatusliku reformikava kõige pakilisemate vajaduste rahuldamiseks ja seda kava tuleks nüüd riigi kõikidel tasanditel rakendama hakata. Kava alustalad on korruptsioonivastane võitlus ja rahvusliku rikkuse õiglane jaotamine, õigusriigi põhimõtte kinnistamine ja inimõiguste täielik järgimine, samuti jõupingutused rahvusliku leppimise ja kodanike poliitilise kaasatuse saavutamiseks. Paraku on kava rakendamist seni takistanud mitte ainult vajadus keskenduda võitlusele Daeshi vastu, vaid ka riigisisesed poliitilised erimeelsused ning visalt püsiv korruptsioon ja onupojapoliitika. Iraagi valitsusel on väga oluline taastada juba võetud meetmetele tuginedes inimeste usaldus poliitilise süsteemi vastu, vähendada poliitilist killustatust ja tugevdada riigi ühtsust. Selleks et hoida ära Daeshi võimuletulekut soodustanud tingimuste taasteket, tuleb pelgalt tagasipöördumispoliitika asemel rakendada laiahaardelist riiklikku elanikkonna sotsiaalse, poliitilise ja majandusliku taasintegreerimise poliitikat, eriti konfliktist mõjutatud piirkondades. Tungivalt tuleb parandada ka Iraagi arvukate rahvusvähemuste olukorda, et säilitada ühiskonna mitmekesisus, ühtsus ja stabiilsus. Lisaks tuleb püüda vähendada vaesust ja sotsiaalset tõrjutust aladel, mida konflikt ei ole vahetult mõjutanud, näiteks riigi lõunaosas. Riigi stabiilsuse seisukohast on väga oluline, et edasiminek ja areng toimuksid tasakaalustatult kogu selle territooriumil. Riigi pikaajalist stabiilsust aitaks tagada põhjalikult läbi räägitud poliitiliste lahenduste leidmine nii pikka aega kestnud kui ka uuematele erimeelsustele. Üks pakilisemaid ülesandeid on aidata luua föderaalvalitsuse ja Kurdistani piirkonna valitsuse vahel hästitoimivad ja stabiilsed suhted. Selleks tuleks algatada konstruktiivne dialoog nii poliitika, julgeoleku kui ka majanduse valdkonna kõikides olulistes küsimustes. Sellise dialoogi keskmes peaks olema põhimõte, et osapooled väldivad ühepoolset tegutsemist ja teevad jõupingutusi Iraagi põhiseaduse täielikuks rakendamiseks.

1.4. Majanduslik ja rahaline probleem. Poliitilisi reforme ja leppimist tuleb toetada sidusa majandus- ja sotsiaalarengu poliitikaga, mis toob kasu kõigile iraaklastele ning mis põhineb õiglasel rikkuse jaotamise ja põlvkondade võrdse kohtlemise mudelil. Iraak ei ole seni suutnud oma naftast saadava tuluga riigile tervikuna kasu tuua, sest süsteemselt on taotletud omakasu, riigile kuuluvad ettevõtted ei ole tegutsenud tõhusalt, ülepaisutatud avalik sektor on keskendunud tarbimisele lühiajalises perspektiivis ning riigis vohab korruptsioon. Selle tulemusel seisab Iraak pidevalt silmitsi makromajanduslike nõrkustega, mis tuleb kiiresti kõrvaldada, sest usaldusväärne eelarve- ja rahapoliitiline raamistik on riigi stabiilsuse tagamisel otsustav tegur. Iraaki liigitatakse kõrgemate keskmiste tuludega riigiks, aga see liigitus põhineb sisemajanduse koguprodukti (SKP) suurusel elaniku kohta. Aastal 2013 oli see 7 021 USA dollarit (USD), ent langes 2016. aastaks 4 533 dollarile ning ei kajasta ilmselget fakti, et neljandik riigi rahvastikust elab praegu allpool vaesuspiiri. Viimasel kolmel aastal on riigi majandust ja sissetulekuid toetanud suurenenud naftatootmine, mis jõudis 2017. aastal keskmiselt ligikaudu 4,5 miljoni barrelini päevas. Paraku tekitas muudes majandussektorites loidust naftahinna languse ja relvastatud konflikti kombineeritud mõju, mis põhjustas riigi rahanduses 2016. aastal hiiglasliku puudujäägi suurusjärgus 14 % SKPst. Samal ajal sõlmis valitsus 2016. aasta juulis Rahvusvahelise Valuutafondiga (IMF) lepingu 5,3 miljardi USA dollari suuruse tugilaenu saamiseks. Sellest summast on seni välja makstud 2,1 miljardit dollarit. G7, sealhulgas EL, on sellise fiskaal- ja majandusreformide kava rakendamisest sõltuva laenu andmist toetanud. 2017. aasta lõpu seisuga on aga IMFi tugilaenu andmise jätkamine ohus, sest Iraagi valitsuse eelarvepoliitika ei kajasta kokkulepitud reformikava piisavalt. Kava rakendamise nurjumine kahjustaks Iraagi suutlikkust täita oma finantskohustusi ja muudaks G7 antud märkimisväärse toetuse ebatõhusaks.

Üldkokkuvõttes oli Iraagi majandus 2017. aastal languses ning 2018. aastaks prognoositakse sõltuvalt julgeolekuolukorrast ja naftaturu tingimustest vaid õige pisut positiivsemat väljavaadet. Iraak leppis Naftat Eksportivate Riikide Organisatsiooniga (OPEC) kokku kärpida oma naftatootmist 2017. aastal 6 %. See on piiranud SKP kasvu ja avaliku sektori tulusid. Kuna OPECiga sõlmitud kokkulepet on pikendatud, ei ole 2018. aastal oodata avaliku sektori naftatulu märkimisväärset suurenemist ning seetõttu tuleb tugilaenu saamise tingimuste täitmiseks ja valitsusele vajalike vahendite säilitamiseks rakendada rangeid kokkuhoiumeetmeid. Iraak suudab seega hädavajaliku makromajandusliku stabiilsuse saavutada ja oma finantskohustused täita ainult siis, kui ta kiirendab juhtimis- ja fiskaalreforme, mis oleks tulnud ellu viia juba enne julgeolekukriisi. Peamised majandus- ja finantsvajadused on seotud ülesannetega humanitaar-, stabiliseerimise ja riigi ülesehitamise valdkonnas. Daeshi võimu kukutamise järgse ülesehitusprotsessi maksumus on Iraagi valitsuse praegusel hinnangul 150 miljardit USA dollarit. Sellega seotud sotsiaalkulud, näiteks miljonite riigisiseste põgenike, puuetega ja traumeeritud inimeste, veteranide ja katkenud haridusteega noorte taasintegreerimiseks, on üüratud. Lisaks seisab riigil ees raske ülesanne luua töökohti kiiresti kasvava noore elanikkonna jaoks. Madalad naftahinnad annavad võimaluse majandust mitmekesistada, aga selline struktuurne ümberkorraldus kestab aastaid ja praegu on kasvav noor elanikkond tarvis kiiresti tööturule integreerida. Avalik sektor ei saa enam tagada noorte tööhõivet, nagu ta tegi seda kõrge naftahinna aegadel. See tähendab, et nüüd on oluline arendada tugevalt erasektorit ja meelitada ligi välismaiseid otseinvesteeringuid, mis võivad majanduskasvule ja töökohtade loomisele kõvasti kaasa aidata.

1.5. Rändeprobleem. Iraak on nii pagulasi vastuvõttev riik kui ka märkimisväärselt suurte rändevoogude lähteriik. Lisaks kolmele miljonile riigisisesele põgenikule pakub riik peavarju 250 000 Süüria pagulasele. Suur riigisiseste põgenike arv, vabastatud aladele tagasipöördumise keerulised tingimused ning ebastabiilne poliitiline ja majanduslik olukord suurendavad nii Iraagi sees liikuvate kui ka Euroopa suunas kulgevate rändevoogude ohtu. Ajavahemikus 2014–2016 saabus ELi ebaseaduslikult üle 135 000 iraaklase. 2016. aastal esitasid Iraagi kodanikud ELis 125 286 varjupaigataotlust. Alates ELi-Türgi avalduse rakendumisest on ebaseaduslike ELi saabumiste arv vähenenud, aga ELi suunduva ebaseadusliku rände oht püsib suur. 2017. aastal (jaanuarist septembrini) saabus ebaseaduslikult ELi peaaegu 7 500 iraaklast. Seni on Iraaki tagasi pöördunud vaid väike osa ELis ebaseaduslikult viibivaid iraaklasi, ent täheldatakse EList Iraaki vabatahtlikult tagasipöörduvate isikute arvu järkjärgulist suurenemist. Heaks kiidetud varjupaigataotluste arv järjest väheneb ning EList koduriiki tagasisaadetavate iraaklaste arv suureneb. Üheks taotluste tagasilükkamise põhjuseks on muu seas Iraagi olukorra paranemine ja Daeshi lüüasaamine.

1.6. Piirkondlik probleem. Iraagi stabiilsuse saavutamise ning poliitiliste ja majandusreformide kava täitmise seisukohast on olulised ka suhted naaberriikidega. Iraak on alati olnud piirkonna usuliste lahkarvamuste tulipunktis ning riigi huvides on, et need lahkarvamused ei teravneks. Daeshi-järgne kord pakub Iraagile uue võimaluse luua kõigi oma naabritega uuesti tasakaalustatud suhted ja taasintegreeruda piirkonna majandusse, tuginedes positiivsetele sammudele, mida valitsus on seni teinud. See võib aidata oluliselt vähendada ja leevendada Iraagi huvivaldkonnas olevaid piirkondlikke pingeid, aga ka pingeid kogu piirkonnas laiemalt, sealhulgas Süüria kriisi kontekstis.