ET Euroopa Liidu Teataja C 24/48

Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee arvamus teemal „Püügipiirkondade arendamine kalavarude haldamiseks ja kalapüügi kontrollimiseks” (omaalgatuslik arvamus)

2012/C 24/09

Raportöör: Brendan BURNS

Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee otsustas 20. jaanuaril 2011 vastavalt oma kodukorra artikli 29 lõikele 2 koostada omaalgatusliku arvamuse järgmises küsimuses:

„Püügipiirkondade arendamine kalavarude haldamiseks ja kalapüügi kontrollimiseks” (omaalgatuslik arvamus).

Asjaomase töö ettevalmistamise eest vastutav põllumajanduse, maaelu arengu ja keskkonna sektsioon võttis arvamuse vastu 6.oktoobril 2011.

Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee võttis täiskogu 475. istungjärgul 26.–27. oktoobril 2011 (27. oktoobri istungil) vastu järgmise arvamuse. Poolt hääletas 147, vastu hääletas 6, erapooletuks jäi 15 liiget.

1. Soovitused

1.1 Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee peab kiiduväärseks kavatsust muuta põhjalikult ühist kalanduspoliitikat ja eelkõige eesmärki luua detsentraliseeritud poliitika, mis sõltub vähem Brüsselis tehtavatest põhjalikest otsustest ning jätab rohkem võimalusi kalavarude haldamise üle otsustamiseks kohalikule ja piirkondlikule tasandile. Ometi on puudu sellise poliitika toimimiseks hädavajalikust üksikasjalikkusest, selgusest ja sanktsioonide korrast, mis tuleb tingimata lisada.

1.2 Ilma korralike kalavarudeta ei saa olla ka jätkusuutlikku kalandust. Seepärast on soovitatav prioriseerida keskkonnaalast jätkusuutlikkust kui majandusliku ja sotsiaalse jätkusuutlikkuse alust ning kaasata see ka algmäärusesse. Selleks tuleb poliitikas juhinduda teaduslikust, ökosüsteemidele tuginevast lähenemisviisist, arvestades ettevaatuspõhimõtet.

1.3 Maksimaalsel jätkusuutlikul saagikusel põhinevate püügikvootide juhtimissüsteemi kavade tõhusaks toimimiseks tuleb hiljemalt 2015. aastaks kehtestada sellised kõrgemad piirmäärad, mis tõepoolest tagavad kõigi reguleerimisega hõlmatud liikide hea seisundi.

1.4 Pakutud turupõhise kaubeldavate kalapüügiõiguste süsteemiga, mille puhul püügilubade väljastamine sõltub varasemast kalandusalasest tegevusest, kaasneb oht, et juba varemgi ülepüüki teinutel lubatakse samamoodi jätkata. Seepärast soovitab komitee liikmesriikidel kohaldada sätet, mille kohaselt kalapüügiõiguse saajad peavad tõendama, et nende tegevus ei kahjusta merekeskkonda ja et nad annavad olulise panuse rannikukogukondade heaolusse. Sel moel kontrollitaks kalavarude varjatud erastamist nii sotsiaal- kui ka keskkonnaaspektist.

1.5 Komitee peab püütud kalade tagasiheite osalist keeldu kiiduväärseks, kuid soovitab, et see tuleks konkreetselt siduda täiendustega selektiivsemates püügitehnikates.

1.6 Toetusi tuleks edasi maksta neile kalalaevastikele, kelle püügitegevus ei ole keskkonnale nii kahjulik (kes kahjustavad vähem kalavarusid ja merepõhja, heidavad vähem kalu tagasi jne), mitte aga püügimahu suurendamiseks.

1.7 ELi kalalaevastikule koduvetes kalastamisel kehtivad normid ja reeglid peaksid olema kohaldatavad ka siis, kui püügitegevus toimub avamerel ja kolmandate riikide vetes – topeltstandardeid ei tohiks lubada.

2. Sissejuhatus

2.1 Käesoleva arvamuse väljatöötamise ajal avaldati komisjoni ettepanekud ühise kalanduspoliitika teistkordse läbivaatamise kohta. Neis pakutakse välja põhjalik reform, et tegeleda praeguse olukorraga, mille märksõnadeks on ülepüük, kalalaevastiku liigne püügivõimsus, suured toetused, vähene majanduslik vastupanuvõime ja Euroopa kalurite püügimahu vähenemine. Arvamuses esitatakse tähelepanekud kalavarude haldamise eesmärgil püügipiirkondade arendamise kohta pakutava reformi kontekstis laiemalt.

3. Taust

3.1 ELi aluslepingute ja praeguse ühise kalanduspoliitika kohaselt on komisjonile antud algatusõigus ja nõukogule ainupädevus mere bioloogiliste ressursside kaitse valdkonnas. Selline ühise kalanduspoliitika ülesannete täitmiseks valitud detsentraliseeritud süsteem ehk täpsemalt nn ülevalt lähtuv lähenemisviis ei ole seni viinud lahendusteni, mis toimiksid ühise kalanduspoliitika rohketes eritingimustes ja geograafilistes piirkondades. Selle raames leitud lahendustega seoses nenditakse sageli, et puudub üks ja kõigile sobiv lahendus.

3.2 Sidusrühmade kaasamise vajadust tunnustati 2002. aastal läbiviidud esimeses reformis, mille tulemusena asutati piirkondlikud nõuandekomisjonid, millel on vaid nõustav ülesanne.

3.3 Lissaboni lepingu vastuvõtmisega tehti väga olulised sisulised muudatused. Nüüd kasutatakse kaasotsustamismenetlust Euroopa Parlamendi ja nõukogu vahel kõigis kalanduse reguleerimise küsimustes, välja arvatud nõukogu ainupädevusse jääva kalastamisvõimaluste kehtestamise küsimuse puhul.

3.4 Igale probleemile lahendust leida püüdes on komisjon ja nõukogu koostanud määrused, mis on liiga keerukad ega suuda pakkuda vastust Euroopa vetes esinevatele raskustele.

3.5 Kalandustööstuse esindajate sõnul on jõutud „peaaegu naeruväärse hulga üksikregulatsioonideni” püügivahendite tehniliste kirjelduste, lubatud väljapüügi liigilise koosseisu, tehniliste ettekirjutuste jne kohta, mis on esitatud 900 õigusaktis. Selline üksikasjalikkus aeglustab uuendustegevust, sest pidurdab toimivate lahenduste leidmist. Samuti on see õõnestanud usaldust kalandustööstuse ning ühist kalanduspoliitikat kontrollima määratud poliitiliste mehhanismide ja komiteede vahel. Seepärast püütaksegi paratamatult reeglitest pigem kõrvale hiilida kui neid järgida.

3.6 Praeguses ühises kalanduspoliitikas ei soosita sektori uuendustegevust ega uute võimaluste järeleproovimist, kuid kalurid ise on teinud mõned head algatused. Šotimaal tegeletakse järjepidevalt uuendustega, näiteks tursa kaitse Põhjameres. Märkimisväärne arv kalapüügilaevu on utiliseeritud, ja seda käsikäes püügipiirkondade sulgemisega reaalajas; merel viibitavaid piiratud arvu päevi planeeritakse arukalt; arendatakse täiendavalt selektiivsemaid püügivahendeid ja katsetatakse videovalvet. See on aidanud vähendada tagasiheite hulka, suurendada konkurentsivõimet ja parandada kalavarude säilitamist. Püügivahendite muutmisel ja täiustamisel on abi olnud ka paljudest teistest meetmetest, näiteks Hollandi kalatööstuses laialt kasutusele võetud piimtraalist ning kalapüügilaevade utiliseerimisest.

3.7 Kõigi nende algatuste lähtepunktiks oli kalandustööstuse tõdemus teatud probleemide (nt tagasiheite hulga) olemasolu kohta ja selle kohta, et esmajoones just tööstus peab aitama neile lahendust leida. Leidub ka muid piirkondlike lahenduste näiteid, mis tõendavad, et piirkondlikud meetmed annavad paremaid tulemusi kui Brüsselis tehtavad üldised korraldused.

3.8 Neid kõiki ühendab aga oluline piirang – praeguse ühise kalanduspoliitika kohaselt ei toimu vastutuse delegeerimist. Uuendustegevus, uute võimaluste järeleproovimine ja arendamine suudab reguleerimist mõjutada üksnes siis, kui komisjon soostub ideest kinni haarama.

3.9 Komisjoni kalduvust ajada reeglites rangelt näpuga järge võib seletada ehk suure sooviga püüda oma kohustusi edukalt täita. Eriti võis seda näha enne Lissaboni lepingu jõustumist, kuid kahjuks süvendab praegune regulatsioon seda veelgi. Mida tsentraliseeritumaks, keerukamaks ja sobimatumaks õigusloome muutub, seda rohkem väheneb sidusrühmade usaldus ja seega järgitakse üha vähem ka kehtestatud reegleid. See omakorda on õigustuseks rangemale kontrollile – ja nii jõutaksegi suletud ringi.

4. Üldmärkused

Kõiki eelmises osas (Taust) toodud põhjuseid arvestades on ilmselgelt õigustatud piirkondlike asutuste rajamine ELi poliitika elluviimiseks. Sellega seoses tekib aga mitmeid küsimusi.

4.1 Volituste delegeerimine

4.1.1 Et piirkondlike asutuste tegevus oleks tõeliselt tulemuslik, peavad neil olema strateegilised, teaduslikel andmetel põhinevad eesmärgid, mis on kindlaks määratud Brüsselis. Lisaks peaks Brüssel

— vastutama piirkondade ja kalapüügipiirkondade võrdse kohtlemise tagamise eest;

— kontrollima kalandustööstust, tagamaks ELi kvootidest ja sihtmääradest kinnipidamine ning eesmärkide järgimine.

4.1.2 Kuna iga kalapüügipiirkonna tingimused on geograafiliselt ja ka muudest asjaoludest tingitult väga erinevad, tuleb liikmesriikidele anda kohased vahendid. Seeläbi tagatakse, et reeglite ja õigusaktide koostamisse nii ELi kui ka piirkonna tasandil on igakülgselt kaasatud ka kalandussektor ning eksperdid, kes teavad ja mõistavad, milline lahendus ühes või teises piirkonnas toimib ja milline mitte.

4.2 Püügipiirkonnad ja piirkondlikud omavalitsused

4.2.1 Kuna need muudatused hõlmaksid väga paljusid valdkondi, ei ole käesolevas arvamuses võimalik pakkuda konkreetseid eesmärke. Võib vaid soovitada, et kõik püügipiirkonnad tuleks luua liikmesriike ja sidusrühmi kaasavate esindusorganite kaudu, eelkõige niisuguste organite kaudu, kes esindavad üksnes piirkondlikke huvisid, kuid kellel puudub üleeuroopaline pädevus.

4.3 Tagasiheide

4.3.1 See on muutunud aktuaalseks teemaks, eriti seoses kalapüügi käigus toimuva tagasiheitega. Merendus- ja kalandusvolinik Maria Damanaki pakkus sellele küsimusele osaks saanud meediakajastuse järel lahenduseks kehtestada ühise kalanduspoliitika läbivaatamisel osaline kalade tagasiheite keeld.

4.3.2 Kalade tagasiheite probleemi asjatundmatu käsitlemine võib viia kalandusega tegelevate kogukondade ja kalanduse jaoks kohutavate tagajärgedeni.

4.3.3 Rohke tagasiheite peapõhjus peitub kehtivates õigusaktides, mis reguleerivad mitme liigiga püügipiirkondi, kus paratamatult satub väljapüüki korraga eri liike. Selline kord, et igale liigile määratakse lubatud väljapüügi maht, millele täiendavalt kohaldatakse püügi liigilise koosseisu reegleid, millega reguleeritakse eri liikide väljapüügiks lubatud osakaalu, tekitab jäiga reegliteraamistiku, mis ei arvesta teatud kalaliikide rohkust või osakaalu ühes või teises ökosüsteemis.

4.3.4 Muudetud ühise kalanduspoliitika üks peaeesmärke peaks olema paremate kalandustavade juurutamise toetamine, nagu on täpsemalt esile toodud käesoleva arvamuse 3. osas, et tagasi heidetaks võimalikult vähe kalu.

Brüssel, 27. oktoober 2011 Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee president Staffan NILSSON