1.Sissejuhatus

Määruse (EL) nr 1379/2013 (kalapüügi- ja vesiviljelustoodete turu ühise korralduse kohta) artiklis 36 on sätestatud, et komisjon esitab Euroopa Parlamendile ja nõukogule teostatavusaruande kalapüügi- ja vesiviljelustoodete ökomärgise süsteemi loomise võimaluste kohta.

Käesoleva aruande ettevalmistamiseks telliti uuring, et analüüsida olemasolevaid ökomärgiseid ja muid keskkonnateabe edastamise võimalusi. Seda analüüsi täiendati hiljem avaliku arutelu ning sidusrühmade vahetute küsitlustega.

Aruandes kirjeldatakse konteksti, milles kalandus- ja vesiviljelussektori ökomärgised on välja kujunenud. Tutvustatakse asjaomaseid ELi ja rahvusvahelise tasandi avaliku ja erasektori algatusi vabatahtlike keskkonnaalaste väidete esitamise kohta. Kirjeldatakse ökomärgistatud toodete turu olukorda ning peamisi ökomärgistega seonduvaid probleeme. Kõige lõpuks esitatakse aruandes võimalikke meetmeid seoses kalandus- ja vesiviljelustoodete ökomärgise süsteemiga ning hinnatakse nende teostatavust.

2.Taust

Ühise kalanduspoliitika eesmärk on tagada, et kalapüük ja vesiviljelus aitaksid kaasa pikaajalisele majanduse, keskkonna ja sotsiaalsele jätkusuutlikkusele

Ökomärgis on tarbijale vabatahtliku teabe esitamise viis. Kalandus- ja vesiviljelussektor ei ole ainus valdkond, kus ökomärgiseid välja töötatakse. Viimase kahekümne aasta jooksul on mitmes valdkonnas välja töötatud avaliku ja erasektori ökomärgiste süsteeme. Metsanduse ja üldise põllumajanduse ökomärgiste süsteemid on ülesehituse ja nõuete poolest erinevad võrreldes kalandus- ja vesiviljelussektori süsteemidega ning ei ole standardite poolest võrreldavad. Turul esindatud peamised kalandus- ja vesiviljelustoodete ökomärgised on sarnased näiteks metsanduses kasutatavate eraalgatuslike märgistega, kuigi nende logo võib olla vähem tuntud.

Valitsuste poolne ökomärgiste süsteemide tunnustamine nendes valdkondades ei erine praegusest olukorrast kalandus- ja vesiviljelussektoris, st et nende suhtes ei kohaldata ühtegi konkreetset ELi õigusakti, kui mahepõllumajanduslik sertifitseerimine välja arvata. Tarbijale antava vabatahtliku teabe suhtes kohaldatakse üldist põhimõtet, mille tingimuseks on, et väited peavad olema selged ja kontrollitavad.

ÜRO Toidu- ja Põllumajandusorganisatsiooni (FAO) määratluse kohaselt annab ökomärgis õiguse märkida tootele logo või kinnitus, mis tõendab, et see on toodetud kooskõlas loodushoiu ja jätkusuutlikkuse standarditega. Sertifitseerimist teostab kolmas isik, millega tagatakse, et tootmisprotsess vastab määratletud nõuetele. Tagamaks, et turule lastud ökomärgistatud tooted on pärit sertifitseeritud allikatest, tuleb kohaldada meetmeid, millega tagada nii toodete kui ka nende sertifitseerimise jälgitavus.

Kalandussektoris alustati ökomärgiste andmist 1990. aastatel. Kuigi mahevesiviljelus on ELis reguleeritud alates 2010. aastast, võeti jätkusuutliku vesiviljeluse sertifikaadid kasutusele 2000. aastate alguses ja nende arv kasvab kiiresti. Ökomärgiste kasutamine neis kahes sektoris on erinev ja neis käsitletakse erinevaid jätkusuutlikkuse aspekte. Kui kalandussektoris pööratakse tähelepanu peamiselt kalavarude kaitsele, siis vesiviljelussektoris on peamine rõhk pööratud tootmise poolt tekitatud võimalikule kahjulikule välismõjule, nagu looduslike ökosüsteemide häirimine või veereostus.

Kalandus- ja vesiviljelustoodete ökomärgiste eripäraks on see, et enamik neist on eraalgatuslikud ja rahvusvahelised, ning riiklikud ökomärgised, mis vastavad Rahvusvahelise Standardiorganisatsiooni (ISO) standardis ISO 14024 tüüp I (keskkonnamärgiste ja keskkonnaalaste avalduste kohta) keskkonnamärgiste kohta kehtestatud nõuetele, praktiliselt puuduvad. 2014. aastal alustas ISO ka säästva merekalapüügi toodete sertifitseerimise miinimumnõuete standardi väljatöötamist, mis loodetakse avaldada 2017.–2018. aastal.

Viimasel ajal on hakatud ökomärgistele lisama jätkusuutlikkuse mõiste terviklikumat määratlust, mis hõlmab ka majanduslikke ja sotsiaalseid aspekte.

Ökomärgiseid kasutatakse kontekstis, kus tarbijad saavad kalandus- ja vesiviljelustoodete jätkusuutlikkuse kohta hulgaliselt sõnumeid, mille seas on tarbijasuuniseid, vabaühenduste kampaaniaid ja vabatahtlikke käitumisjuhendeid. Jätkusuutlikkust käsitleva teabe suur hulk on tekitanud vastuolusid ja segadust. See probleem paistab silma ka muudel turgudel. Seistes silmitsi mitmesuguste märgiste ja keskkonnaalaste väidete üleküllusega, on ELi tarbijal sageli raske eristada tooteid ja usaldada kättesaadavat teavet. Lisaks sellele ei pruugi toodetel olevad keskkonnaalased väited alati vastata õiguslikele nõuetele usaldusväärsuse, täpsuse ja selguse osas.

3.ELi ja rahvusvahelise tasandi meetmed seoses vabatahtlike väidetega

Viimase aastakümne jooksul on Euroopa Liit teinud mitmeid algatusi, et toetada vabatahtlike väidete selgust ja usaldusväärsust, luua vahendeid, mis võimaldavad tarbijatel teha teadlikke valikuid, ja tagada tarbijakaitse kõrge taseme, edendades samal ajal tarbijate huve vastavalt ELi toimimise lepingu artiklile 169.

ELi õigusesse on vastu võetud sätteid, milles käsitletakse nii väidete sisu kui ka nende sertifitseerimist kolmandate isikute poolt. On läbi vaadatud kalandus- ja vesiviljelustoodetele lisatud tarbijateavet käsitlevad eeskirjad ning nende eeskirjade kohaselt on lubatud vabatahtlikult esitada keskkonnateavet, tingimusel et see on selge, üheselt mõistetav ja kontrollitav. Samuti on sertifitseerimise valdkonnas kehtestatud akrediteerimisnõuded. Need nõuded sisaldavad tingimust, et üks riiklik akrediteerimisasutus peab tagama riikliku kontrolli akrediteerimisasutuste üle.

Välja on töötatud ka muid algatusi suuniste andmiseks vabatahtlike väidete kohta. 2009. aastal esitati ELi lähenemisviis, milles käsitleti jätkusuutlikkuse tagamise süsteeme ja ausa kaubanduse sertifikaate. Kõnealuste süsteemide puhul tõsteti koos teabe läbipaistvuse ja nõuetekohasuse rõhutamisega esile ka vabatahtliku ja valitsusvälise laadi säilitamist. Seda mitteseadusandlikku lähenemisviisi toetati teatisega põllumajandustoodete kvaliteedipoliitika kohta. Lisaks võetakse keskkonnaalaste väidete kohta peetava ja mitmeid sidusrühmi hõlmava dialoogi tulemusi arvesse komisjoni juhenddokumendis, mille eesmärk on toetada ebaausate kaubandustavade direktiivi rakendamist selles valdkonnas. Paralleelselt edendatakse meetodite kehtestamist olelusringi keskkonnatoime mõõtmiseks ning on vastu võetud parimate tavade suunised põllumajandustoodete ja toiduainete vabatahtlike sertifitseerimissüsteemide jaoks. Samuti jätkub ettevõtja sotsiaalset vastutust käsitlev dialoog Euroopa Komisjoni, liikmesriikide, ettevõtjate ja muude sidusrühmade vahel.

Lisaks algatab komisjon Euroopa Parlamendi palvel 2016. aastal katseprojekti kalandus- ja vesiviljelustoodete puhul esitatud vabatahtlike väidete hindamiseks. Projektis uuritakse, mil määral selliseid väiteid kalandus- ja vesiviljelustoodete puhul kasutatakse ja mil määral need vastavad asjaomastele nõuetele.

Hiljuti vastu võetud ELi ringmajanduse tegevuskavas rõhutati taas, kui oluline on võimaldada tarbijatel teha teadlikke valikuid. Vabatahtlik ELi ökomärgis vaadatakse kõnealuse algatuse raames läbi.