[pic] | EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON |

Brüssel 18.7.2007

KOM(2007) 418 lõplik

KOMISJONI ARUANNE EUROOPA PARLAMENDILE JA NÕUKOGULE

TOIDU LISAAINETE ÜMBERHINDAMISE EDENEMISE KOHTA {SEC(2007)998}

KOMISJONI ARUANNE EUROOPA PARLAMENDILE JA NÕUKOGULE

TOIDU LISAAINETE ÜMBERHINDAMISE EDENEMISE KOHTA

KOMMENTEERITUD KOKKUVÕTE

Enne kui toidu lisaaineid lubatakse Euroopa Ühenduses kasutada, tuleb hinnata nende ohutust. Samuti tuleb neile anda uus hinnang juhul, kui seda tingib kasutamistingimuste muutumine ja uus teadusinfo. Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivide 2003/114/EÜ ja 2003/115/EÜ kohaselt peab komisjon esitama Euroopa Parlamendile ja nõukogule aruande toidu lisaainete ümberhindamise edenemise kohta.

Käesolevas aruandes võetakse kokku hiljutine lisaainete ümberhindamine, mille viisid läbi toidu teaduskomitee ja Euroopa Toiduohutusamet, ning kirjeldatakse meetmeid, mida Euroopa Komisjon kõnealuste teaduslike arvamuste põhjal võttis.

Mõne lisaaine suhtes anti hinnang siis, kui toidu teaduskomitee 1970. aastatel asutati. Sellepärast arvas komisjon, et on õige aeg taotleda Euroopa Toiduohutusametilt kõikide praegu lubatud toidu lisaainete suhtes antud hinnangute kontrolli. Käesolevas aruandes kirjeldatakse ka Euroopa Toiduohutusameti kontrolli aluspõhimõtteid ja prioriteete.

1. SISSEJUHATUS

Toiduainetes lisaainete kasutamise lubamine on Euroopa Ühenduses ühtlustatud. Raamdirektiivis 89/107/EMÜ[1] on sätestatud toidu lisaainete kasutamise ja lubamise üldpõhimõtted, ning kolmes eridirektiivis, mis käsitlevad magusaineid (direktiiv 94/35/EÜ[2]), värvaineid (direktiiv 94/36/EÜ[3]) ning muid lisaaineid, mis ei ole värv- ega magusained (direktiiv 95/2/EÜ[4]), on sätestatud eeskirjad selle kohta, milliseid lisaaineid võib millistes toiduainetes kasutada, ja nende kasutamise tingimused. Seda õiguslikku raamistikku täiendavad kolm komisjoni direktiivi (direktiivid 95/31/EÜ[5], 95/45/EÜ[6] ja 96/77/EÜ[7]), milles on sätestatud lubatud toidu lisaainete spetsifikaadid (puhtuse erikriteeriumid).

Loa andmine põhineb kolmel kriteeriumil:

( toidu lisaaine ei ohusta tarbija tervist,

( selle kasutamiseks on olemas tehnoloogiline vajadus, ja

( tarbijat ei eksitata toidu lisaaine kasutamisega.

Vastavalt raamdirektiivile 89/107/EMÜ tuleb enne sätete vastuvõtmist, mis võivad rahva tervisele tõenäoliselt mõju avaldada, näiteks lisaainete ja nende kasutustingimuste loetelusid koostades, nõu pidada toidu teaduskomiteega, mis on nüüdseks asendatud Euroopa Toiduohutusametiga. Sellest tulenevalt on toidu teaduskomitee või Euroopa Toiduohutusamet hinnanud enne toidu lisaainete lubamist nende ohutust.

Direktiivis 89/107/EMÜ nõutakse samuti, et toidu lisaaineid tuleb pidevalt jälgida ja vajaduse korral seoses muutuvate kasutustingimuste ja uue teadusinfoga uuesti hinnata.

Seetõttu on mõnesid toidu lisaaineid viimastel aastatel uuesti hinnatud, kui on taotletud uusi teadusandmeid või need andmed on muul viisil kättesaadavaks saanud.

Sellel, et komisjon on pidanud asjakohaseks alustada toidu lisaainete süstemaatilist ümberhindamist, on mitu põhjust.

1) hiljuti võttis komisjon vastu ettepaneku uue toidu lisaaineid käsitleva määruse kohta,[8] nagu toiduohutuse valges raamatus ka teada anti. Seoses sellega on komisjon teinud ettepaneku oma kavatsus ametlikult vormistada ning seada sisse nõue kõiki lubatud toidu lisaaineid süstemaatiliselt uuesti hinnata;

2) komisjoni aruandest toidu kaudu toidu lisaainete omastamise kohta Euroopa Liidus,[9] mis avaldati 2001. aastal, nähtus, et mõningate toidu lisaainete omastamine võib ületada aktsepteeritava päevadoosi;

3) seoses direktiivi 95/2/EÜ ja magusaineid käsitleva direktiivi 94/35/EÜ muutmisega (direktiivid 2003/114/EÜ[10] ja 2003/115/EÜ[11]) peab komisjon esitama Euroopa Parlamendile ja nõukogule aruande toidu lisaainete ümberhindamise seisu kohta , pöörates eelkõige tähelepanu nendele lisaainetele, mille puhul 2001. aasta aruande kohaselt võidakse ületada aktsepteeritav päevadoos;

4) Põhjamaade Ministrite Nõukogu esitas komisjonile aruande „Toidu lisaained Euroopas aastal 2000”.[12] Selles on esitatud hea alus toidu lisaainete prioriseerimiseks nende ümberhindamise eesmärgil. Seal uuritakse, kas toidu teaduskomitee antud ohutushinnangud toidu lisaainete suhtes on jätkuvalt kehtivad ja piisavad, arvestades tänapäeva ohutushinnangute standardeid. Lisaks käsitletakse seal küsimust, kas alates toidu teaduskomitee viimatise hinnangu andmisest mingi aine suhtes on avaldatud olulisi uusi toksikoloogilisi uuringuid.

Sellest tulenevalt on komisjon palunud Euroopa Toiduohutusametil uuesti hinnata kõiki Euroopa Ühenduses praegu lubatavaid toidu lisaaineid.

Käesolev aruanne on koostatud vastusena direktiivides 2003/114/EÜ ja 2003/115/EÜ sätestatud nõuetele. Euroopa Komisjonil on kohustus esitada Euroopa Parlamendile ja nõukogule aruanne, mis sisaldab ülevaadet lisaainete ümberhindamisel tehtud edusammude kohta ja seab ajutise ajakava tulevaste ümberhindamiste jaoks.

Käesolevas aruandes kirjeldatakse ohutushindamist, mis tehakse toidu lisaainete suhtes enne nende lubamist, ning loetletakse näiteid lubatud toidu lisaainete hiljutisest ümberhindamisest. Samuti antakse selles ülevaade selle kohta, kuidas on korraldatud toiduvärvide jätkuv ümberhindamine, ning kirjeldatakse muid käimasolevaid ümberhindamisi. Täpsemad üksikasjad hiljutiste ümberhindamiste kohta on esitatud lisatud komisjoni talituste töödokumendis.

2. OHUTUSE HINDAMINE

Enne toidu lisaainete lubamist hindavad nende ohutust komisjoni nõustavad sõltumatud teadusorganid. Kuni 2003. aasta maikuuni täitis seda ülesannet 1974. aastal asutatud toidu teaduskomitee. Toidu teaduskomitee ülesanne oli anda komisjonile nõu kõikides küsimustes, mis on seotud inimeste tervise ja ohutuse kaitse probleemidega, mis tulenevad või võivad tuleneda toidu tarbimisest, eriti toitumise, hügieeni ja toksikoloogiaga seotud küsimustes.

Seega on toidu lisaainete ohutust Euroopa Ühenduses hinnatud pikka aega, ehkki toidu lisaainete lubamist ja kasutamist käsitlevad õigusaktid ühtlustati täielikult ja said valmis alles 1995. aastaks.

Alates maist 2003 on toidu teaduskomitee asendatud Euroopa Toiduohutusametiga, mis asutati 28. jaanuari 2002. aasta raammäärusega (EÜ) nr 178/2002.[13]

Nagu toidu teaduskomitee, nii annab ka Euroopa Toiduohutusamet sõltumatut teadusnõu kõikides toidu- ja söödaohutusega seotud küsimustes. Euroopa Toiduohutusameti riskianalüüsid annavad riskijuhtijatele kindla teadusliku aluse poliitikast tulenevate seadusandlike või reguleerivate meetmete kindlaksmääramiseks, mida on vaja selleks, et tagada tarbijakaitse kõrge tase toiduohutuse vallas.

Lisaks sellele, et tehakse kindlaks tehnoloogiline vajadus pakutava toidu lisaaine järele ja selle väärtus tarbijale, on vaja hinnata selle lisandi toidus sisaldumise mõju tarbija tervisele.

Tavaliselt teeb Euroopa Toiduohutusametis toidu lisaainete riskianalüüse ja avaldab arvamusi toidu lisaainete ohutuse kohta toidu lisaainete, lõhna- ja maitseainete, töötlemise abiainete ja toiduga kokkupuutuvate materjalide komisjon.

Teave, mis tuleks esitada toidu lisaaine ohutuse hindamiseks, on ette nähtud toidu teaduskomitee koostatud suunisdokumendis[14] (mis võeti vastu juulis 2001). Toidu lisaainete, lõhna- ja maitseainete, töötlemise abiainete ja toiduga kokku puutuvate materjalide komisjon kiitis selle suunisdokumendi heaks oma teisel koosolekul 9. juulil 2003. Toidu teaduskomitee avaldas toidu lisaainete ohutushindamise suunised[15] esmakordselt 1980. aastal. Sellest ajast alates on toidu lisaainete ohutushindamise põhimõtete kohta avaldatud mitmeid muidki suunisdokumente – sealhulgas on neid avaldanud FAO/WHO ühine lisaainete ekspertkomisjon (JECFA)[16] – ning praeguseks on nende üldpõhimõtete suhtes saavutatud märkimisväärne rahvusvahelisele konsensus.

Vastavalt toidu teaduskomitee suunistele on toksikoloogilise kontrolli eesmärk kindlaks teha, kas vastav aine kasutatuna ettenähtud viisil ja kogustes kujutab endast arvestatavat ohtu tarbijate tervisele. Selline kontroll peaks andma teavet, mis on asjakohane mitte ainult keskmise tarbija, vaid ka elanikkonna nende rühmade puhul (nt lapsed, rasedad, diabeetikud vms), kelle toidutarbimisharjumused, psühholoogiline seisund või terviseseisund võivad muuta nad sotsiaalselt kaitsetuks. Suunistega on ette nähtud üldraamistik, mis hõlmab põhi- ja muid katseid. Põhikatsete hulka kuuluvad katsed seoses ainevahetuse ja toksikokineetika, subkroonilise mürgisusega, genotoksilisusega, kroonilise mürgisusega ja kantserogeensusega, samuti katsed reproduktsiooni ja arengutoksilisuse suhtes. Muud katsed hõlmavaid uuringuid allergeensuse, toidutalumatuse ja neurotoksilisuse suhtes ning in vitro uuringuid in vivo uuringute alternatiivina.

Nagu suunistes märgitud, sõltuvad nõutavad uuringud lisaaine keemilisest laadist, selle kavatsetavast kasutamisviisist ja toidus kasutamise tasemest, samuti sellest, kas tegu on uue lisaainega või olemasoleva lisaaine uuesti hindamisega. Lisaks laboratoorsetele katsetele võib olla võimalik kasutada inimandmeid, mis on saadud meditsiinikasutusest, epidemioloogilistest uuringutest või uuringutest lisaainega kriitiliselt kokkupuutuvate rühmade kohta. Uute toidu lisaainete puhul tunnustatakse siiski seda, et ohutushindamisel tuginetakse üldiselt katseandmetele, mis on suurel määral saadud uuringutest laboriloomadega. Kui aine bioloogiline toime on rea katsetega laboriloomade peal kvalitatiivselt ja kvantitatiivselt kindlaks määratud, võivad toksikoloogid hoolika ekstrapoleerimise teel hinnata selle tõenäolist mõju inimesele.

3. PRIORITEETIDE SEADMINE

3.1. Värvained

Sünteetilised värvained olid esimesena hinnatud toidu lisaainete hulgas; sellepärast on paljud hinnangud pärit 1970. ja 1980. aastatest. Mõne sellise värvaine suhtes on kättesaadavad uued uuringuandmed ning need uuringud tuleks hindamisse lisada.

Põhjamaade Nõukogu aruandes (Toidu lisaained Euroopas aastal 2000) tehakse sama järeldus, andes prioriteedi mõningatele looduslikele värvainetele. Aruandes järeldatakse, et neid on katsetatud ainult väga piiratud ulatuses ning hinnangud põhinesid rohkem oletustel. Näiteks peeti mitmeid aktsepteeritavaks nii kaua, kui need on pärit toidust ja nende kui värvaine tarbimine ei erine oluliselt sellest, mida võiks eeldada sellise toidu tarbimisest. Et nende värvide spetsifikaadid võimaldavad ka muid allikaid ning toiduainetootjate hulgas on suundumus asendada sünteetilised värvained looduslikega, ei ole siiski kindel, et neid tingimusi endiselt täidetakse. Seega on vaja uut ohutushindamist. Aruandes peetakse sünteetiliste värvainete uuesti hindamist vähe või keskmiselt prioriteetseks.

Sellepärast soovitati Põhjamaade Nõukogu aruandes pidada enamikku looduslikke värvaineid uuesti hindamisel prioriteetsemaks kui sünteetilisi.

3.2. Mitmesugused toidu lisaained

Nitritite ja nitraatide ümberhindamine seati prioriteediks pärast Euroopa Ühenduste Kohtu otsust kohtuasjas C-3/00: Taani vs komisjon.[17] Lisaks sellele on direktiivis 2003/114/EÜ seatud prioriteetseks küsimuseks polüsorbaatide ümberhindamine.

Veel on Põhjamaade Nõukogu aruandes peetud keskmiselt prioriteetseks mõningaid lisaaineid antioksüdantide ja säilitusainete rühmast. Kõnealused liigitused ei ole siiski nii ühtsed kui värv- ja magusainete puhul.

3.3. Magusained

Enamiku magusainete suhtes on ohutushinnangud antud hiljuti. Sellepärast peaksid magusained olema ümberhindamisel kõige vähem prioriteetsed. Aspartaami ohutust käsitlevate uuringute tõttu, mis avaldati hiljuti, on Euroopa Toiduohutusamet aspartaami siiski väga prioriteetseks pidanud ja hiljuti uuesti hinnanud.

4. HILJUTI ANTUD UUTE HINNANGUTE JA JÄTKUVA ÜMBERHINDAMISE TULEMUSED JA SEIS

Järgmiseks esitatakse mõningate hiljutiste ümberhindamiste ja veel kestva ümberhindamise tulemused ja seis; nende ja teiste ümberhindamiste täpsemad üksikasjad on esitatud lisatud komisjoni talituste töödokumendis.[18]

4.1. Nisiin (E 234) ja natamütsiin (E 235)

Nisiini lubab toiduainete säilitamiseks kasutada direktiiv 95/2/EÜ. Nisiini lubatakse kasutada valminud juustus ja sulatatud juustus, teatavates pudingites, paksus piimakreemis ja mascarpone juustus.

Direktiiv 95/2/EÜ lubab toiduainete säilitamiseks kasutada ka natamütsiini. Natamütsiini lubatakse kasutada pinnatöötluseks juustu ja kuivvorsti puhul.

Juhtiv teaduskomitee võttis 28. mail 1999 vastu arvamuse, mis käsitleb resistentsust mikroobivastaste ainet suhtes.[19] Selle arvamuse põhjal võttis komisjon 20. juunil 2001 vastu teatise ühenduse strateegia kohta võitluses resistentsusega mikroobivastaste ainete suhtes.[20] Teatises esitatud meede 9 seisneb selles, et vaadatakse läbi kahe lubatud mikroobivastase aine – nisiini ja natamütsiini – kasutamine toidus.

Nisiini ümberhindamisega jõuti lõpule 2006. aasta jaanuaris ning toidu lisaainete, lõhna- ja maitseainete, töötlemise abiainete ja toiduga kokku puutuvate materjalide komisjon võttis vastu arvamuse nisiini kohta järgmiste järeldustega.[21]

Nisiinil on kahetine mikroobivastane toime: lipiid-II sideme loomine ja seejärel rakuseina sünteesi pärssimine, aga ka pooride moodustamine tsütoplasma membraanis. Nisiini kasutatakse kui toidu säilitusainet ja praegu ei kasutata seda terapeutilisel otstarbel. Puuduvad teated sporaadilistest nisiiniresistentsetest mutantbakteritest, millel ilmneks ristresistentsus terapeutiliste antibiootikumide suhtes. Komisjon on seisukohal, et see on tõenäoliselt tingitud terapeutiliste antibiootikumide ja nisiini erinevatest mikroobivastastest toimeviisidest ning et antibiootiline resistentsus nisiini suhtes ei ole tõenäoliselt probleem seoses nisiini kasutamisega toidus.

Nagu nisiini puhul, on komisjon palunud, et Euroopa Toiduohutusamet esitaks oma arvamuse ka natamütsiini toidu lisaainena kasutamise suhtes ning käsitleks resistentsust mikroobivastaste ainete suhtes ning natamütsiini kasutamist. See ümberhindamine peaks lõpule jõudma 2007. aasta keskel.

4.2. Parahüdroksübensoaadid (E 214 – 219)

Direktiivis 95/2/EÜ lubatakse parahüdroksübensoaate kasutada toidu lisaainetena mõningates lihatoodete katetes, kartulil ja teraviljal põhinevates suupistetes, kattega pähklites, teatavates kondiitritoodetes ja vedelates dieettoidulisandites.

Toidu teaduskomitee hindas parahüdroksübensoaate (parabeene) 1994. aastal[22] ning kehtestas p-hüdroksübensoehappe metüül-, etüül- ja propüülestrite ja nende naatriumsoolade suhtes kokku ajutise aktsepteeritava päevadoosi 0−10 mg kehamassi kilogrammi kohta. See aktsepteeritav päevadoos kehtestati ajutiselt, sest toidu teaduskomitee asus seisukohale, et kättesaadav toksikoloogiline teave oli mõneti puudulik ja ebakindel. Sellepärast taotles toidu teaduskomitee uut suukaudset teratogeensusuuringut rottide peal.

Aastal 2000 avaldas toidu teaduskomitee uuesti soovi vaadata läbi parabeenide ohutus. Oma viimasel koosolekul aprillis 2003 märkis toidu teaduskomitee, et toiduainetööstuse ettevõtjatelt ei ole laekunud andmeid parabeenide toetuseks, ning juhtis tähelepanu oma 2000. aasta oktoobris tehtud avaldusele, et kui täiendavaid andmeid ei esitata, tuleks ajutine aktsepteeritav päevadoos tühistada.

Lisaks taotleti direktiivis 2003/114, et komisjon ja Euroopa Toiduohutusamet vaataksid enne 1. juulit 2004 läbi E 214 − 219 p-hüdroksübensoaatide ja nende naatriumsoolade kasutamise tingimused.

Kõnealuse ümberhindamisega jõuti lõpule 2004. aasta juulis, kui toidu lisaainete, lõhna- ja maitseainete, töötlemise abiainete ja toiduga kokku puutuvate materjalide komisjon võttis vastu arvamuse[23] järgmiste järeldustega:

„Hindamiskomisjon kehtestas p-hüdroksübensoehappe metüül- ja etüülestrite ning nende naatriumsoolade suhtes rühmitise aktsepteeritava päevadoosi 0−10 mg kehamassi kilogrammi kohta. Hindamiskomisjon oli arvamusel, et propüülparabeen ei peaks selle rühma aktsepteeritava päevase doosi hulka kuuluma, sest vastupidiselt metüül- ja etüülparabeenile avaldas propüülparabeen mõju noorte rottide suguhormoonidele ja isassuguelunditele.

Hindamiskomisjon ei saa soovitada aktsepteeritavat päevadoosi propüülparabeeni suhtes, kuivõrd puudub selge teave täheldatava kahjuliku toimeta doosi (NOAEL) kohta.”

Sellest tulenevalt tegi komisjon 2004. aasta oktoobris ettepaneku jätta direktiivist 95/2/EÜ välja E 216 propüül-p-hüdroksübensoaat ja E 217 naatriumpropüül-p-hüdroksübensoaat.[24] Asjakohase direktiivi 95/2/EÜ muudatuse võtsid Euroopa Parlament ja nõukogu vastu 5. juulil 2006.[25]

4.3. Nitritid ja nitraadid (E 249 – E 252)

Direktiiv 95/2/EÜ lubab naatrium- ja kaaliumnitritit ja -nitraati kasutada lihatoodete, juustu ja teatavate kalatoodete säilitamiseks.

Arvestades Euroopa Ühenduste Kohtu otsust kohtuasjas C-3/00: Taani vs komisjon, pidas komisjon Euroopa Toiduohutusametiga nõu praegu kehtivate lubade asjus, mis käsitlevad nitritite ja nitraatide kasutamist lihatoodetes, seoses nitritite ja nitraatide toimega lihatoodete mikrobioloogilise ohutuse suhtes, eriti seoses bakteriga Clostridium botulinum.

Ümberhindamisega jõuti lõpule 2003. aasta novembris ning bioloogiliste ohtude teaduskomisjon võttis vastu arvamuse.[26]

Teaduskomisjon kinnitas, et nitrit suurendab mikrobioloogilist ohutust ning parandab lihatoodete maitset, värvust ja oksüdeerumisvastast stabiilsust. Kuni 100 mg/kg suurustes kogustes lisatud nitritist võib piisata mitmete toodete säilitamiseks, ent mõne toote puhul on vaja kuni 150 mg/kg suurust kogust. Teaduskomisjon märkis, et enamiku lihatoodete puhul ei paku nitraat otsest kaitset Clostridium botulinum ’i eest. Sellegipoolest on nitraati vaja kasutada nitriti hoidmiseks, eriti traditsioonilistes vinnutatud lihatoodetes.

Teaduskomisjon soovitas sätestada nitriti- ja nitraaditasemed õigusaktides „lisatud kogusena”. Teaduskomisjon oli arvamusel, et lisatud nitritikogus – ja mitte jääkkogus – aitab pärssida C. botulinum ’it.

Selleks et hoida nitrosamiinide taset võimalikult madalal, alandades toidule lisatavate nitritite ja nitraatide taset, samal ajal säilitades toiduainete mikrobioloogilise ohutuse, on Euroopa Parlament ja nõukogu võtnud vastu direktiivi 2006/52/EÜ, millega muudetakse direktiivi 95/2/EÜ seoses nitraatide ja nitritite lubamisega. Selle muutmise tulemusel kohaldatakse nitraatide ja nitritite sisendkoguste kontrollimise üldpõhimõtet, kuid teatavate traditsiooniliselt valmistavate toodete puhul kontrollitakse nende kasutamist siiski jääkkoguste abil.

4.4. Bensoehape ja selle soolad (E 210 – E213)

Bensoehape ja selle soolad on toidu säilitusainetena laialdaselt kasutusel ning nende kasutamine on lubatud direktiiviga 95/2/EÜ.

Toidu teaduskomitee hindas bensoehappe ja selle soolade ohutust esmakordselt 1994. aastal. Kõnealuses arvamuses[27] tõstatas komitee küsimused seoses arengutoksilisuse ja genotoksilisusega ning esitas palve lisauuringuteks nendes kahes valdkonnas. Neid andmetaotlusi arvestades kehtestas komitee üksnes ajutise aktsepteeritava päevadoosi 0−5 mg kehamassi kilogrammi kohta, lähtudes pikaajalistes ja mitme põlvkonna uuringutes leitud üldisest täheldatavast kahjuliku toimeta doosist (NOAEL) 500 mg kehamassi kilogrammi kohta päevas.

Septembris 2002 jõudis toidu teaduskomitee lõpule oma varasema arvamuse ümberhindamisega, milles arvestati uut teavet, ning võttis vastu arvamuse[28] järgmiste järeldustega:

„Võttes aluseks need andmed ja muud uuringud, mida komitee on hinnanud varem, saab komitee määrata rühmitise aktsepteeritava päevadoosi, milleks on 0−5 mg lõhna- ja maitselisandina kasutatavat bensoehapet ja selle soolasid, sealhulgas bensüülalkoholi ja seotud bensüüliderivaate kehamassi kilogrammi kohta.”

4.5. Tsüklamiinhape ning selle naatrium- ja kaltsiumsool (E 952)

Tsüklamiinhape ning selle naatrium- ja kaltsiumsool on tugevatoimelised magusained, mille magusus on sahharoosiga võrreldes ligikaudu 30kordne. Direktiiv 94/35/EÜ lubab neid kasutada mitmetes kalorivaestes toitudes ja jookides.

Toidu teaduskomitee hindas tsüklamaadi, tsükloheksülamiini ja ditsükloheksülamiini ohutust 1984. aastal[29] ning määras ajutiseks aktsepteeritavaks päevadoosiks 0−11 mg tsüklamiinhapet ning selle naatrium- ja kaltsiumsoola kehamassi kilogrammi kohta. Komitee kontrollis tsüklamaati uuesti 1988., 1991. ja 1995. aastal ning kinnitas kõnealust ajutist aktsepteeritavat päevadoosi.

Märtsis 2000 vaatas toidu teaduskomitee veel kord läbi oma arvamuse tsüklamaadi kohta.[30] Komitee jõudis järeldusele, et nüüd võib tsüklamaadi suhtes määrata lõpliku aktsepteeritava päevadoosi. Ehkki uutest epidemioloogilistest andmetest ei ilmnenud tsüklamaadi kahjulikku mõju inimestele, otsustas komitee vähendada selle aine aktsepteeritavat päevadoosi 11-lt 7-le milligrammile kehamassi kilogrammi kohta. See oli tingitud sellest, et uutest teaduslikest tõenditest ilmnes, et tsüklamaadi tsükloheksülamiiniks ja ditsükloheksülamiiniks muundumise määr kehas on varem arvatust suurem.

Sellest tulenevalt muudeti direktiiviga 2003/115/EÜ tsüklamaatide kasutamise lubamist, et kajastada muutust aktsepteeritavas päevadoosis.

4.6. Aspartaam (E 951)

Aspartaam on tugev magusaine, mille magusus on sahharoosiga võrreldes ligikaudu 200kordne. Direktiiv 94/35/EÜ lubab seda kasutada mitmetes kalorivaestes toitudes ja jookides. Samuti lubab direktiiv 94/35/EÜ kasutada aspartaami soola atsesulfaami (E 962). Aspartaami fenüülalaniinisisaldusest tulenevalt peavad geneetilise haiguse fenüülketonuuria põdejad arvestama aspartaamitarbimise oma päevase fenüülalaniinitarbimise hulka; sellepärast peavad aspartaami sisaldavad tooted vastavalt ELi õigusaktidele kandma hoiatust „sisaldab fenüülalaniini allikat”.

Toidu teaduskomitee hindas aspartaami esmakordselt 1984. aastal[31] ning määras aktsepteeritavaks päevadoosiks 40 mg kehamassi kilogrammi kohta. Seejärel hindas toidu teaduskomitee aspartaami uuesti 1988.[32] ja 1997. aastal[33] ning viimati hindas komitee aspartaami ohutust 2001. aastal, võttes arvesse rohkem kui 500 tööd, mis olid avaldatud teaduskirjanduses alates eelmisest toidu teaduskomitee hinnangust (ajavahemikus 1988−2001 avaldatud tööd). Selle läbivaatamise tulemusel järeldas komitee 2002. aastal,[34] et pärast käesolevaks kuupäevaks kättesaadavate andmete läbivaatamist puuduvad tõendid, mis viitaksid vajadusele revideerida varasema riskihinnangu tulemusi või varem aspartaami suhtes määratud aktsepteeritavat päevadoosi.

Juunis 2005 sai Euroopa Komisjon teada uuest uuringust, mis koostati Itaalias Ramazzini uurimiskeskuses (Soffritti ja teised).[35] [36] Komisjon esitas Euroopa Toiduohutusametile kiireloomulise palve hinnata seda uut uuringut ning anda soovitus selle kohta, kas on vaja ümber hinnata eelmine arvamus, mille toidu teaduskomitee andis aspartaami suhtes 2002. aastal.

Olles arvesse võtnud kõnealuse uurimisinstituudi poolt detsembris 2005 ja aprillis 2006 esitatud andmed, võttis Euroopa Toiduohutusamet 3. mail 2006 vastu arvamuse.[37] Selles arvamuses järeldati, et esitatud andmete põhjal ei ole põhjust uuesti läbi vaadata eelmist teaduslikku arvamust aspartaami ohutuse kohta ega ümber hinnata toidu teaduskomitee määratud aktsepteeritavat päevadoosi.

5. TOIDUVÄRVIDE JÄTKUV ÜMBERHINDAMINE

Nagu eespool mainitud, taotles komisjon, et Euroopa Toiduohutusamet seaks prioriteetseks toiduvärvide ümberhindamise. Praegu on lubatud kasutada 46 värvainet, mis on jaotatavad kolme rühma: looduslikud, sünteetilised ja mineraalsed värvained. Selleks et kõrvutada ja kokku võtta olemasolevat teavet värvainete kohta, avaldas Euroopa Toiduohutusamet 2004. aasta novembris kaks pakkumiskutset: üks oli teabe kogumiseks sünteetiliste värvainete kohta[38] ja teine looduslike värvainete kohta.[39] Oma pakkumiskutses andis Euroopa Toiduohutusamet ka ülevaate oma ohutushinnangute ümberhindamise strateegia kohta.

Aastal 2005 valis Euroopa Toiduohutusamet välja töövõtja, kelle ülesandeks sai koostada kokkuvõtvad aruanded, sealhulgas valmistada ette andmed toksilisuse ja mittetoksilisuse kohta kasutamiseks praegu lubatud looduslike ja sünteetiliste värvainete ümberhindamisel. Lepingu tähtaja esimese aasta jooksul koostab töövõtja kokkuvõtvad aruanded kümne loodusliku ja kümne sünteetilise värvaine kohta.

Tegelikku ümberhindamist korraldab toidu lisaainete, lõhna- ja maitseainete, töötlemise abiainete ja toiduga kokku puutuvate materjalide komisjon ning see algas 2006. aastal.

[1] Nõukogu direktiiv 89/107/EMÜ (EÜT L 40, 11.2.1989, lk 27).

[2] Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 94/35/EÜ (EÜT L 237, 10.9.1994, lk 3).

[3] Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 94/36/EÜ (EÜT L 237, 10.9.1994, lk 13).

[4] Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 95/2/EÜ (EÜT L 61, 18.3.1995, lk 1).

[5] Komisjoni direktiiv 95/31/EÜ (EÜT L 178, 28.7.1995, lk 1).

[6] Komisjoni direktiiv 95/45/EÜ (EÜT L 226, 22.9.1995, lk 1).

[7] Komisjoni direktiiv 96/77/EÜ (EÜT L 339, 30.12.1996, lk 1).

[8] KOM(2006) 428 lõplik.

[9] KOM(2001) 542 lõplik.

[10] ELT L 24, 29.1.2004, lk 65.

[11] ELT L 24, 29.1.2004, lk 58.

[12] Food Additives in Europe 2000, Status of safety assessments of food additives presently permitted in the EU, Põhjamaade Ministrite Nõukogu, TemaNord 2002:560.

[13] Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EÜ) nr 178/2002 (EÜT L 31, 1.2.2002, lk 1).

[14] Guidance on submissions for food additive evaluations by the Scientific Committee on Food (11. juulil 2001 väljendatud arvamus). http://europa.eu.int/comm/food/fs/sc/scf/out98_en.pdf

[15] Guidelines for the Safety Assessment of Food Additives (22. veebruaril 1980, 10. seeria). http://europa.eu.int/comm/food/fs/sc/scf/reports/scf_reports_10.pdf

[16] IPCS/JECFA (1987) Environmental Health Criteria 70: Principles for the Safety Assessment of Food Additives and Contaminants in Food. Maailma Terviseorganisatsioon, Genf.

[17] Euroopa Kohtu 20. märtsi 2003. aasta otsus kohtuasjas C-3/00: Taani vs komisjon (EKL 2003, lk I-2643).

[18] [viide lisatakse]

[19] Juhtiva teaduskomitee 28. mai 1999. aasta arvamus, mis käsitleb resistentsust mikroobivastaste ainete suhtes (saadaval veebiaadressilt http://ec.europa.eu/food/fs/sc/ssc/out50_en.pdf).

[20] KOM(2001) 333 lõplik.

[21] Avaldatud ajakirjas The EFSA Journal (2006) 314, 1"16.

[22] Arvamus p-hüdroksübensoehappe alküül (2006) 314, 1−16.

[23] Arvamus p-hüdroksübensoehappe alküülestrite ja nende naatriumsoolade kohta (Opinion on p-hydroxybenzoic acid alkyl esters their sodium salts) . Väljendatud 25. veebruaril 1994. Reports of the Scientific Committee for Food, Thirty-Fifth Series. CEC, Luxembourg, lk 9−12.

[24] Avaldatud ajakirjas The EFSA Journal (2004) 83, 1−26.

[25] KOM(2004) 650 lõplik.

[26] Direktiiv 2006/52/EÜ (ELT L 204, 26.7.2006, lk 10.

[27] Avaldatud ajakirjas The EFSA Journal (2003) 14, 1−31.

[28] Arvamus bensoehappe ja selle soolade kohta (Opinion on benzoic acid and its salts) . Väljendatud 24. veebruaril 1994. Reports of the Scientific Committee for Food, Thirty-Fifth Series. CEC, Luxembourg, lk 33−39.

[29] Toidu teaduskomitee arvamus bensoehappe ja selle soolade kohta (Opinion of the Scientific Committee on Food on Benzoic acid and its salts) (väljendatud 24. septembril 2002).

[30] Euroopa Ühenduste Komisjon (1985). Toidu teaduskomitee aruanne magusainete kohta (Report of the Scientific Committee for Food on Sweeteners) (14. septembril 1984 väljendatud arvamus). Reports of the Scientific Committee for Food (Sixteenth Series). CEC, Luxembourg, EUR 10210 EN.

[31] Ülevaadatud arvamus tsüklamiinhappe ning selle naatrium- ja kaltsiumsoola kohta ( Revised opinion on cyclamic acid and its sodium and calcium salts ) (väljendatud 9. märtsil 2000).

[32] Toidu teaduskomitee (1985). Sweeteners. Reports of the Scientific Committee for Food (Sixteenth Series), EUR 10210 EN, Euroopa Ühenduste Komisjon, Luxembourg.

[33] Toidu teaduskomitee (1989). Sweeteners. Reports of the Scientific Committee for Food (Twenty-first Series), EUR 11617 EN, Euroopa Ühenduste Komisjon, Luxembourg.

[34] Toidu teaduskomitee (1997). Brüsselis 12.−13. juunil peetud toidu teaduskomitee 107. koosoleku protokoll. Saadaval veebis aadressil:http://europa.eu.int/comm/food/fs/sc/oldcomm7/out13_en.html.

[35] Toidu teaduskomitee arvamus: ajakohastatud arvamus aspartaami ohutuse kohta (väljendatud 4. detsembril 2002).

[36] Soffritti, M., Belpoggi, F., Esposti, D.D ja Lambertini, L. (2005). Aspartame induces lymphomas and leukaemias in rats. Eur. J. Oncol., 10, 107−116.

[37] Soffritti, M., Belpoggi, F., Esposti, D.D., Lambertini, L., Tibaldi, E. ja Rigano, A. (2006). First Experimental Demonstration of the Multipotential Carcinogenic Effects of Aspartame Administered in the Feed to Sprague-Dawley Rats. Env. Health Perspect., 114, 379−385.

[38] Avaldatud ajakirjas The EFSA Journal (2006) 356, 1−44.

[39] Pakkumiskutse nr EFSA/AFC/ADD/Tender/02/2004.

[40] Pakkumiskutse nr EFSA/AFC/ADD/Tender/01/2004.