Artikli 2 lõike 5 kohaselt peab lastega kaubitsemine olema karistatav ka juhul, kui ühtegi artikli 2 lõikes 1 nimetatud vahendit ei ole kasutatud. See nõue on üle võetud kõigis liikmesriikides, kuid Kreeka ja Küprose esitatud teabe alusel ei saa teha lõplikke järeldusi.

Artikli 2 lõike 4 kohaselt ei ole inimkaubanduse ohvri nõusolekul tähtsust, kui on kasutatud mõnda artikli 2 lõikes 1 nimetatud vahendit. See säte kajastub enamiku liikmesriikide riigisiseses õiguses, kuid mitmes liikmesriigis tuleneb see üksnes üldistest õiguspõhimõtetest või kohtupraktikast. Saksamaa, Läti, Madalmaade ja Austria kohta kättesaadavast teabest ei selgu lõplikult, kas artikli 2 lõige 4 kajastub nende riigisiseses õiguses.

Artikli 2 lõike 3 kohaselt hõlmab ärakasutamine vähemalt isiku kasutamist prostituudina või muid seksuaalse ärakasutamise vorme, sunniviisilist tööd või pealesunnitud teenuseid, sealhulgas kerjamine, orjust või muid samalaadseid tingimusi, sunnitööd, ärakasutamist kuritegelikuks tegevuseks või elundite eemaldamist. Mitmes liikmesriigis (Bulgaaria, Hispaania, Prantsusmaa, Küpros, Leedu, Luksemburg, Malta, Madalmaad, Portugal, Slovakkia, Rootsi ja Ühendkuningriik (Gibraltar)) on need ärakasutamise vormid otseselt nimetatud, samas kui teistes liikmesriikides ei ole mõnda neist ärakasutamise vormidest sõnaselgelt nimetatudRootsis hõlmab puuduvaid elemente siiski laiem, kõikehõlmav säte. Kuna liikmesriigid võivad sätestada minimaalsest määratlusest laiema määratluse, viitab mõni neist ärakasutamise lisavormidele, nagu lapsendamise (Küpros), pornograafiliste teoste loomise (Tšehhi Vabariik) või sundabielu (Hispaania, Horvaatia ja Slovakkia) eesmärgil ärakasutamine.

Peaaegu kõigis liikmesriikides on süüteo määratluses sõnaselgelt nimetatud teod, mis seisnevad isikute värbamises, transportimises, üleviimises, varjamises või vastuvõtmises. Mõnes liikmesriigis ei osutata selgelt kontrolli vahetamisele ja üleandmisele (Bulgaaria, Tšehhi Vabariik, Eesti, Prantsusmaa, Itaalia, Läti, Madalmaad, Austria, Poola, Portugal, Rumeenia, Sloveenia, Slovakkia, Rootsi). Need kaks tegu on üldjuhul hõlmatud muude tegudega, nagu isikute värbamine. Vahenditest hõlmab määratlus kõigis liikmesriikides ähvarduste, jõu või muude sunnimeetodite kasutamist ning kaitsetu seisundi kuritarvitamist. Mitmes liikmesriigis ei hõlma määratlus sõnaselgelt teatavaid vahendeid (inimrööv, kelmus, pettus, raha või hüvitiste andmine või võtmine või võimu kuritarvitamine). Kaitsetut seisundit, mis direktiivi artikli 2 lõikes 2 sätestatud määratluse kohaselt tähendab olukorda, kus asjaomasel isikul puudub reaalne või vastuvõetav alternatiiv väärkohtlemisele allumisele, käsitletakse liikmesriikides erinevalt.

Kõik liikmesriigid on võtnud vastu õigusnormid, millega inimkaubandus kriminaliseeritakse. Süüteo määratlus, mis on sätestatud artikli 2 lõikes 1, koosneb kolmest elemendist (teod, vahendid ja eesmärk).

Kuna direktiiv on laiaulatuslik ja põhjalik, hõlmates riigisisese õiguse eri valdkondi, on enamik liikmesriike otsustanud selle üle võtta mitme eri õigusaktiga, mis jagunevad viide peamisse rühma: kriminaalseadustikud, inimkaubanduse tõkestamist käsitlevad eriseadused, kuriteoohvrite kaitset käsitlevad seadused, laste kaitseks võetavaid meetmeid käsitlevad seadused ning seadused, mis reguleerivad kolmandate riikide kodanike sisenemist riiki ja riigis viibimist või elamist. Käesolevas aruandes hinnatakse direktiivi ülevõtmist riigisisesesse õigusesse, kuid ei käsitleta direktiivi rakendamist.

Aruandes kirjeldatakse direktiivi ülevõtmise seisu aruande koostamise ajal ning see põhineb komisjonile kättesaadaval teabel, mistõttu aruande näol ei ole tegemist kehtivate riigisiseste õigusnormide ammendava analüüsiga. Ei saa välistada täiendavaid seadusandlikke arenguid või muid õigusnorme, millest komisjonile ei ole teatatud. Seetõttu ei välista käesolev aruanne võimalust, et komisjon võtab vajaduse korral lisateabe saamiseks liikmesriikidega eraldi ühendust.

Enne direktiivi ülevõtmise tähtaega korraldas komisjon liikmesriikide esindajatega kolm kohtumist, et abistada liikmesriike ülevõtmise protsessis, võimaldada neil vahetada teavet ja parimaid tavasid ning arutada direktiivi ülevõtmisel esinenud probleeme. Direktiivi on arutatud ka mitmel riiklike raportööride või samaväärsete mehhanismide võrgustiku koosolekul.

Käesoleva aruandega täidetakse direktiivi artikli 23 lõikes 1 komisjonile pandud kohustus esitada Euroopa Parlamendile ja nõukogule aruanne, milles hinnatakse, millises ulatuses on liikmesriigid võtnud direktiivi järgimiseks vajalikke meetmeid, ning kirjeldatakse artikli 18 lõike 4 alusel kohaldatud meetmeid. Eraldi aruandes hinnatakse, millist mõju on inimkaubanduse tõkestamisele avaldanud inimkaubanduse ärakasutamisega seotud teenuste kasutamise eest kriminaalvastutusele võtmine siseriikliku kehtiva õiguse alusel .

Direktiivis on sätestatud kogu Euroopa Liidus inimkaubanduse tõkestamisel ja selle vastu võitlemisel ning inimkaubanduse ohvrite kaitsmisel kohaldatavad miinimumnõuded ning esitatud inimkaubanduse määratlus. Selle aluseks on võetud inimõigustel põhinev lähenemisviis ja sooline vaatenurk, et tugevdada kõnealuste kuritegude tõkestamist ning nende kuritegude ohvrite kaitset ja abistamist.

Inimkaubandus on Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 5 lõike 3 alusel sõnaselgelt keelatud. Samuti on see Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklis 83 loetletud ühena eriti rasketest, piiriülese mõõtmega kuritegudest.

Artikli 2 lõike 6 kohaselt tähendab „laps“ direktiivi tähenduses alla 18 aasta vanust isikut. Samas näib, et mõnes liikmesriigis ei ole kuni 18-aastastele lastele ette nähtud abi ja kaitset.

2.1.2.Süüteole õhutamine ja kaasaaitamine ning süüteokatse (artikkel 3)

Artikkel 3 kohustab liikmesriike tagama, et inimkaubandusega seotud süüteole õhutamine ja kaasaaitamine ning süüteokatse oleksid karistatavad. Kõik liikmesriigid on selle sätte oma riigisisesesse õigusesse üle võtnud.

2.1.3.Karistused (artikkel 4)

Artiklis 4 on sätestatud karistuse minimaalne ülemmäär, mida tuleb inimkaubanduse suhtes kohaldada, ja raskendavad asjaolud, mille korral karistuse ülemmäär on kõrgem.

Peaaegu kõik liikmesriigid on artikli 4 lõike 1 järgi sätestanud, et inimkaubanduse eest on ette nähtud karistus, mille ülemmäär on vähemalt viieaastane vangistus. Belgia, Ungari ja Austria on otsustanud karistuse ülemmäärana sätestada viieaastase vangistuse. Kõik teised liikmesriigid kohaldavad rangemaid karistusi, mille ülemmäär on vangistus vahemikus 6–20 aastat.

Artikli 4 lõigetes 2 ja 3 on loetletud raskendavad asjaolud, mille korral tuleb karistusena kohaldada vähemalt kümneaastast vangistust (kui süütegu pandi toime eriti kaitsetu ohvri vastu või kuritegeliku ühenduse raames; kui süüteoga seati tahtlikult või raske ettevaatamatuse tõttu ohtu ohvri elu; kui süütegu pandi toime rasket vägivalda kasutades või sellega põhjustati ohvrile eriti suur kahju; kui süüteo pani toime ametnik oma ametikohustuste täitmisel). Enamik liikmesriike on need sätted oma riigisisesesse õigusesse üle võtnud. Bulgaaria, Saksamaa, Hispaania ja Ungari kohta kättesaadav teave raskendavate asjaolude kohaldamise kohta või vähemalt kümneaastase vangistuse mittekohaldamise kohta ei ole üheselt selge.

Artikli 4 lõike 4 kohaselt peavad inimkaubandusega seotud süüteole kaasaaitamise või õhutamise või sellise süüteo katse korral kohaldatavad karistusmäärad olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad ning võimaldama teo toimepanija üleandmist. Kõik liikmesriigid on need sätted üle võtnud. Mis puudutab karistusmäärasid, siis liikmesriigid karistavad kuriteole kaasaaitajaid ja õhutajaid ning kuriteokatse toimepanijaid kas sama pika vangistusega, mida kohaldatakse peamise süüdlase puhul, võimaldades karistusmäära vähendada, või spetsiaalse karistusmääraga. Artiklis 3 nimetatud süüteo korral on üleandmine võimalik kõigis liikmesriikides.

2.1.4.Juriidilise isiku vastutus (artikkel 5)

Artikkel 5 kohustab liikmesriike tagama, et juriidilist isikut saab vastutusele võtta artiklites 2 ja 3 osutatud süütegude eest, ning täpsustab süüteo toimepanija positsiooni või ametikoha juriidilise isiku juures, mis toob kaasa juriidilise isiku vastutuse.

Kõik liikmesriigid on sätestanud juriidiliste isikute kriminaal- või haldusvastutuse süüteo toimepanijate eri positsioonid või ametikoha, millega kaasneb vastutus. Mõnes liikmesriigis ((Leedu, Malta ja Ühendkuningriik (Šotimaa)) on kehtestatud erisätted äriühingute vastutuse kohta inimkaubandusega seotud kuritegude eest, kõigis teistes liikmesriikides on aga kasutusel üldsätted, mis käsitlevad äriühingute vastutust kuritegude korral. Kõigis liikmesriikides on sätestatud juriidiliste isikute vastutus kooskõlas artikli 5 lõike 1 punktidega a–c; Kreeka, Küpros, Leedu, Malta, Poola ja Slovakkia on need sätted sõna-sõnalt üle võtnud. Artikli 5 lõike 2 kohaselt peavad liikmesriigid sätestama juriidilise isiku vastutuse ka juhtudel, kui mõni artiklites 2 ja 3 nimetatud süütegu pandi toime artikli 5 lõike 1 punktides a–c osutatud isiku järelevalve või kontrolli puudumise tõttu. See vastutus on sõnaselgelt sätestatud kõigis liikmesriikides peale Luksemburgi, mille kohta ei saa teha lõplikke järeldusi. Artikli 5 lõige 3, mille kohaselt juriidilise isiku vastutus ei välista sama kuriteoga seoses kriminaalmenetluse algatamist füüsilise isiku suhtes, on üle võetud kõigis liikmesriikides.

Artikli 5 lõike 4 kohaselt ei hõlma mõiste „juriidiline isik“ riike ega avalik-õiguslikke asutusi, kes teostavad riigivõimu, ega avalik-õiguslikke rahvusvahelisi organisatsioone. Kättesaadava teabe põhjal ei sisalda mõiste „juriidiline isik“ (või riigisiseses õiguses kasutatav muu sarnane mõiste) üheski liikmesriigis selliseid avalik-õiguslikke asutusi ega organisatsioone.

2.1.5.Juriidilise isiku suhtes kohaldatavad sanktsioonid (artikkel 6)

Artikkel 6 kohustab liikmesriike kehtestama artikli 5 kohaselt vastutusele võetud juriidilistele isikutele tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad sanktsioonid. Liikmesriigid on kehtestanud haldus- või kriminaalkaristused, mida kohaldatakse sõnaselgelt juriidiliste isikute suhtes. Minimaalsed ja maksimaalsed trahvid on liikmesriigiti erinevad. Samuti näeb artikkel 6 ette, et liikmesriigid võivad vabatahtlikult kehtestada ka muid sanktsioone. Kättesaadavast teabest ilmneb, et enamik liikmesriike, välja arvatud Saksamaa, Iirimaa ja Ühendkuningriik, on otsustanud kehtestada vähemalt ühe lisasanktsiooni.

2.1.6.Arestimine ja konfiskeerimine (artikkel 7)

Artikli 7 kohaselt peavad liikmesriigid tagama, et nende pädevatel asutustel on õigus arestida ja konfiskeerida artiklites 2 ja 3 osutatud süütegudeks kasutatud vahendid ja kuritegelikul teel saadud tulu. Kõigis liikmesriikides on kehtestatud riigisisesed meetmed selle sätte ülevõtmiseks. Kui mõnes liikmesriigis (Belgia, Kreeka, Hispaania, Prantsusmaa, Küpros ja Ühendkuningriik (Inglismaa/Wales)) on kehtestatud erisätted, mis käsitlevad arestimist ja konfiskeerimist inimkaubandusega seotud kuritegude korral, siis ülejäänud liikmesriigid näivad tuginevat kriminaalõiguse üldnormidele arestimise ja konfiskeerimise kohta, mida kohaldatakse kõigi kuritegude, sealhulgas inimkaubanduse suhtes.

2.1.7.Ohvrile süüdistuse esitamata jätmine või ohvri karistamata jätmine (artikkel 8)

Artikli 8 kohaselt peavad liikmesriigid võtma vajalikud meetmed tagamaks, et pädevatel riiklikel asutustel on volitused jätta inimkaubanduse ohvrile süüdistus esitamata või karistus määramata kuritegelikus tegevuses sunnitud osalemise eest, kui see tulenes otseselt asjaolust, et ohvri suhtes oli toime pandud kõnealune kuritegu. Selle, kuidas riigi tasandil reguleerida võimalust jätta süüdistus esitamata või karistus määramata, jätab direktiiv pädevate asutuste otsustada.

Oma riigiasutustele kõnealuse võimaluse tagamiseks on liikmesriigid võtnud mitmesuguseid meetmeid. Mõnes liikmesriigis (Bulgaaria, Kreeka, Hispaania, Küpros, Läti, Leedu, Luksemburg, Malta, Madalmaad, Rumeenia, Slovakkia ja Ühendkuningriik) on sõnaselgelt sätestatud, et inimkaubanduse ohvritele süüdistust ei esitata, teistes on aga ette nähtud, et süüdistust ei esitata isikule, keda ähvardustega või muul viisil sunniti kuritegu toime panema (Ungari, Itaalia, Poola, Portugal, Rootsi ja Sloveenia). Tšehhi Vabariigi ja Horvaatia kohta kättesaadav teave ei võimalda anda ühest hinnangut.

2.1.8.Uurimine ja süüdistuse esitamine (artikkel 9)