EUROOPA KOMISJON Brüssel,30.9.2020 COM(2020) 619 final KOMISJONI ARUANNE EUROOPA PARLAMENDILE JA NÕUKOGULE vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 15. märtsi 2017. aasta direktiivi (EL) 2017/541 (terrorismivastase võitluse kohta, millega asendatakse nõukogu raamotsus 2002/475/JSK ning muudetakse nõukogu otsust 2005/671/JSK) artikli 29 lõikele 1



1.SISSEJUHATUS 1.1.Direktiivi (EL) 2017/541 eesmärgid ja põhielemendid Parlament ja nõukogu võtsid 15. märtsil 2017 vastu terrorismivastase võitluse direktiivi (EL) 2017/541 (edaspidi „direktiiv“). See võeti vastu raamotsuse 2002/475/JSK tugevdamiseks, laiendades terrorismiga seotud kuritegude loetelu ja lisades terrorismiohvrite vajadustele paremini vastavaid meetmeid. Kaasseadusandja võttis direktiivi vastu 15. märtsil 2017. Direktiiviga seotud liikmesriigid peavad kriminaliseerima sellised tegevused nagu terrorismialane väljaõpe, terroristlikel eesmärkidel reisimine ja terrorismi rahastamine. Selline terroriakti ühtlustatud määratlus on liikmesriikide ametiasutuste koostöö ja teabevahetuse aluseks. Samuti täiendatakse direktiiviga terrorismiohvrite õigusi käsitlevaid õigusakte. Neil on õigus saada professionaalseid spetsialistide pakutavaid abiteenuseid kohe pärast terroriakti ja nii kaua kui vajalik. Liikmesriikidel peaks olema kehtestatud tõhusa hädaabi andmise (sh usaldusväärse teabe kättesaadavuse) reeglistik ja mehhanismid, et terrorismiohvritele ega nende peredele ei tekiks lisakannatusi. Eeskirjade riiklikusse õigusesse ülevõtmise tähtpäev oli 8. september 2018.

1.2.Aruande eesmärk ja ülesehitus, teabe kogumine ja metoodika Direktiivi artikli 29 lõike 1 kohaselt hinnatakse siinses aruandes, mil määral on liikmesriigid võtnud direktiivi järgimiseks vajalikke meetmeid. Kõigepealt antakse ülevaade direktiivi ülevõtmise üldisest tasemest ja seejärel tuuakse esile teatavad ülevõtmisprobleemid. Aruandes esitatud kirjelduse ja analüüsi aluseks on eeskätt teave, mille liikmesriigid on komisjonile 2020. aasta aprilliks riiklikest direktiivi ülevõtmise meetmetest teavitades edastanud. Pärast seda tähtaega esitatud teavet ei ole arvesse võetud. Liikmesriikidelt saadud teabe analüüsimisel abistas komisjoni väline töövõtja. Liikmesriigid esitasid töövõtja esialgsete tähelepanekute kohta ka märkusi, mis on lisateabeallikas. Aruandes arvestatakse ka avaliku teabega ja teabega, mille liikmesriigid esitasid ajavahemikul 2017. aasta juunist kuni 2018. aasta septembrini toimunud viiel komisjoni korraldatud ülevõtmisteemalisel seminaril. Peale selle on komisjon võtnud arvesse komisjoni aruandes nõukogu 28. novembri 2008. aasta raamotsuse 2008/919/JSK (millega muudetakse raamotsust 2002/475/JSK terrorismivastase võitluse kohta) rakendamist käsitlevaid tähelepanekuid.

Lisaks aruandes esitatud analüüsis käsitletule võib esineda ka muid ülevõtmisega seotud probleeme ja olla olemas sätteid, millest komisjoni ei ole teavitatud, või tehtud veel mingeid seadusandlikke või muid muudatusi. Seepärast ei takista aruanne komisjonil hindamast veel mõningaid sätteid, et liikmesriike direktiivi ülevõtmisel ja rakendamisel jätkuvalt toetada. 2.DIREKTIIVI ÜLEVÕTMISE ANALÜÜS 2.1.Üldine hinnang ja direktiivi mõju liikmesriikide õigussüsteemile Direktiivi ülevõtmise tähtpäev oli 8. september 2018. Selleks tähtpäevaks andis direktiivi ülevõtmisest teada seitse liikmesriiki – Itaalia, Läti, Prantsusmaa, Rootsi, Saksamaa, Slovakkia ja Ungari – ning veidi hiljem veel kaks (Madalmaad ja Soome). Komisjon algatas 22. novembril 2018 rikkumismenetluse 16 liikmesriigi suhtes, kes olid jätnud teatamata selliste riiklike õigusaktide vastuvõtmisest, millega direktiiv täielikult üle võetakse.





2020. aasta juuli lõpuks on neist viisteist andnud teada, et ülevõtmine on lõpule viidud. Peaaegu kõik liikmesriigid võtsid direktiivi ülevõtmiseks vastu (vähemalt osaliselt) eraldi õigusaktid. Erandiks olid Itaalia ja Prantsusmaa, kes pidasid oma olemasolevaid õigusakte piisavaks, et direktiiv üle võtta. Kui direktiivi ülevõtmiseks võeti vastu eraldi õigusaktid, sisaldasid need peaaegu alati olemasolevate õigusaktide muutmist (tavaliselt karistusseadustik, vähemal määral kriminaalmenetluse seadustiku või muude kitsamate õigusaktide muutmist). Erandiks oli Küpros, kus võeti vastu uus eraldi õigusakt. Üldiselt paistab direktiivi ülevõtmine olevat rahuldav. Ent mitu ülevõtmisprobleemi, mida komisjon märkas ühes või mitmes liikmesriigis, tekitavad siiski muret: ·direktiivi artiklis 3 loetletud terroriaktide määratlustest ühe või mitme puudulik või väär ülevõtmine (sh loetletud kuritegude terroriaktiks liigitamata jätmine), mis mõjutab mitme teise sätte ülevõtmist; ·direktiivi artiklites 6, 7, 8, 9 ja 11 sisalduvat toimepanemises osalemist ei ole üle võetud; ·direktiiviga kehtestatud kahe uue sätte – artikli 9 (terroristlikel eesmärkidel reisimine) ja artikli 11 (terrorismi rahastamine) – puudulik või väär ülevõtmine;

·terrorismiohvritega seotud sätete ülevõtmise puudused. 2.2.Täpsem hinnang liikmesriikide ülevõtmismeetmetele 2.2.1.Reguleerimisese (artikkel 1) Sättes on selgitatud direktiivi sisu ja seda, et sellega kehtestatakse miinimumnormid. Niisiis võivad liikmesriigid teha ka enam, kui on direktiivi järgi kohustuslik. Seda sätet pole vaja üle võtta. 2.2.2.Mõisted (artikkel 2) Artiklis 2 on direktiivis kasutatavad mõisted koos määratlustega, täpsemalt „rahalised vahendid“, „juriidiline isik“, „terrorirühmitus“ ja „struktuuriline ühendus“. Mõnes liikmesriigis ei ole mõni neist määratlustest sõnaselgelt üle võetud, vaid määratletud kohtupraktikas. Selle artikli ülevõtmisega võib üldiselt rahule jääda. Artikli 2 punkti 1 puhul ei paista Tšehhi õigusaktides olevat rahaliste vahendite mõiste määratlust.



Artikli 2 lõike 3 puhul paistavad mitu liikmesriiki olevat terrorirühmituse määratluse üle võtnud kitsamalt, mis võib piirata terrorirühmituses osalemise kuriteo mõiste kohaldamisala (artikkel 4). Küprose õigusaktides näib olevat lisatud sellele määratlusele piirang – terrorirühmitused peavad olema välisministeeriumi ajakohastatavates ja ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioonide kohaselt koostatud selliste füüsiliste või juriidiliste isikute või muude rühmade nimekirjades, kellele on kehtestatud terrorismivastased sanktsioonid või muud meetmed, või isikute või rühmade nimekirjades, kellele on kehtestanud piiravad meetmed Euroopa Liidu Nõukogu. Leedu õigusaktidest paistab, et terrorirühmitused, mille liikmetel pole formaalselt määratletud rolle ega kestvat liikmesust, ei liigitu seal terrorirühmituseks.

2.2.3.Kohaldamisala (artikkel 3) Direktiivi artikli 3 lõikes 1 on sätestatud liikmesriikidele nõue tagada selle punktides loetletud tahtlike tegude kriminaliseerimine ehk et neid käsitataks terroriaktidena, kui need on toime pandud mõnel lõikes 2 loetletud eesmärgil.



Artikli 3 lõikes 1 ei ole mitte ainult nõue konkreetsed teod kriminaliseerida, vaid ka nõue, et need teod peavad olema riiklikes õigusaktides käsitatavad terroriaktidena. Ent Saksamaal ei näi olevat ühtegi sätet, millega ükski artikli 3 lõikes 1 nimetatud kuritegu oleks määratletud terroriaktina, kui see on toime pandud mõnel artikli 3 lõikes 2 loetletud eesmärgil. Ainsad kuriteod, mis on sõnaselgelt terroriaktina määratletud, on terrorismi rahastamine ja terrorirühmitusega seotud kuriteod. See näib välistavat võimaluse, et kui üksi tegutsev isik paneb toime mõne loetletud kuriteo, ilma et osaleks terrorirühmituses või toetaks seda, esitatakse talle süüdistus terroriaktis (v.a terrorismi rahastamine, mis on Saksamaa õiguses määratletud terroriaktina). Lisaks on terroriakti ühine määratlus tähtis selleks, et saaks tulemuslikult järgida õiguskaitsealase koostöö õigusakte, nagu nõukogu otsus 2005/671/JSK. Võrreldes raamotsusega 2002/475/JSK (milles juba oli kohustus teatavad terroriaktid kriminaliseerida) on direktiivis määratletud uus terroriakt, mis on seotud selliste tegevustega nagu ebaseaduslik süsteemi häirimine ja andmetesse sekkumine (määratlused direktiivis 2013/40/EL) (artikli 3 lõike 1 punkt i). Selle on üle võtnud kõik liikmesriigid, aga Horvaatia õigusaktides paistab see kohalduvat ainult elutähtsa taristu puhul. Teiseks lisab direktiiv tuuma-, keemia- ja bioloogilistele relvadele ka radioloogilised relvad, mille tootmine, valduses hoidmine, omandamine, vedu, tarnimine ja kasutamine on artikli 3 kohaselt kuritegu (artikli 3 lõike 1 punkt f). Mõne liikmesriigi õigusaktid ei paista hõlmavat teatavaid relvaliike (nt radioloogilised relvad Maltal, Prantsusmaal ja Tšehhis ning tuumarelvad Maltal ja Prantsusmaal). Peale selle laiendatakse direktiiviga 2017/541 selliste relvadega seotud teadus- ja arendustöö kui kuriteo määratlust kõigile neljale relvaliigile (varem hõlmas see ainult bioloogilisi ja keemiarelvi). Austria, Bulgaaria, Malta, Poola ja Prantsusmaa õigusaktid ei paista hõlmavat teatavate relvadega seotud teadustööd ning Malta ja Prantsusmaa õigusaktid teatavate relvadega seotud arendustööd. Üldisemalt ei paista Saksamaa ülevõtmisaktides olevat sõnaselget viidet teatavate artikli 3 lõike 1 punktis f nimetatud relvadega seotud teadustööle. Selle kuriteo nende osadega seoses, mis olid sätestatud juba raamotsuses 2002/475/JSK, on ikka veel mitu probleemi. Direktiivi artikli 3 lõike 1 punkti c puhul (inimrööv või pantvangi võtmine) ei paista Leedu õigusaktid hõlmavat olukorda, kus inimrööv või pantvangi võtmine pandi toime eesmärgiga elanikkonda tõsiselt hirmutada või riigi või rahvusvahelise organisatsiooni poliitilisi, põhiseaduslikke, majanduslikke või sotsiaalseid põhistruktuure tasakaalust märkimisväärselt välja viia või hävitada. Soome õigusaktid ei paista sõnaselgelt hõlmavat kõiki inimröövi juhtumeid, vaid ainult raskendavatel asjaoludel toime pandud inimkaubandust. Direktiivi artikli 3 lõike 1 punkti e puhul (õhusõiduki, laeva või mõne muu ühistranspordi- või kaubaveovahendi ebaseaduslik hõivamine) ei paista viie liikmesriigi (Bulgaaria, Küprose, Leedu, Luksemburgi ja Poola) õigusaktid hõlmavat muu ühistranspordi- või kaubaveovahendi hõivamist.



Artikli 3 lõike 1 punktis g sätestatu puhul (ohtlike ainete heite või tulekahjude, plahvatuste või üleujutuste põhjustamine) paistavad Luksemburgi õigusaktid hõlmavat vaid lõhkeaine või muu surmava seadeldise tahtlikku tarnimist, paigaldamist ja lõhkamist avalikus kohas, riigi või muus avalikus rajatises, avalikus transpordisüsteemis või -taristus. Üleujutuste põhjustamine näib hõlmavat vaid kaevanduse tahtlikku üleujutamist. Direktiivi artikli 3 lõike 1 punkti h puhul (vee, elektri või mõne tähtsa loodusvaraga varustamise häirimine või katkestamine, kui see ohustab inimelu) ei paista Bulgaaria õigusaktides olevat viidet vee- ja elektrivarustuse häirimisele. Luksemburgi õigusaktid näivad hõlmavat ainult vee või põhjavee seisundi muutmist.



Direktiivi artikli 3 lõike 1 punkti i puhul (ebaseaduslik süsteemi häirimine ja ebaseaduslik andmetesse sekkumine) paistavad Horvaatia õigusaktid hõlmavat ainult elutähtsa taristu arvutisüsteemi tegevuse häirimist. See ei hõlma süsteemi ebaseaduslikku häirimist, mis ei ole toime pandud elutähtsa taristu infosüsteemi vastu, nii et tulemuseks on tõsine kahju, või mitme infosüsteemi tegevuse häirimist peamiselt selleks loodud või kohandatud vahendiga (nagu sätestatud direktiivis 2013/40/EL).

Direktiivi artikli 3 lõike 1 punkti j puhul (terroriaktiga ähvardamine) on Kreeka õigusaktides kirjas, et selline ähvardus peab toimuma avalikult. Saksamaa õigusaktid ei paista hõlmavat ähvardust panna toime artikli 3 lõike 1 punktides d ja f nimetatud kuritegusid. Ka Portugali õigusaktid ei paista hõlmavat ähvardust panna toime direktiivi artikli 3 lõike 1 punktis f nimetatud kuritegu. Luksemburgis ei ole ähvardamine terroriakt, kui sellega ei kaasne käsku või teatavaid tingimusi. Bulgaaria ei näi olevat üle võtnud direktiivi artikli 3 lõike 2 punkti c eesmärki viia tasakaalust märkimisväärselt välja või hävitada mõne riigi või rahvusvahelise organisatsiooni poliitilised, põhiseaduslikud, majanduslikud või sotsiaalsed põhistruktuurid. 2.2.4.Terrorirühmitusega seotud kuriteod (artikkel 4) Direktiivi artiklis 4 on liikmesriikidele sätestatud nõue võtta vajalikke meetmeid, et terrorirühmituse juhtimine ja selle tegevuses osalemine oleksid karistatavad kui kuriteod. Meetmed, mille liikmesriigid on selle artikli järgimiseks võtnud, on üldjoontes rahuldavad. Artikli 4 punkti a puhul paistab Ungari õigusaktides olevat juttu terrorirühmituse organiseerijatest, mitte juhtijatest. Rootsi õigusaktides ei ole terrorirühmituse juhtimist kui omaette kuritegu (kuigi peaks artikli 4 punkti a kohaselt olema), vaid see on üle võetud seotud kuritegude all (mille eest on samuti ette nähtud kriminaalvastutus). Ka terrorirühmituses osalemise puhul (artikli 4 punkt b) on Rootsis tegu seotud kuriteoga. Kuna artikli 4 lõigetes a ja b sätestatud kuritegude puhul ei ole vaja seost konkreetse terroriaktiga, siis kriminaliseerimine seotud kuriteona jätab terrorirühmituse tegevuses osalemise karistamata. Rootsi on terrorirühmitusega koostöö tegemise hiljuti kriminaliseerinud omaette kuriteona. See säte paistab hõlmavat vaid teatavate materiaalsete vahenditega varustamist, mitte teabe andmist. Põhjenduse 38 puhul (millega jäetakse direktiivi kohaldamisalast välja humanitaarabi andmine, kui seda teevad erapooletud humanitaarabiorganisatsioonid, mida tunnustatakse rahvusvahelise õigusega, sh rahvusvahelise humanitaarõigusega) on nelja riigi (Austria, Belgia, Itaalia ja Leedu) õigusaktides terrorismivastaste õigusaktide kohaldamise piirangud humanitaar- ja muu tegevuse jaoks. Teistes liikmesriikides saab üldõigusakte (nt karistusseadustik) selliselt tõlgendada või on riigi ametivõimud teada andnud, et tegelikkuses seda järgitakse. 2.2.5.Avalik üleskutse panna toime terroriakt (artikkel 5) Direktiivi artiklis 5 on liikmesriikidele sätestatud nõue kriminaliseerida üldsusele tahtlikult sõnumi levitamine (mis tahes viisil) või muul moel avalikkusele kättesaadavaks tegemine kavatsusega kutsuda üles toime panema terroriakti ning kui selline käitumine otseselt või kaudselt propageerib terroriakti toimepanemist, tekitades seeläbi ühe või mitme sellise kuriteo toimepanemise ohu. Selle artikli ülevõtmisega võib üldiselt rahule jääda. Leedu õigusaktid ei paista hõlmavat juhtumeid, kus isik levitab sõnumit või teeb selle muul moel avalikkusele kättesaadavaks, et ärgitada inimesi terroriakti toime panema või sellele kaasa aitama, aga keegi seda kuriteole kihutamist tegelikult ei järgi.

2.2.6.Terroristide värbamine (artikkel 6) Direktiivi artiklis 6 on liikmesriikidele sätestatud nõue kriminaliseerida teisele isikule ettepaneku tegemine panna toime mõni artikli 3 lõike 1 punktides a–i või artiklis 4 loetletud kuritegu või sellele kaasa aidata. Prantsusmaal hõlmab ülevõttev meede terroriakti toimepanemise ettepaneku tegemist kui pakkumiste tegemist või lubaduste andmist, kinkide või muude hüvede pakkumist, ähvardamist või sundimist, mille eesmärk on, et isik paneks toime terroriakti. Samuti nõutakse artiklis 6 terroriakti toimepanemises osalejate värbamise kriminaliseerimist, aga Bulgaaria, Hispaania, Kreeka ja Portugali õigusaktid ei paista seda sõnaselgelt hõlmavat. Läti, Malta, Poola ja Sloveenia õigusaktides paistab see olevat hõlmatud seotud kuritegudega (nt kaasaaitamine). Ent mitme teise direktiivis käsitletud kuriteo määratluse ülevõtmisel ei ole nende liikmesriikide õigusaktidesse lisatud sõnaselget viidet toimepanemises osalemisele.



Peale selle ei hõlma Portugali õigusaktid terrorirühmitusega seotud kuritegude jaoks värbamist (artikkel 4). Saksamaal on artikkel 6 üle võetud mitme sättega, mis üheskoos ei paista hõlmavat kõiki direktiivi kohaselt nõutavaid kuritegusid.

2.2.7.Terrorismialase väljaõppe andmine (artikkel 7) Direktiivi artiklis 7 on liikmesriikidele sätestatud nõue kriminaliseerida tahtlik teisele isikule lõhkeainete, tuli- või muude relvade või mürgiste või ohtlike ainete valmistamise või kasutamise kohta või muude eriliste meetodite või tehniliste võtete kohta juhiste andmine mõne artikli 3 lõike 1 punktides a–i loetletud kuriteo toimepanemise või selle toimepanemises osalemise eesmärgil, teades, et oskusi kavatsetakse kasutada sellel eesmärgil. Nagu artiklis 6 käsitletud värbamine, hõlmab ka artiklis 7 sätestatud väljaõpe ühtlasi terroriakti toimepanemises osalemise väljaõpet, aga Bulgaaria, Hispaania ja Portugali õigusaktid ei paista seda sõnaselgelt hõlmavat. Läti, Malta, Poola ja Slovakkia õigusaktides paistab see olevat hõlmatud seotud kuritegudega (nt kaasaaitamine), aga teised direktiivis käsitletavate kuritegude määratlused on üle võetud sõnaselge viitega toimepanemises osalemisele. Saksamaal ei ole artikkel 7 üle võetud mitte ühe, vaid mitme sättega, mis üheskoos ei paista hõlmavat kõiki direktiivis käsitletavaid terroriakte.

2.2.8.Terrorismialase väljaõppe saamine (artikkel 8) Direktiivi artiklis 8 on liikmesriikidele sätestatud nõue kriminaliseerida lõhkeainete, tuli- või muude relvade või mürgiste või ohtlike ainete valmistamise või kasutamise kohta või muude eriliste meetodite või tehniliste võtete kohta juhiste saamine mõne artikli 3 lõike 1 punktides a–i loetletud kuriteo toimepanemise või selle toimepanemises osalemise eesmärgil. See hõlmab ka terroriakti toimepanemises osalemise väljaõpet, aga Bulgaaria, Hispaania ja Portugali õigusaktid ei paista seda sõnaselgelt hõlmavat (nagu artiklite 6 ja 7 puhulgi). Slovakkia õigusaktides paistab see olevat hõlmatud seotud kuritegudega (nt kaasaaitamine), aga teised direktiivis käsitletavate kuritegude määratlused on üle võetud sõnaselge viitega toimepanemises osalemisele. Saksamaal on see säte samuti üle võetud mitme sättega, mis üheskoos ei paista hõlmavat kõiki direktiivis käsitletavaid terroriakte. Küprose, Malta, Slovakkia ja Sloveenia õigusaktid ei paista hõlmavat iseõppimist. 2.2.9.Terroristlikel eesmärkidel reisimine (artikkel 9) Direktiivi artiklis 9 on liikmesriikidele sätestatud nõue kriminaliseerida tahtlik teise riiki reisimine terroriakti toimepanemise või selle toimepanemises osalemise eesmärgil, terrorirühmituse tegevuses osalemise eesmärgil, kui osaleja teab, et aitab sellega kaasa rühmituse kuritegelikule tegevusele, või terrorismialase väljaõppe andmise või saamise eesmärgil. Liikmesriikidele antakse ülevõtmiseks kaks valikuvõimalust: artikli 9 lõike 2 punktid a ja b. Direktiivi artikli 9 lõikes 1 on liikmesriikidele sätestatud nõue kriminaliseerida teise riiki reisimise. Saksamaa õigusaktides ei näi olevat sõnaselget viidet terrorirühmituse tegevuses osalemisele kui eesmärgile. Bulgaaria, Portugali, Rumeenia ja Sloveenia õigusaktides paistab selle kuriteo kohaldamisala olevat kitsam kui direktiivis, sest neis on reisija või reisi sihtkoha määratlus kitsam. Direktiivi artikli 9 lõikes 2 on mainitud kõnealusesse liikmesriiki reisimist, andes liikmesriikidele kaks ülevõtmisvalikut. Poola pole seda sätet üldse üle võtnud. Artikli 9 lõike 2 punkti a kohaselt võivad liikmesriigid kriminaliseerida kõnealusesse liikmesriiki reisimise, mis on toimunud eelnimetatud terroristlikel eesmärkidel. Selle võimaluse on üle võtnud 18 liikmesriiki. Bulgaaria õigusaktides ei näi olevat mingit viidet terrorirühmituse tegevuses osalemisele kui eesmärgile. Portugali õigusaktid ei paista hõlmavat terroriaktide toimepanemises osalemise eesmärgil reisimist ning samuti ei hõlmaks riiklik säte Portugali reisimist, kui tegu on Portugali kodaniku või elanikuga. Ka Rumeenia õigusaktides ei ole selge, kas riigi elaniku naasmine oma kodakondsusjärgsesse riiki terroriakti toimepanemise (või selles osalemise) eesmärgil on hõlmatud või mitte. Teine artikli 9 lõike 2 punktis b liikmesriikidele pakutav võimalus on kriminaliseerida ettevalmistav tegevus, millega kõnealusesse liikmesriiki sisenenud isik tegeleb, kavatsusega panna toime artiklis 3 osutatud terroriakt või selle toimepanemises osaleda. Selle võimaluse on üle võtnud 14 liikmesriiki. Kaheksa liikmesriiki (Belgia, Bulgaaria, Eesti, Horvaatia, Küpros, Rootsi, Slovakkia ja Tšehhi) võtsid tõepoolest üle mõlemad variandid. Saksamaal on artikli 9 lõike 2 punkti b ülevõtmine tagatud vandenõu kriminaliseerimisega, aga see mõiste näib olevat kitsam kui artikli 9 lõike 2 punktis b nimetatud ettevalmistavad tegevused. Terroriaktide toimepanemises osalemise osa ei paista mõni liikmesriik olevat sõnaselgelt üle võtnud. See käib Poola ja artikli 9 lõike 1 kohta, Sloveenia ja artikli 9 lõike 2 punkti a kohta, Bulgaaria ja Hispaania ning artikli 9 lõike 2 punkti b kohta ning Slovakkia ja mõlema lõike kohta. 2.2.10.Terroristlikel eesmärkidel reisimise korraldamine või muul viisil hõlbustamine (artikkel 10) Artiklis 10 on sätestatud liikmesriikide kohustus kriminaliseerida tahtlik korraldamine ja hõlbustamine, millega aidatakse isikul terroristlikel eesmärkidel reisida (artikli 9 lõige 1 ja lõike 2 punkt a), teades, et sellisel abistamisel on nimetatud eesmärk. Meetmed, mille liikmesriigid on selle artikli järgimiseks võtnud, on üldjoontes rahuldavad. Bulgaaria ja Leedu õigusaktidest nähtub, et kriminaliseeritud on ainult selline korraldamine ja hõlbustamine, millega kaasneb tegelik terroristlikel eesmärkidel reisimine. Slovakkia ülevõttev säte näib jätvat mõned reisi sihtkohad kohaldamisalast välja.

2.2.11.Terrorismi rahastamine (artikkel 11) Direktiivi artiklis 11 on liikmesriikidele sätestatud nõue kriminaliseerida terrorismi tahtlik rahastamine. Samuti on seal sätestatud, et kui terrorismi rahastamine on seotud mõne artiklites 3, 4 ja 9 sätestatud kuriteoga, ei ole oluline, kas neid rahalisi vahendeid ka tegelikult kasutatakse, samuti pole oluline, kas kuriteo toimepanija teab, milliseks konkreetseks kuriteoks või kuritegudeks rahalisi vahendeid kasutatakse. Bulgaaria, Malta, Poola, Portugali ja Saksamaa õigusaktides ei paista terrorismi rahastamine hõlmavat kõiki direktiivi artiklites 3–10 sätestatud kuritegusid. Bulgaaria, Hispaania, Läti ja Portugali õigusaktid ei paista hõlmavat toimepanemises osalemist. Poolas, Slovakkias ja Sloveenias ei ole toimepanemises osalemine sätestatud kõigis ülevõtvates õigusaktides ühtmoodi. Luksemburgi õigusaktides on lisatud tingimus, et rahalised vahendid peavad olema saadud ebaseaduslikult. 2.2.12.Terroristliku tegevusega seotud muud kuriteod (artikkel 12) Direktiivi artiklis 12 on liikmesriikidele sätestatud nõue kriminaliseerida terroristliku tegevusega seotud kuritegudena röövimine ja väljapressimine mõne artiklis 3 loetletud kuriteo toimepanemiseks ning võltsitud haldusdokumentide koostamine ja kasutamine mõne artikli 3 lõike 1 punktides a–i, artikli 4 punktis b ning artiklis 9 loetletud kuriteo toimepanemiseks. Kreeka ja Horvaatia õigusaktides ei paista olevat terrorismiga seotud kuritegudena kriminaliseeritud tahtlik röövimine, väljapressimine ega võltsitud haldusdokumendi koostamine või kasutamine. Soome õigusaktides paistab terroristliku tegevusega seotud kuritegu olevat vaid terroriakti toimepanemise jaoks sooritatud röövimine, aga mitte väljapressimine ega võltsitud haldusdokumendi koostamine või kasutamine. 2.2.13.Suhe terroriaktidega (artikkel 13) Direktiivi artiklis 13 on sätestatud, et selleks, et artiklis 4 või III jaotises osutatud kuritegu oleks karistatav, ei ole vaja, et terroriakt tegelikult toime pannakse, ning direktiivi artiklites 5–10 ja artiklis 12 osutatud kuritegude puhul, et sel oleks seos mõne muu direktiivis sätestatud konkreetse kuriteoga. Bulgaarias on direktiivi artiklis 10 sätestatud kuritegu ja teatavates terroriaktiga seotud kuritegude toimepanemises osalemine üle võetud nii, et on kriminaliseeritud kaasaaitamine. Sealse õiguse kohaselt paistab kaasaaitamine olevat karistatav vaid siis, kui põhikuritegu tegelikult toime pannakse. Kreekas ei ole artiklis 10 nimetatud kuritegu omaette kuritegu, mistõttu paistab, et on vaja tuvastada selle seos mõne teiste direktiivis sätestatud konkreetse teoga (artikkel 9). Leedus ei paista olevat kriminaliseeritud ettevalmistused kuriteoks, mis ei ole raske (direktiivi artiklid 5, 9 ja 10). Seega, kui kuritegu toime ei panda, vaid piirdutakse ettevalmistustega, ei ole need kuriteona karistatavad. 2.2.14.Kuriteo toimepanemisele kaasaaitamine ja kihutamine ning kuriteokatse (artikkel 14) Direktiivi artiklis 14 on liikmesriikide sätestatud nõue tagada, et direktiivi artiklites 3–8, 11 ja 12 osutatud kuritegude toimepanemisele kaasaaitamine, artiklites 3–12 osutatud kuritegude toimepanemisele kihutamine ning artiklites 3, 6, 7, artikli 9 lõikes 1, artikli 9 lõike 2 punktis a ning artiklites 11 ja 12 osutatud kuriteo katse (v.a artikli 3 lõike 1 punktis f sätestatud valduses hoidmine ja punktis j osutatud kuritegu) oleksid karistatavad. Selle artikli ülevõtmisega võib üldiselt rahule jääda.



Poola on artikli 6 üle võtnud samade meetmetega nagu artikli 14 lõiked 1 ja 2. Seetõttu ei ole selge, kas artiklis 6 nimetatud kuriteole kaasaaitamine ja kihutamine on kriminaliseeritud või mitte.



Kreekas ei paista artiklis 10 nimetatud kuriteole kihutamine olevat karistatav, sest seal osutatud tegu ei ole üle võetud omaette kuriteona. Artikli 14 lõike 3 puhul (kuriteokatse) ei paista Maltal olevat kriminaliseeritud teatavate artiklis 3 nimetatud kuritegude katsed ning direktiivi artiklites 6, 7, 11 ja 12 nimetatud kuritegude katsed. 2.2.15.Füüsilisele isikule kohaldatavad karistused (artikkel 15) Direktiivi artiklis 15 on liikmesriikidele sätestatud nõue tagada, et direktiivi artiklites 3–12 ja 14 osutatud kuritegude eest mõistetavad kriminaalkaristused oleks tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad. Täpsemalt on selles sätestatud liikmesriikidele nõue tagada, et artiklis 3 nimetatud terroriaktid, nendele kaasaaitamine ja kihutamine ning nende toimepaneku katsed on karistatavad vabadusekaotusega, mis on karmim kui karistused selliste tegude eest siis, kui need on tahtmatud (v.a juhul kui kohaldatavatest karistustest karmimaid riiklikus õiguses enam pole). Artikli 15 lõike 2 puhul paistab Bulgaarias olevat direktiivi artikli 3 lõike 1 punktis j osutatud teo eest (terroriaktiga ähvardamine) kohaldatav karistus kergem kui kuriteo toimepanemisega ähvardamise eest. Tšehhi õiguses ei paista olevat sätestatud karmimaid karistusi õhusõiduki, tsiviillaeva ja merepõhja kohtkindlalt kinnitatud naftaplatvormi hõivamise eest, kui see on toime pandud terroristlike kavatsustega (direktiivi artikkel 3). Direktiivi artikli 15 lõikes 3 on liikmesriikidele sätestatud nõue kehtestada riiklikus õiguses maksimummääraga vabadusekaotus (vähemalt artikli 15 lõikes 3 sätestatud määr) direktiivi artikli 4 punktides a ja b osutatud kuritegude eest ning artikli 3 lõike 1 punktis j osutatud kuriteo eest, kui selle on toime pannud terrorirühmituse juht. Bulgaaria õigusaktidest paistab, et terrorirühmituse juhi toime pandud terroriakti eest, millele on osutatud artikli 3 lõike 1 punktis j, kohaldatakse karistust, mis on artikli 15 lõikes 3 osutatust leebem. Soomes paistab maksimumkaristus direktiivi artikli 4 punktis a osutatud kuriteo eest, mida pole toime pandud koos teise kuriteoga, olevat artikli 15 lõikes 3 sätestatust leebem. Ungaris paistab mõni terrorirühmituse juhtimisega seotud tegevus olevat karistatav direktiivis sätestatust leebemalt. Luksemburgis võib maksimumkaristus olla terrorirühmituses osalemise määrast olenevalt (artikli 4 punkt b) ka trahv, mitte alati vabadusekaotus. Rootsis paistab mõne terrorirühmituses osalemisega seotud tegevuse eest määratav maksimumkaristus olevat direktiivis sätestatust leebem. 2.2.16.Kergendavad asjaolud (artikkel 16) Direktiivi artiklis 16 on liikmesriikidele antud võimalus vähendada artiklis 15 sätestatud karistusi, kui kuriteo toimepanija loobub terroristlikust tegevusest ja annab haldus- või kohtuorganitele teavet, millele neil muul viisil juurdepääs puuduks, aidates neil kuriteo tagajärgi ära hoida või leevendada; teha kindlaks või võtta vastutusele teisi kuriteo toimepanijaid; leida tõendeid või hoida ära artiklites 3–12 ja artiklis 14 osutatud kuritegude toimepanemist tulevikus. Seda võimalust on (osaliselt) kasutanud 23 liikmesriiki. Kaks liikmesriiki (Eesti ja Sloveenia) direktiivi artiklis 16 lubatud võimalust kasutanud ei ole.

Artikli 16 lõike 1 punktis a sätestatud võimalust (terroristlikust tegevusest loobumine) on kasutanud 17 liikmesriiki. Artikli 16 lõike 1 punktis b sätestatud võimalust (pädevatele asutustele sellise teabe andmine, millele neil muul viisil juurdepääs puuduks) on kasutanud 22 liikmesriiki, kuigi 10 neist ei ole kasutanud kõiki punktides i–iv loetletud võimalusi. 2.2.17.Juriidilise isiku vastutus (artikkel 17) Direktiivi artiklis 17 on sätestatud liikmesriikide kohustus tagada, et juriidilisi isikuid saaks võtta vastutusele direktiivi artiklites 3–12 ja 14 nimetatud kuritegude eest, mille on nende kasuks toime pannud iseseisvalt või juriidilise isiku organi liikmena tegutsenud isik, kes on juriidilise isiku juures juhtival kohal, ning ka siis, kui nimetatud kuritegu on osutunud võimalikuks juriidilise isiku alluvuses tegutseva isiku üle tehtava puuduliku järelevalve või kontrolli tõttu. Samuti on seal sätestatud, et juriidilise isiku vastutusele võtmise korral ei kao võimalus alustada kriminaalmenetlust füüsiliste isikute suhtes, kes osalesid täideviijate, kihutajate või kaasaaitajatena. Meetmed, mille liikmesriigid on selle artikli järgimiseks võtnud, on üldjoontes rahuldavad. Bulgaaria puhul paistab, et seal juriidilisi isikuid direktiivi artiklis 10 nimetatud kuriteo eest vastutusele võtta ei saa, ja Poolas tundub nii olevat artiklis 9 nimetatud kuritegude puhul. Horvaatias ja Prantsusmaal ei paista olevat sõnaselget viidet puudulikule järelevalvele või kontrollile (artikli 17 lõige 2). Ent Horvaatias saab juriidilisi isikuid vastutusele võtta alati, kui nende vastutav isik paneb kuriteo toime nende kasuks. 2.2.18.Juriidilisele isikule kohaldatavad karistused (artikkel 18) Direktiivi artiklis 18 on liikmesriikidele sätestatud nõue tagada, et vastavalt artiklile 17 vastutusele võetud juriidilisele isikule kohaldatavad karistused on tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad ning nende hulka kuuluvad kriminaalõiguslikud või muud liiki trahvid ning võivad kuuluda muud karistused. Samuti on seal muude mittekohustuslike karistuste loetelu. Direktiivi artiklis 18 nimetatud võimalusi on (osaliselt) kasutanud 25 liikmesriigist 21. Neli liikmesriiki (Eesti, Madalmaad, Rootsi ja Soome) ei ole kasutanud neist võimalustest ühtegi. Artikli 18 punktis a sätestatud võimalust (riiklike hüvitiste või abi saamise õigusest ilmajätmine) on kasutanud 13 liikmesriiki. Artikli 18 punktis b sätestatud võimalust (ajutine või alaline ettevõtluskeeld) on kasutanud 18 liikmesriiki. Artikli 18 punktis c sätestatud võimalust (kohtuliku järelevalve alla võtmine) on kasutanud viis liikmesriiki (Hispaania, Küpros, Malta, Prantsusmaa ja Rumeenia). Artikli 18 punktis d sätestatud võimalust (sundlõpetamine) on kasutanud 17 liikmesriiki. Artikli 18 punktis e sätestatud võimalust (kuriteoteo toimepanemiseks kasutatud üksuste ajutine või lõplik sulgemine) on kasutanud üheksa liikmesriiki (Belgia, Hispaania, Kreeka, Küpros, Leedu, Malta, Portugal, Prantsusmaa ja Rumeenia). 2.2.19.Jurisdiktsioon ja süüdistuse esitamine (artikkel 19) Direktiivi artiklis 19 on liikmesriikidele sätestatud nõue kehtestada artiklites 3–12 ja 14 nimetatud kuritegude üle teatavatel juhtudel oma jurisdiktsioon, mis ühtlasi võimaldab neil laiendada seda teistele konkreetsetele juhtudele. Samuti on artiklis 19 sätestatud liikmesriikidele kohustus teha jurisdiktsioonikonflikti korral koostööd. Ka sätestatakse selles liikmesriikidele nõue kehtestada oma jurisdiktsioon artiklites 3–12 ja 14 osutatud kuritegude üle juhtudel, kui liikmesriik keeldub isiku üle- või väljaandmisest, ning tagada, et nende jurisdiktsioon hõlmab juhtumeid, kui artiklites 4 ja 14 osutatud kuritegu on tervikuna või osaliselt toime pandud tema territooriumil, olenemata sellest, kus terrorirühmitus asub või kuritegevusega tegeleb. Juhtumid, mille korral on jurisdiktsiooni kehtestamine kohustuslik, on nimetatud artikli 19 lõike 1 punktides a–e. Punkti c puhul (kurjategija on riigi enda kodanik või elanik) ei paista Saksamaa õigusaktides olevat elukoha põhimõtet kehtestavat üldreeglit ning Portugali õigusaktides kodakondsuse põhimõtet kehtestavat üldreeglit. Punkti d (kuritegu on toime pandud selle riigi territooriumil asuva juriidilise isiku kasuks) ei paista olevat üle võetud Madalmaades, Poolas, Portugalis, Prantsusmaal ja Saksamaal. Punkti e puhul (kuritegu on toime pandud kõnealuse liikmesriigi institutsioonide või elanikkonna vastu või liidu institutsiooni, organi, asutuse või ameti vastu, mis asub selles liikmesriigis) ei paista Belgia, Bulgaaria, Hispaania, Rumeenia ja Ungari õigusaktid hõlmavat elanikke, kes ei ole kodanikud. Saksamaal ei paista olevat sõnaselgelt hõlmatud ei elanikud ega ELi institutsioonid. Poola õiguses ei ole sõnaselgelt hõlmatud liidu institutsioonid, organid ega asutused. Portugali õigus paistab hõlmavat vaid olukordi, kui institutsioonid või inimesed asuvad Portugalis või on seal nende elukoht. Artikli 19 lõike 1 teises lõigus sätestatud võimalust (liikmesriik võib oma jurisdiktsiooni laiendada, kui kuritegu pannakse toime teise liikmesriigi territooriumil) on (osaliselt) kasutanud 17 liikmesriiki.

Artikli 19 lõikes 2 sätestatud võimalust (liikmesriik võib oma jurisdiktsiooni laiendada artiklis 7 osutatud terrorismialase väljaõppe andmisele, kui kuriteo toimepanija pakub sellist väljaõpet asjaomase liikmesriigi kodanikele või elanikele ja direktiivi artikli 19 lõikes 1 sätestatud jurisdiktsioonireeglid ei ole kohaldatavad) on kasutanud kuus liikmesriiki (Belgia, Hispaania, Leedu, Madalmaad, Saksamaa ja Soome). Paistab, et Itaalia, Poola ja Saksamaa ei ole sõnaselgelt üle võtnud direktiivi artikli 19 lõiget 4 (liikmesriik peab kehtestama oma jurisdiktsiooni artiklites 3–12 ja 14 osutatud kuritegude üle juhtudel, kui ta keeldub sellises kuriteos kahtlustatava või süüdimõistetud isiku üle- või väljaandmisest). Küprosel ei paista direktiivi artikli 19 lõigete 4 ja 5 ülevõtmise sätted hõlmavat kõiki direktiivi kohaldamisalasse jäävaid kuritegusid. 2.2.20.Uurimismeetmed ja konfiskeerimine (artikkel 20) Direktiivi artiklis 20 on liikmesriikidele sätestatud nõue tagada terrorismi uurimiseks või selle eest süüdistuse esitamiseks tulemuslikud uurimismeetmed, näiteks organiseeritud kuritegevuse või muude raskete kuritegude puhul kasutatavad uurimismeetmed. Samuti on kõnealuses artiklis liikmesriikidele sätestatud nõue tagada, et nende pädevad asutused arestivad või konfiskeerivad kooskõlas direktiiviga 2014/42/EL kuriteovahendid ja saadud tulu, mida kasutatakse või kavatsetakse kasutada terrorismiks (nii toimepanemiseks kui ka toimepanemises osalemiseks). Selle artikli ülevõtmisega võib üldiselt rahule jääda. Artikli 20 lõike 1 puhul ei paista, et Saksamaal oleks kõigi direktiivis nõutud kuritegude uurimiseks võimalik kasutada tulemuslikke uurimismeetmeid, näiteks organiseeritud kuritegevuse või muude raskete kuritegude puhul kasutatavad uurimismeetmed. Näiteks ei saa neid kasutada sellise terroriakti korral, kui toimub terroristlikel eesmärkidel rünnak isiku kehalise puutumatuse vastu (artikli 3 lõike 1 punkt b). Leedus ei paista olevat võimalik kasutada kõiki uurimismeetmeid terroristlikel eesmärkidel reisimise uurimiseks. Poolas ei paista olevat kõigi terroriaktide uurimiseks ja nende eest süüdistuse esitamiseks võimalik kasutada sidevahendite pealtkuulamist. Artikli 20 lõike 2 puhul ei paista Eesti, Madamaade, Rootsi, Slovakkia ja Tšehhi õigusaktides olevat kehtestatud kohustust kasutada direktiivi kohaldamisalas olevate kuritegude korral vara arestimist ja konfiskeerimist. Riiklikes sätetes on tavaliselt selliste meetmete kasutamine lubatud (nagu kohustab direktiiv 2014/42/EL), aga neis ei ole rangelt sõnastatud kohustust teha seda terroriaktide korral.

2.2.21.Meetmed avaliku üleskutse vastu internetis panna toime terroriakt (artikkel 21) Direktiivi artiklis 21 on liikmesriikidele sätestatud nõue tagada sellise nende territooriumil majutatava veebisisu viivitamatu kõrvaldamine internetist, milles avalikult kutsutakse üles terroriakti toimepanemisele. Kui sisu eemaldada ei saa, võivad liikmesriigid võtta meetmeid, et takistada sellele juurdepääsemine. Sellised meetmed peavad olema läbipaistvad ning nendega peavad kaasnema sobivad kaitsemeetmed (sh edasikaebeõigus), mis tagavad, et need piirduvad vajalikuga, on proportsionaalsed ja kasutajaid teavitatakse meetmete põhjustest. Selle artikli ülevõtmine on liikmesriikides ebaühtlane. Komisjon esitas 2018. aasta septembris ettepaneku võtta terroristliku veebisisu levitamise tõkestamiseks vastu eraldi määrus, milles on konkreetsed kohustused veebimajutusteenuse pakkujatele. Kaasseadusandjad peavad selle üle praegu läbirääkimisi. Kreeka ei ole seda artiklit üle võtnud. Sealsed õigusaktid hõlmavad ainult digitaalandmete arestimist kriminaaluurimise käigus, aga mitte veebisisu eemaldamist ega sellele juurdepääsemise takistamist. Direktiivi artikli 21 lõike 1 esimene lause (veebisisu kõrvaldamine) ei paista olevat üle võetud kahes liikmesriigis (Bulgaaria ja Poola), sest nende õigusaktides on mainitud vaid sisule juurdepääsemise takistamist. Horvaatia ja Läti õigusaktides on meetmed, mis võivad viia sisu kõrvaldamiseni, aga sõnaselget kohustust seda teha ei paista olevat. Tšehhi õigus lubab riigi ametiasutustel nõuda veebisisu kõrvaldamist, aga sellekohast korda sätestatud ei ole. Artikli 21 lõike 1 teise lause, mis julgustab liikmesriike saavutama väljaspool oma territooriumi majutatava veebisisu kõrvaldamise, on üle võtnud 16 liikmesriiki. Nende seas on ka kaks liikmesriiki (Bulgaaria ja Poola), mille õigusaktid hõlmavad vaid veebisisule juurdepääsemise takistamist ja mitte selle kõrvaldamist. Sloveenia ülevõtmismeede hõlmab teenuseosutajaid, kelle registrijärgne asukoht on mõnes teises liikmesriigis, aga mitte kolmandas riigis. Artikli 21 lõikes 2 sätestatud võimalust (sisule juurdepääsemise takistamine, kui selle kõrvaldamine ei ole võimalik) on kasutanud 18 liikmesriiki. Artikli 21 lõike 3 puhul ei paista Belgia, Luksemburgi, Poola, Sloveenia ja Soome õigusaktid sisaldavat nõuet teavitada kasutajaid sisu kõrvaldamise põhjusest.

2.2.22.Otsuse 2005/671/JSK muutmine (artikkel 22) Direktiivi artikliga 22 muudetakse nõukogu raamotsuse 2005/671/JSK artikleid 1 ja 2, kehtestades liikmesriikidele nõude teha teave, mille nende pädevad asutused on kriminaalmenetluse käigus seoses terroriaktidega kogunud, võimalikult kiiresti kättesaadavaks selle liikmesriigi pädevatele asutustele, kus andmeid saaks kasutada terroriaktide ennetamiseks, uurimiseks, avastamiseks või nende eest vastutusele võtmiseks. Liikmesriigid peavad tagama ka, et nende pädevad asutused võtavad teistelt liikmesriikidelt teabe saamise korral õigeaegseid meetmeid. Belgia, Hispaania, Itaalia, Kreeka, Luksemburg, Malta, Rootsi, Sloveenia ja Soome ei paista olevat artiklit 22 sõnaselgelt üle võtnud. Kui see säte on riiklikusse õigusesse sõnaselgelt üle võetud, ei hõlma see alati sätte kõiki osi. Näiteks Tšehhi õigusaktid paistavad hõlmavat vaid teabe omaalgatuslikku, aga mitte küsimise peale esitamist. Leedu, Läti ja Portugali õigusaktid aga ei näi hõlmavat just omaalgatuslikku teabe esitamist. Eesti, Horvaatia, Tšehhi ja Ungari õigusaktid ei paista sisaldavat teabe jagamise kohustust, vaid ainult võimalust. Leedu, Madalmaade ja Portugali õigusaktides ei paista olevat sõnaselget nõuet tegutseda pärast teisest liikmesriigist saadud teabe saamist õigeaegselt. 2.2.23.Põhiõigused ja -vabadused (artikkel 23) Direktiivi artikli 23 lõikes 1 on rõhutatud, et direktiiv ei tohi mõjutada kohustust austada põhiõigusi ja õiguse üldpõhimõtteid, mis on sätestatud ELi lepingu artiklis 6.



Artikli 23 lõikes 2 lubatakse liikmesriikidel kehtestada ajakirjanduse ja muude meediakanalite vabadust käsitlevate aluspõhimõtetega nõutavad ja nendega kooskõlas olevad tingimused, mis reguleerivad ajakirjanduse ja muude meediakanalite õigusi ja kohustusi ning nende menetluslikke tagatisi, kui need tingimused on seotud vastutuse kindlakstegemise või piiramisega.



Direktiivi artikli 23 lõikes 2 sätestatud võimalust on kasutanud Itaalia ja Rootsi. Itaalia karistusseadustikus on sätestatud ajakirjanduse ja teiste meediakanalite jaoks konkreetsed kajastamise ja teabe saamise õigusega seotud kaitsemeetmed. Rootsis kohaldatakse põhiseaduslike reeglite kohaldamisalasse kuuluvale meediale (ajakirjandus ja televisioon) eraldi menetluseeskirju, mis pakuvad erikaitset, nagu artikli 23 lõikes 2 lubatud.

2.2.24.Abi ja toetus terrorismiohvritele (artikkel 24) Direktiivi artiklis 24 on sätestatud liikmesriikidele terrorismiohvritele abi ja toetuse andmisega seotud kohustused. Direktiivi artikli 24 lõikes 1 on nõue, et direktiivi kohaldamisalas olevate kuritegude uurimine ja nende eest ametliku süüdistuse esitamine ei sõltuks neist teatamisest ja nendes süüdistamisest. Selle lõike ülevõtmisega võib rahule jääda. Direktiivi artikli 24 lõikes 2 on sätestatud nõue tagada, et kooskõlas direktiiviga 2012/29/EL on terrorismiohvritel võimalik kasutada tugiteenuseid ning et need on terrorismiohvritele kättesaadavad kohe pärast rünnakut ja seejärel niikaua, kui vaja. Leedus ei ole üldisi ohvriabiteenuseid kehtestatud, küll aga on osalisi abiteenuseid, nagu näiteks õigusabi. Luksemburgi, Poola ja Sloveenia õigusaktides ei paista olevat sätestatud, et abiteenused peavad suutma rahuldada terrorismiohvrite konkreetseid vajadusi. Nõue, et ohvriabiteenused peavad olema ohvritele kättesaadavad kohe pärast terrorirünnakut ja niikaua, kui vajalik, ei paista olevat sõnaselgelt üle võetud 16 liikmesriigis, kuigi paljudes neist paistab see tegelikkuses siiski nii toimivat. Direktiivi artikli 24 lõikes 3 on sätestatud, et abiteenused peavad suutma rahuldada terrorismiohvrite konkreetseid vajadusi. Teenused peavad olema konfidentsiaalsed, tasuta, hõlpsalt kättesaadavad ja hõlmama: a) emotsionaalset ja psühholoogilist tuge; b) nõu ja teavet; c) abi hüvitisnõude esitamisel. Nõue, et need teenused peavad olema konfidentsiaalsed ja tasuta, ei paista olevat sõnaselgelt üle võetud Austrias, Bulgaarias, Horvaatias, Maltal ja Poolas.



Ohvriabiteenuste kohustuslike liikide puhul ei paista artikli 24 lõike 3 punkt a (emotsionaalne ja psühholoogiline tugi) olevat sõnaselgelt üle võetud Leedus ja Luksemburgis ning artikli 24 lõike 3 punkti b (nõu ja teabe andmine) on Horvaatia, Itaalia, Leedu, Sloveenia ja Tšehhi üle võtnud osaliselt. Täpsemalt ei paista nende õigusaktid hõlmavat nõu ja teavet, eelkõige praktiliste ja rahaliste küsimuste kohta. Rumeenia ja Sloveenia riiklikud meetmed ei paista olevat piisavalt konkreetsed järeldamaks, et hüvitisnõuetega seotud abi ka tegelikult antakse (artikli 24 lõike 3 punkt c). Hoolimata sellest, et neid sätteid ei ole sõnaselgelt üle võetud, paistab olemasolev teave viitavat sellele, et eelnimetatud teenuseliigid on mitmes nimetatud liikmesriigis tegelikult kättesaadavad. Direktiivi artikli 24 lõikes 4 rõhutatakse, et olemas peavad olema mehhanismid või reeglistik, mis tagavad selliste abiteenuste olemasolu riiklikus hädaolukorras reageerimise taristus. Kohe pärast terrorirünnakut tuleb igati reageerida ohvrite ja nende pereliikmete vajadustele ning teha seda seni, kuni vaja. Riikide kehtestatud tugimeetmed paistavad olevat direktiivis nõutuga enamjaolt kooskõlas. Direktiivi artikli 24 lõikes 5 on liikmesriikidele sätestatud ka nõue tagada terrorismiohvritele piisav arstiabi kohe pärast rünnakut ja seni, kuni vaja. See kohustus paistab olevat täidetud nii, et arstiabi antakse riiklike tervishoiusüsteemide sätete kohaselt. Direktiivi artikli 24 lõikes 6 on sätestatud, et igale terrorismiohvrile, kes on kriminaalmenetluse osaline, on kättesaadav direktiivi 2012/29/EL kohane õigusabi ning on tagatud, et riikliku õiguse kohastes õigusabi kättesaadavuse tingimustes ja korras arvestatakse korrektselt kuriteo raskusastme ja asjaoludega. Artikli 24 lõike 6 viimane osa ei paista olevat üle võetud Hispaanias, Kreekas, Luksemburgis, Lätis, Maltal, Poolas ja Portugalis. 2.2.25.Terrorismiohvrite kaitse (artikkel 25) Direktiivi artiklis 25 on liikmesriikidele sätestatud nõue tagada direktiivi 2012/29/EL kohaste kaitsemeetmete olemasolu terrorismiohvrite ja nende pereliikmete jaoks. Selle kindlaksmääramisel, kas ja mil määral nad peaksid kaitsemeetmeid kasutada saama, tuleb pöörata erilist tähelepanu ohule langeda hirmutamise ja kättemaksu ohvriks ning vajadusele kaitsta terrorismiohvrite väärikust ja füüsilist puutumatust. Probleeme tuvastati üheksa liikmesriigi puhul (Belgia, Bulgaaria, Leedu, Malta, Poola, Rumeenia, Slovakkia, Sloveenia ja Tšehhi). Enamikul juhtudel tulenevad need direktiivi 2012/29/EL ülevõtmise probleemidest. Terrorismiohvri pereliikmetele ei pakuta täielikku kaitset. Bulgaaria õigusaktid ei paista hõlmavat hirmutamise ja kättemaksu ohvriks langemise ohtu ning vajadust kaitsta terrorismiohvrite väärikust ja füüsilist puutumatust ülekuulamise ja tunnistuste andmise ajal. Poolas ei paista ülevõttev säte viitavat sõnaselgelt ohule langeda hirmutamise ja kättemaksu ohvriks ning vajadusele kaitsta terrorismiohvrite väärikust ja füüsilist puutumatust ning Sloveenia õigusaktid ei paista hõlmavat terrorismiohvrite väärikuse ja füüsilise puutumatuse kaitset. Slovakkia õigusaktides on sätestatud ohvrite ja kurjategijate kokkupuute vältimise meetmed, aga paistab, et neid kohaldatakse ohvrite suhtes enne peamist kohtuistungit, aga mitte kogu kriminaalmenetluse ajal. 2.2.26.Terrorismiohvri õigused, kelle elukoht on teises liikmesriigis (artikkel 26) Direktiivi artikli 26 lõike 1 esimeses lauses sätestatakse liikmesriikidele kohustus hoolitseda selle eest, et terrorismiohvrile, kelle elukoht on mõnes muus liikmesriigis kui see, kus terroriakt toime pandi, on kättesaadav teave oma õiguste, abiteenuste ja hüvitussüsteemide kohta selles liikmesriigis, kus terroriakt toime pandi. Enamik aruandes käsitletavaid liikmesriike tagavad ohvriõiguste teabe kättesaadavuse isiku elukohast olenemata ning kõik liikmesriigid paistavad seda kohustust täitvat. Direktiivi artikli 26 lõike 2 kohaselt peavad liikmesriigid tagama kõigile terrorismiohvritele artikli 24 lõike 3 punktides a ja b sätestatud abi- ja tugiteenuste kättesaadavuse oma elukohajärgse liikmesriigi territooriumil ja seda isegi siis, kui terroriakt toimus teises liikmesriigis. Tundub, et Bulgaaria ülevõtvat meedet kohaldatakse kõikide tema territooriumil ja väljaspool seda toime pandud kuritegude suhtes, aga ainult siis, kui ohver on Bulgaaria kodanik. Niisiis ei hõlma see meede Bulgaaria elanikke, kes ei ole selle riigi kodanikud.