Komisjoni põhieesmärk on tagada, et kõik liikmesriigid võtaksid direktiivi nõuded oma siseriiklikku õigusesse üle, nii et direktiiviga ette nähtud õigused oleksid kaitstud kogu Euroopa Liidus. Direktiivi ülevõtmine on eeltingimus, mis peab olema täidetud selleks, et nõuetekohaselt hinnata, millises ulatuses on liikmesriigid võtnud direktiivi järgimiseks vajalikke meetmeid. Komisjon hakkas hindama siseriiklike meetmete vastavust direktiivile niipea, kui liikmesriigid neist teatasid. Näiteks Luksemburg aga võttis direktiivi üle alles 2017. aasta märtsis ning Rumeenia teatas viimastest ülevõtmismeetmetest 12. juulil 2016 ja 6. oktoobril 2017. Ülevõtmise hilinemise tõttu on kogu hindamisprotsess viibinud. Viimased rikkumismenetlused, mis algatati seoses ülevõtmismeetmetest teatamata jätmisega, oli võimalik lõpetada alles 2018. aasta jaanuaris. Nende asjaolude tõttu ja võttes arvesse, kui keeruline on hinnata kõigi nende 27 liikmesriigi edastatud meetmeid, kelles suhtes käesolev direktiiv on siduv, eriti pidades silmas eri riikide õigussüsteemide erinevust, ei olnud komisjonil võimalik käesolevat aruannet varem esitada.

Aruandes keskendutakse meetmetele, mida liikmesriigid on direktiivi rakendamiseks seni võtnud. Aruandes hinnatakse, kas liikmesriigid on direktiivi ettenähtud aja jooksul rakendanud ning kas siseriiklikud õigusaktid saavutavad direktiivi eesmärgid ja vastavad direktiivi nõuetele.

Direktiivis on sätestatud õigus saada teavet menetlusõiguste kohta suuliselt (artikkel 3) või kirjalikult, kui isikult on võetud vabadus (artikkel 4) või tema suhtes kohaldatakse Euroopa vahistamismäärust (artikkel 5), samuti õigus saada teavet süüdistuse kohta (artikkel 6) ja õigus tutvuda kohtuasja materjalidega (artikkel 7).

Direktiiviga nähakse ette õigus teabele nii kriminaalmenetlustes kui ka Euroopa vahistamismäärusega seotud menetlustes. Isikutel on see õigus alates hetkest, mil pädevad asutused teavitavad neid sellest, et neid kahtlustatakse või süüdistatakse kuriteo toimepanemises, kuni menetluse lõpuni.

Direktiivis on sätestatud miinimumnõuded, mida tuleb ELis kohaldada kõikide kahtlustatavate ja süüdistatavate isikute suhtes olenemata nende õiguslikust seisundist, kodakondsusest või rahvusest. Eesmärk on aidata vältida õigusemõistmise vigu ja vähendada edasikaebuste arvu.

Direktiivi 2012/13/EL eesmärk on aidata tagada, et kahtlustatavate ja süüdistatavate õigust saada kriminaalmenetluses teavet praktikas kohaldatakse.

Nende kuue direktiivi eesmärk on aidata kaasa vastastikuse usalduse suurendamise üldeesmärgi saavutamisele, võimaldades paremini kohaldada vastastikuse tunnustamise põhimõtet, mis on ELi vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala nurgakivi. Seda eesmärki silmas pidades on neis direktiivides sätestatud kõigis kriminaalmenetlustes kohaldatavate menetlusõiguste ühised miinimumnõuded ning nendega tagatakse Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 47 ja Euroopa inimõiguste konventsiooni artiklis 6 sätestatud õiglase kohtumenetluse õiguse mõningate aspektide järjekindlam rakendamine.

Esimene teekaardi alusel vastu võetud meede oli direktiiv 2010/64/EL õiguse kohta suulisele ja kirjalikule tõlkele kriminaalmenetluses. Pärast nende kahe esimese direktiivi vastuvõtmist on menetlusõigustega seotud tööd jätkatud. EL on alates sellest ajast võtnud vastu veel neli direktiivi, mis käsitlevad õigust kaitsjale ja õigust suhelda vabaduse võtmise ajal kolmandate isikutega, süütuse presumptsiooni teatavate aspektide tugevdamist ja õigust viibida kohtulikul arutelul, laste menetluslikke tagatisi ning õigusabi.

See säte on asjakohane nendes liikmesriikides, kus pisirikkumisi menetlevad haldusasutused, politsei või kohtud, kelle pädevus ei hõlma kriminaalasju. Ülejäänud liikmesriikide puhul seda sätet ei kohaldata, kuna neis määravad pisirikkumiste eest karistusi kriminaalasjades pädevad kohtud.

Direktiivi artikli 2 lõige 2 näeb ette, et kui liikmesriigi õiguses on sätestatud pisirikkumiste eest karistuse määramine muu asutuse kui kriminaalasjades pädeva kohtu poolt ja kõnealuse karistuse määramise võib sellisesse kohtusse edasi kaevata, tagatakse õigus teabele seoses apellatsioonimenetlusega.

Isikulise kohaldamisalaga seoses on ilmnenud teatavad lahknevused liikmesriikide õigusaktide vahel mõistete „kahtlustatav“ ja „süüdistatav“ osas. Valdav enamus liikmesriike eristab neid mõisteid kriminaalmenetlusega hõlmatud isikutele viitamisel. Kaks liikmesriiki kasutavad aga oma õigussüsteemis ainult mõistet „süüdistatav“, mitte mõistet „kahtlustatav“. Isikut loetakse süüdistatavaks siis, kui talle on esitatud süüdistus kuriteo toimepanemises.

Probleeme on kolme liikmesriigi puhul, kes on sätestanud kohustuse anda teavet õiguste kohta ainult siis, kui isikult võetakse vabadus. Isikutele, kelle suhtes vabadusekaotust ei rakendata, ei laiene samasugused tagatised.

Enamiku liikmesriikide õigusaktides ei käsitleta konkreetselt hetke, millal täpselt kahtlustus või süüdistus kahtlustatavale või süüdistatavale isikule „teatavaks tehakse“, ega sätestata, et õigus teabele kehtib kogu kriminaalmenetluse ajal. Liikmesriikide õiguskordades ette nähtud kriminaalmenetluse eri etappide süstemaatiline analüüs näitab siiski, et paljude liikmesriikide puhul saab teha järelduse, et nad järgivad direktiivi.

Direktiivi artikli 2 lõige 1 näeb ette õiguse teabele kriminaalmenetlustes ja Euroopa vahistamismääruse täitmise menetlustes alates hetkest, mil pädevad asutused teevad isikule teatavaks, et teda kahtlustatakse või süüdistatakse kuriteo toimepanemises, kuni menetluse lõpetamiseni, s.t kuni otsus on lõplik.

Enamik liikmesriike on selle sätte oma õigusesse üle võtnud, kuid nende lähenemisviisid on erinevad. Mõne liikmesriigi õigusaktides viidatakse haavatavatele isikutele üldiselt, nimetamata ühtki konkreetset kategooriat ja esitamata haavatavuse määratlust. Mitme teise liikmesriigi õigusaktides on nimetatud haavatavate isikute kategooriad, näiteks:

Kõik liikmesriigid peale ühe on selle sätte nõuetekohaselt üle võtnud. Paljud liikmesriigid võtsid selle sätte üle isegi üksikasjalikumalt, näiteks lisades, et vaikimisõigus hõlmab õigust süüdistust kommenteerida, teha avaldus, vastata küsimustele või keelduda küsimustele vastamast.

Peaaegu kõik liikmesriigid on selle sätte oma õigusesse üle võtnud. Kolmes liikmesriigis aga esitatakse see teave ainult juhul, kui isikult võetakse vabadus.

25 liikmesriigis on kehtestatud eeskirjad, mille kohaselt tuleb kahtlustatavaid ja süüdistatavaid teavitada õigusest saada tasuta õigusnõustamist, kuid kahel liikmesriigil vastavad õigusnormid puuduvad. Mõne liikmesriigi puhul tuvastati lahknevusi: nende siseriiklikes õigusaktides ei ole selgelt sätestatud, et kahtlustatavatele ja süüdistatavatele tuleb anda teavet tasuta õigusabi saamise tingimuste kohta. Ühes liikmesriigis ei ole tasuta õigusnõustamise saamise õigus tagatud väärteomenetluste korral. Kolmes liikmesriigis antakse seda teavet ainult isikutele, kelle suhtes rakendatakse vabadusekaotust.

Enamikus liikmesriikides on see säte asjakohaselt üle võetud. Kuigi mitme liikmesriigi õigusaktides ei viidata sõnaselgelt nõudele esitada teave „viivitamata“, võib seda nõuet järeldada asjaolust, et kahtlustatavatele või süüdistatavatele antakse teavet nende õiguste kohta hiljemalt enne esimest küsitlemist. Kolmes liikmesriigis aga esitatakse õigusi käsitlev teave ainult juhul, kui isikult võetakse vabadus (vt punkt 3.2.1).

Ühes liikmesriigis ei ole kasutusel ühtset õiguste deklaratsiooni. Kohtud ja politsei kasutavad erinevaid malle ja pole selge, kas need erinevad mallid kajastavad kõiki direktiiviga nõutavaid õigusi. Samuti ei ole tagatud, et isik võib deklaratsiooni endale jätta.

Ühe liikmesriigi õiguses ei ole õiguste deklaratsiooni kui sellist ette nähtud. Kuigi seal viidatakse kirjalikule õiguste deklaratsioonile, ei kanna see üksnes teavitamise eesmärki. Deklaratsioon antakse isikule koos süüdistusaktiga ja allkirjastatava ülekuulamisprotokolliga siis, kui isikule esitatakse ametlikult süüdistus. Dokumendis mainitakse teatavaid süüdistatava õigusi, kuid see ei vasta direktiivis sätestatud loetelule.

Peaaegu kõikides liikmesriikides on kehtestatud siseriiklikud õigusnormid, mis nõuavad õiguste deklaratsiooni esitamist. Mõnes liikmesriigis kasutatakse täpselt sama väljendit, s.t „õiguste deklaratsioon“, teistes aga teistsuguseid mõisteid, nagu „deklaratsioon“, „kirjalik teave, teatis või teade“ või „teabeleht“. Kasutatavate mõistete erinevusele vaatamata täidavad kõik need vastavates siseriiklikes õigusaktides viidatud dokumendid direktiivile vastava õiguste deklaratsiooni funktsiooni.

Direktiivi artikkel 4 kohustab liikmesriike andma vahistatud või kinni peetud isikutele viivitamata õiguste deklaratsiooni, mis sisaldab teavet direktiivis loetletud täiendavate konkreetsete õiguste kohta. Direktiivi lisas on esitatud näidisdeklaratsioonid (I) isikute jaoks, kes on vahistatud või kinni peetud, ja (II) Euroopa vahistamismääruse alusel vahistatud isikute jaoks.

Üksteist liikmesriiki on oma siseriiklikesse õigusaktidesse sõnaselgelt võtnud üle nõude anda teavet õiguste kohta „lihtsas ja arusaadavas keeles“. Samas ei täida 14 liikmesriiki nõuet anda asjaomast teavet keeles, mida isik mõistab, või ei ole nende õigusaktides sätestatud, et teave tuleb esitada „lihtsas ja arusaadavas keeles“.

Viie liikmesriigi siseriiklikud õigusaktid ei näe aga ette, et kirjalik teave tuleb esitada lihtsas ja arusaadavas keeles, ning siseriikliku näidise puudumise tõttu ei olnud võimalik kindlaks teha, kas see nõue on täidetud. Ühes liikmesriigis, kus puudub nõuetekohane õiguste deklaratsioon (vt punkt 3.4.1), ei ole see nõue täidetud.

Enamiku liikmesriikide õigusaktidega on ette nähtud, et õiguste deklaratsioon tuleb koostada lihtsas ja arusaadavas keeles. Kaksteist liikmesriiki on oma siseriiklikes õigusaktides sõnaselgelt kehtestanud sellekohase kohustuse ja kaheksa liikmesriigi puhul võib vastavat nõuet järeldada õiguste deklaratsiooni näidise sisust.

Enamik liikmesriike on selle sätte oma õigusesse asjakohaselt üle võtnud. Viies liikmesriigis ei ole siseriiklike õigusnormidega siiski tagatud, et õiguste deklaratsioon sisaldaks ka teavet võimaluste kohta vahistamise seaduslikkuse vaidlustamiseks, kinnipidamise läbivaatamise saavutamiseks või ajutise vabastamise taotlemiseks. Ühes liikmesriigis, kus puudub nõuetekohane õiguste deklaratsioon (vt punkt 3.4.1), seda teavet kahtlustatavatele ja süüdistatavatele ei esitata.

Valdav enamus liikmesriike on selle sätte oma õigusesse asjakohaselt üle võtnud. Samas on siseriiklikud õigusaktid mõnevõrra erinevad, sest direktiivis ei ole sätestatud maksimaalset aega, millest kauem ei tohi isikut enne kohtu ette toomist kinni pidada.

Peaaegu kõik liikmesriigid (peale ühe) on selle sätte oma õigusesse üle võtnud. Ühes liikmesriigis on arstiabi ette nähtud, kuid seda ei mainita õiguste deklaratsioonis.

Direktiivi artikli 6 lõige 1 kohustab liikmesriike tagama, et kahtlustatavale või süüdistatavale isikule antakse teavet kuriteo kohta, mille toimepanemises teda kahtlustatakse või süüdistatakse. Seda teavet tuleb anda viivitamata ja vajaliku üksikasjalikkusega, et tagada õiglane menetlus ning võimaldada tõhusalt kasutada kaitseõigust.

Ülejäänud liikmesriikide siseriiklikud õigusaktid ei näe aga ette, et kirjalik teave tuleb esitada lihtsas ja arusaadavas keeles. Siseriikliku näidise puudumise tõttu ei olnud võimalik kindlaks teha, kas see nõue on täidetud.

Enamiku liikmesriikide õigusaktidega on ette nähtud õiguste deklaratsiooni koostamine lihtsas ja arusaadavas keeles. Üksteist liikmesriiki on oma siseriiklikes õigusaktides sõnaselgelt kehtestanud sellekohase nõude ja kuue liikmesriigi puhul võib seda nõuet järeldada õiguste deklaratsiooni näidise sisust.

Mitmes liikmesriigis puuduvad eraldi õigusnormid, mis reguleerivad kohustust anda teavet kahtlustatavate ja süüdistatavate isikute õiguste kohta Euroopa vahistamismäärusega seotud menetlustes. On kehtestatud analoogiale viitavad sätted, mille kohaselt kriminaalmenetlustes kohaldatavaid eeskirju kohaldatakse ka Euroopa vahistamismäärusega seotud menetlustes. See on problemaatiline, sest direktiivi artikli 4 kohase õiguste deklaratsiooni sisu erineb artiklis 5 alusel nõutava õiguste deklaratsiooni sisust.

Enamik liikmesriike on selle sätte oma õigusesse asjakohaselt üle võtnud. Mõnes liikmesriigis kasutatakse täpselt sama väljendit, s.t „õiguste deklaratsioon“, teistes on aga kasutusel teistsugused mõisted, näiteks „deklaratsioon“, „kirjalik teave“, „kirjalik teatis“, „kirjalik teade“ või „teabeleht“.

Direktiivi artikli 5 kohaselt tuleb Euroopa vahistamismääruse täitmiseks anda vahistatud isikule õiguste deklaratsioon, milles on loetletud tema konkreetsed õigused vastavalt õigusaktile, millega rakendatakse raamotsust 2002/584/JSK. Lõike 1 kohaselt tuleb seda teavet anda viivitamata ning lõikes 2 on sätestatud kohustus koostada õiguste deklaratsioon lihtsas ja arusaadavas keeles ning viidatud II lisas esitatud deklaratsiooni soovituslikule näidisele.

Kolmteist liikmesriiki on selle sätte oma õigusesse nõuetekohaselt üle võtnud. Kolm liikmesriiki ei ole seda sätet oma õigusesse üle võtnud. Mõned liikmesriigid ei ole seda sätet täielikult üle võtnud; näiteks ei ole tagatud, et kahtlustatavatele ja süüdistatavatele antakse neile arusaadavas keeles suulist teavet, kui kirjalik õiguste deklaratsioon vajalikus keeles puudub, ning et seejärel esitatakse õiguste deklaratsiooni tõlge. Lisaks ei sisalda mõne liikmesriigi õigusnormid nõuet esitada õiguste deklaratsiooni tõlge „põhjendamatu viivituseta“. Ühes liikmesriigis tuleb teavet suuliselt esitada ainult juhul, kui isik ei oska lugeda ega kirjutada, mitte siis, kui vajalikus keeles teave puudub.

3.6.2.Teave vahistamise ja kinnipidamise põhjuse ning kuriteo kohta – artikli 6 lõige 2

Direktiivi artikli 6 lõike 2 kohaselt tuleb kahtlustatavale või süüdistatavale isikule, kes vahistatakse või peetakse kinni, teatada tema vahistamise või kinnipidamise põhjused, sealhulgas kuritegu, mille toimepanemises teda kahtlustatakse või süüdistatakse.

Enamikus liikmesriikides on kehtestatud kohustus teavitada kahtlustatavat või süüdistatavat isikut, kellelt võetakse vabadus, tema vahistamise või kinnipidamise põhjustest. Kahes liikmesriigis ei ole see õigus siiski sõnaselgelt tagatud vahistatud isikute puhul, vaid ainult kinnipeetavate puhul. Ühes liikmesriigis esitatakse teave vahistamise või kinnipidamise põhjuste kohta alles siis, kui isik antakse üle kinnipidamisasutusele. Ühes liikmesriigis nõuavad siseriiklikud õigusaktid, et vahistatud või kinnipeetud isikut tuleb teavitada faktidest, kuid ei näe ette kohustust teatada isikule tema vahistamise või kinnipidamise põhjustest.

3.6.3.Teave süüdistuse kohta: kuriteo olemus ja liik ning selles osalemise laad – artikli 6 lõige 3

Direktiivi artikli 6 lõike 3 kohaselt peavad liikmesriigid tagama üksikasjaliku teabe andmise süüdistuse kohta, sealhulgas kuriteo olemuse ja liigi ning süüdistatava isiku kuriteos osalemise laadi kohta. Seda tuleb teha hiljemalt süüdistuse asjaolude esitamisel kohtule.

Enamik liikmesriike on selle sätte oma õigusesse õigesti üle võtnud. Mitme liikmesriigi puhul ilmnesid lahknevused seoses süüdistuse kohta teabe esitamise ajaga. Kuues liikmesriigis edastab prokuratuur süüdistuse asjaolud esmalt kohtule ja alles seejärel süüdistatavale. Ühes liikmesriigis on võimalik, et süüdistatavale teatatakse süüdistusest vaid veidi enne isiku kohtu ette toomist. Kahe liikmesriigi puhul ei ole selge, kas otsus esitatakse süüdistatavale hiljemalt süüdistuse asjaolude esitamisel kohtule. Ühes liikmesriigis esitatakse süüdistuse kohta üksikasjalik teave hiljemalt kohtuasja sisulisel arutamisel kohtus.

Euroopa Kohus on teinud eelotsuse väljendi „hiljemalt süüdistuse asjaolude esitamisel kohtule“ tõlgendamise kohta. Euroopa Kohus sedastas, et „direktiivi 2012/13 artikli 6 lõiget 3 tuleb tõlgendada nii, et sellega ei ole vastuolus, kui üksikasjalik teave süüdistuse kohta antakse kaitsjale küll alles pärast kohtumenetlust alustava süüdistusakti saatmist kohtusse, kuid enne seda, kui kohus alustab süüdistuse sisulist hindamist ja algab kohtulik arutelu, või pärast selle arutelu algust, kuid enne nõupidamise etappi, kui selliselt antud teavet hiljem muudetakse, tingimusel et kohus võtab kõik vajalikud meetmed, et tagada kaitseõiguste järgimine ja õiglane menetlus“.

Mõnes liikmesriigis tuvastati probleeme seoses esitatava teabe sisuga. Näiteks ei ole siseriiklikes õigusaktides sätestatud, et kahtlustatavat või süüdistatavat tuleb üksikasjalikult teavitada süüdistusest või et teatada tuleb kuriteo olemusest ja liigist või süüdistatava osaluse olemusest. Mõne siseriikliku õigusakti puhul ei ole selge, milliseid nõudeid esitatakse otsuste sisu üksikasjalikkusele.

Euroopa Kohtule on esitatud kaks eelotsuse taotlust seoses küsimusega, kuidas teavitada isikuid, kellel ei ole liikmesriigi territoriaalses jurisdiktsioonis alalist elu- või viibimiskohta.

3.6.4.Ajakohastatud teabe esitamine – artikli 6 lõige 4

Direktiivi artikli 6 lõike 4 kohaselt tuleb kahtlustatavaid ja süüdistatavaid viivitamata teavitada muudatustest süüdistuse kohta antud teabes, kui see on vajalik õiglase menetluse tagamiseks.

Enamik liikmesriike on selle sätte oma õigusesse nõuetekohaselt üle võtnud, kuid viie liikmesriigi puhul ei olnud võimalik teha kindlaks rakendusmeetmeid. Mitme teise liikmesriigi puhul tekitab probleeme asjaolu, et teatada tuleb ainult teatavatest muudatustest (näiteks seoses kuriteo ümberklassifitseerimisega) või et ei ole sätestatud teabe edastamise aeg.

3.7.Õigus tutvuda kohtuasja materjalidega (artikkel 7)

Direktiivi artiklis 7 on sätestatud kohtuasja materjalidele juurdepääsu käsitlevad eeskirjad.

3.7.1.Õigus tutvuda dokumentidega, mis on olulised vahistamise või kinnipidamise vaidlustamiseks – artikli 7 lõige 1

Direktiivi artikli 7 lõike 1 kohaselt tuleb juhul, kui isik kriminaalmenetluse mis tahes etapis vahistatakse ja kinni peetakse, teha vahistatud isikule või tema kaitsjale kättesaadavaks konkreetse kohtuasjaga seotud dokumendid, mis on pädevate asutuste valduses ning mis on olulised vahistamise või kinnipidamise seaduslikkuse tõhusaks vaidlustamiseks siseriiklike õigusaktide alusel.

Riiklike rakendusmeetmete hindamisel ilmnes, et arusaam „olulistest dokumentidest“ ja juurdepääsu üldine ulatus on liikmesriigiti erinevad.

Dokumentide olulisuse kriteerium on sätestatud vaid mõne üksiku liikmesriigi õigusaktides. Ühe liikmesriigi õiguses on esitatud oluliste dokumentide loetelu; ühe teise liikmesriigi õiguses on olulised dokumendid määratletud ja nimetatud. Veel kahes jurisdiktsioonis on samuti sätestatud määratlus, kuid otsuse teeb selles küsimuses kinnipeetavate eest vastutav politseiametnik või kohus. Ülejäänud liikmesriikides ei ole määratletud, mis on olulised dokumendid.

Lisaks on mõnes liikmesriigis võimalik keelduda olulistele dokumentidele juurdepääsu andmisest. Mitmes liikmesriigis laienevad kohtuasja materjalidega tutvumise õigusele seatud piirangud (vt allpool punkt 3.7.2 artikli 7 lõike 2 kohta ja punkt 3.7.4 artikli 7 lõike 4 kohta) ka dokumentidele, mis on olulised vahistamise või kinnipidamise seaduslikkuse vaidlustamiseks. Kohtuasjaga tegelevad asutused võivad keelduda olulistele dokumentidele juurdepääsu andmisest, kui seeläbi võidakse rikkuda teiste isikute põhiõigusi või huve või tõsiselt ohustada mõnda teist uurimist. Euroopa Inimõiguste Kohtu väljakujunenud kohtupraktikast tuleneb, et osa kohtuasja materjalidest võib hoida salajas, et vältida tõendite rikkumist ja õigusemõistmise takistamist kahtlustatavate poolt. Juurdepääsu keelamisega ei või siiski oluliselt piirata kaitseõigusi. Mõnel juhul osutatakse „tasakaalustavatele teguritele“, mis peaksid tagama, et isikul või tema kaitsjal on võimalus kinnipidamist tõhusalt vaidlustada.

Muud selle sättega seoses tuvastatud probleemid on peamiselt seotud olulistele dokumentidele juurdepääsu andmise ajaga. Kuigi artikli 7 lõikes 1 viidatakse „kriminaalmenetluse mis tahes etapile“, antakse mõnes liikmesriigis juurdepääs olulistele dokumentidele alles pärast esimest ülekuulamist või koguni pärast kohtueelse uurimise lõppemist. Ühes liikmesriigis ei tehta vahistatud isikutele, kes on politsei järelevalve all, kättesaadavaks kõiki olulisi dokumente.