Ettepanek: Nõukogu otsus, millega muudetakse otsust 2006/144/EÜ ühenduse maaelu arengu strateegiasuuniste kohta (programmiperiood 2007–2013) {SEK(2008) 1885} {SEK(2008) 1886} /* KOM/2008/0306 lõplik - CNS 2008/0106 */





[pic] | EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON | Brüssel 20.5.2008 KOM(2008) 306 lõplik 2008/0103 (CNS) 2008/0104 (CNS) 2008/0105 (CNS) 2008/0106 (CNS) Ettepanek: NÕUKOGU MÄÄRUS, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames põllumajandustootjate suhtes kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks Ettepanek: NÕUKOGU MÄÄRUS, ühise põllumajanduspoliitika muudatuste kohta, muutes määrusi (EÜ) nr 320/2006, (EÜ) nr 1234/2007, (EÜ) nr 3/2008 ja (EÜ) nr […]/2008 Ettepanek: NÕUKOGU MÄÄRUS, millega muudetakse määrust (EÜ) nr 1698/2005 Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondist (EAFRD) antavate maaelu arengu toetuste kohta Ettepanek: NÕUKOGU OTSUS, millega muudetakse otsust 2006/144/EÜ ühenduse maaelu arengu strateegiasuuniste kohta (programmiperiood 2007–2013) (komisjoni esitatud) {SEK(2008) 1885}{SEK(2008) 1886} SELETUSKIRI ETTEPANEKU PÕHJUSED JA EESMÄRGID Komisjoni 20. novembri 2007. aasta teatises „Ühise põllumajanduspoliitika reformi „tervisekontrolli” ettevalmistamine” nimetati peamisteks eesmärkideks ühise põllumajanduspoliitika (ÜPP) 2003. aasta reformi rakendamise hindamist ja reformiprotsessi kohandamist, et poliitikat täiendavalt lihtsustada, võimaldada sel kasutada uusi turuvõimalusi ning valmistada seda ette toimetulekuks uute väljakutsetega, nagu näiteks kliimamuutused, veemajandus ja bioenergia. Viimastel kuudel on ühele eespool nimetatud eesmärkidest, nimelt turuvõimaluste kasutamisele, lisandunud uus mõõde paljude põllumajandustoodete hinna järsu tõusuga enneolematu tasemeni. Hindade pidev tõus 2006. aastal ja 2007. aasta esimesel poolel on juba toetanud novembrikuu teatises tehtud järeldusi, et ÜPP allesjäänud tarnekontrolli vahendid (nimelt piimakvoodid ja maa tootmisest kõrvalejätmine) tuleks kõrvaldada. Selliste arengute põhjustanud tegurite kombinatsiooni ja ELi parimat reaktsiooni sellele suundumusele käsitletakse komisjoni eraldi teatises. Kuid „tervisekontrolli” käsitleva novembrikuu teatise peamised järeldused ÜPP hiljutiste reformide hinnangu kohta on endiselt kehtivad. Kõnealused reformid märkisid selle protsessi uut etappi, millega ühtse otsemaksete kava raames seoti tootmisest lahti enamik otsetoetuseid, 2003. aastal põllukultuuride, veiseliha-, lambaliha- ja piimasektoris ning 2004. aastal oliiviõli-, puuvilla- ja tubakasektoris. 2003. aasta reformi osana tugevdati maaelu arengu poliitikat täiendavate vahendite ja poliitiliste vahendite reformiga 2005. aastal. Reformiprotsess jätkus seejärel suhkrusektori (2006) ning puu- ja köögiviljasektori ja veinisektori (2007) reformidega. Eelnevalt mainitud reformid peegeldavad märkimisväärset muutust ÜPP suunitluses ja seeläbi on nüüdseks suurenenud ÜPP suutlikkus oma põhieesmärke täita. - Tootjate toetamine on suures osas (90 %) tootmisotsustega sidumata, misläbi ELi põllumajandustootjatel võimaldatakse teha oma valikud vastavalt turusignaalidele, toetuda oma põllumajandusettevõtte potentsiaalile ning isiklikele eelistustele majanduslikus keskkonnas toimuvate muutustega kohanemisel. See on kõige tõhusam viis põllumajandustootjatele sissetulekutoetuste andmiseks. - Tootmise toetamisest loobumine, mida on laialdaselt käsitatud minevikus esinenud ülejäägiprobleemide põhjusena, ja ELi toetushindade vähenemine tõid ELi põllumajanduse maailmaturgudele palju lähemale, parandades turgude tasakaalu ja vähendades sekkumisvarude või ülejääkide kõrvaldamise eelarvekulusid. - Reformiprotsessi tulemused suurendasid ELi põllumajanduse konkurentsivõimet ja hoolimata ELi osakaalu vähenemisest enamikul tooraineturgudel sai EList suurim põllumajanduseksportija ning seda peamiselt hinnaliste toodete puhul. Samas jäi EL suurimaks põllumajandusimportijaks maailmas, olles arengumaade jaoks jätkuvalt vaieldamatult suurim turg. - ÜPP panus keskkonna seisundi halvenemisega seotud riskide vähendamisse on üha suurem ning sellega soodustatakse paljude selliste avalike hüvede pakkumist, mida meie ühiskond ootab, kuna tootjate toetamine sõltub nüüd keskkonna, toidu ohutuse ja kvaliteedi ning loomade heaoluga seotud standardite täitmisest nõuetele vastavuse raames. - Tugevdatud maaelu arengu poliitikaga toetatakse keskkonna ja maapiirkondade maastiku kaitset ning soodustatakse majanduskasvu, töökohtade loomist ja innovatsiooni maapiirkondades, iseäranis nendes, mis on kauged, väherahvastatud või põllumajandusettevõtlusest väga sõltuvad. Eespool osutatud arengusuunad viitavad sellele, et praegune ühine põllumajanduspoliitika erineb täielikult varasemast. Kuid teatises „Ühise põllumajanduspoliitika reformi „tervisekontrolli” ettevalmistamine” on kinnitatud, et „selleks, et ühine põllumajanduspoliitika oleks jätkuvalt oleviku- ja tulevikupoliitika, peab olema võimalik hinnata tema vahendeid, et katsetada, kas need toimivad nii nagu peab, määratleda seatud eesmärkide saavutamiseks vajalikud kohandused ning olema võimeline kohanema uute väljakutsetega”. Juhindudes teatises antud suunistest on komisjon valmistanud ette õigusaktide ettepanekud koos mõju hindamise aruandega ÜPP „tervisekontrolli” kohta, tuginedes sidusrühmadega peetud laialdase konsulteerimise tulemustele ja teiste Euroopa institutsioonide panustele. Õigusaktide ettepanekud on seotud kolme alusmäärusega: - nõukogu 29. septembri 2003. aasta määrus (EÜ) nr 1782/2003, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks; - nõukogu 22. oktoobri 2007. aasta määrus (EÜ) nr 1234/2007, millega kehtestatakse põllumajandusturgude ühine korraldus ning mis käsitleb teatavate põllumajandustoodete erisätteid (ühise turukorralduse ühtne määrus); - nõukogu 20. septembri 2005. aasta määrus (EÜ) nr 1698/2005 Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondist (EAFRD) antavate maaelu arengu toetuste kohta. Kõnealused ettepanekud, mis ei kujuta endast põhjalikku reformi, on panus ÜPP täiendavaks arendamiseks viisil, mis vastab komisjoni üldisele eesmärgile ja asutamislepingu nõuetele edendada säästvat ja turule orienteeritud põllumajandussektorit. ÜHTNE OTSEMAKSETE KAVA JA ÜHTSE PINDALATOETUSE KAVA Lihtsustamine Parem õigusloome ja lihtsustamine on osa komisjoni poliitilistest prioriteetidest ajavahemikul 2004–2009. ÜPP lihtsustamisprotsess algas selle 2003. aasta reformiga, mille raames viidi enamik põllumajandustootjatele makstavaid otsetoetusi ühtse otsemaksete kava alla ja võeti vastu ühtne ühine turukorraldus 2007. aastal. Ühtse otsemaksete kava osas on kogemus näidanud, et see on aidanud kaasa halduskoormuse vähendamisele, mittevajalike riiklike kulutuste ärahoidmisele, ÜPP üldsusepoolse heakskiidu suurenemisele ja ÜPP konkurentsivõime tõstmisele. Sellegipoolest saab suurema lihtsustamise osas veel palju ära teha, iseäranis seoses nõuetele vastavuse ja tootmisega osaliselt seotud olemasolevate toetustega. Nõuetele vastavus ÜPP 2003. aasta reformiga kehtestati ühtse otsemaksete kava raames nõuetele vastavus. See tähendab, et selliste maksete suhtes kehtib nõue tegutseda kooskõlas keskkonna, toidu ohutuse ja loomade heaoluga seotud õigusaktidega ning kohustus tagada, et põllumajandusettevõttes valitseksid head põllumajandus- ja keskkonnatingimused. Nõuetele vastavuse rakendamisega seotud praktilisi probleeme on tõstatanud nii liikmesriigid kui ka komisjon ise raamatupidamisarvestuse kontrollimise ja heakskiitmise auditite käigus. Selle tulemusel on komisjon asunud analüüsima nõuetele vastavuse ulatust, et lihtsustada ja parandada selle suunitlust. Nimelt on ettepanekute eesmärk tühistada teatavad kohustuslikud õiguslikud nõuded, mis ei ole asjakohased või on seotud põllumajandustootja vastutusega ning kehtestada heade põllumajandus- ja keskkonnatingimuste raames nõuded, mis säilitaksid maa tootmisest kõrvalejätmisest keskkonnale tuleneva kasu ja käsitleksid veemajandusega seotud probleeme. Tootmisega osaliselt seotud toetused 2003. aasta ÜPP reformi raames avaldasid mõned liikmesriigid arvamust, et toetuste täielik lahtisidumine tootmisest võib tuua kaasa mitmeid ohte, nagu näiteks tootmisest loobumise, tooraine tarne puudumise töötlevatele tööstustele või sotsiaalsed ja keskkonnaprobleemid väheste majanduslike alternatiividega piirkondades. Sel põhjusel otsustati mõnedes sektorites säilitada teatavad tootmisega seotud toetused. Toetuste tootmisest lahtisidumisega seotud kogemus osutab sellele, et üldiselt ei toonud see muutus tootmisstruktuuris ELi tasandil kaasa dramaatilisi muudatusi ning selle tulemusel hakkasid põllumajandustootjad jätkusuutlikumal viisil tootma seda, mida nõuab turg. Samas tuleb rõhutada ka seda, et kahe süsteemi (tootmisega seotud ja tootmisest lahtiseotud toetused) paralleelne rakendamine ei ole lihtsustanud liikmesriikide riiklike ja piirkondlike ametiasutuste tööd. Seda arvesse võttes tehakse ettepanek ühitada need süsteemid 2003. aasta ÜPP reformi põhimõtetega, tühistades olemasolevad tootmisega seotud toetused, ja viia need ühtse otsemaksete kava alla. Sellegipoolest tehakse erand seoses ammlehmade, lammaste ja kitseliha toetustega. Sellisel juhul tehakse ettepanek võimaldada liikmesriikidel säilitada tootmisega seotud toetused (sellisel viisil nagu neid praegu kohaldatakse), et säilitada majanduslikku tegevust piirkondades, kus muud majanduslikud alternatiivid on vähesed või puuduvad. Muud lihtsustamisega seotud küsimused Ettepanek hõlmab ka muid meetmeid, mis on suunatud ühtse otsemaksete kava suuremale lihtsustamisele. Eelkõige on tehtud paindlikumaks riikliku reservi kasutamine, toetusõiguste üleandmine, toetusõiguste muutmise valik ja maksekuupäevad. Lisaks tehakse ettepanek kaotada maa tootmisest kõrvalejätmise õigused. Liikumine kindlasummalisema ja tootmisega sidumata toetuse suunas ÜPP 2003. aasta reformiga võeti ÜPP võtmeelemendina kasutusele tootmisega sidumata toetus põllumajandusettevõtetele. Põhieesmärk oli luua haldamise seisukohast võimalikult lihtne ja WTO nõuetele vastav otsetoetuste süsteem, mis võimaldab põllumajandustootjatel olla turule orienteeritud. Liikmesriikidel võimaldati kava rakendada kahe mudeli kohaselt — ajaloolise ja piirkondliku: - ajalooline mudel: selle mudeli kohaselt on toetusõiguste aluseks põllumajandustootjate individuaalsed ajaloolised võrdlussummad; - piirkondlik mudel: selle mudeli kohaselt on kindlasummaliste toetuste õiguste aluseks summad, mis põllumajandustootjatele maksti teatavas piirkonnas võrdlusperioodil. Kehtivad õigusaktid ei võimalda liikmesriikidel muuta oma otsust ühtse otsemaksete kava mudeli rakendamise kohta. Samas näitavad aga kogemused, et olemasolevate kavade teatavad kohandused on vajalikud või soovitavad. Näiteks on tulevikus keeruline põhjendada ajaloolise mudeli rakendamisest tulenevaid erinevusi toetusmäärades, kuna maksete võrdlusperioodid jäävad aina kaugemale minevikku. Samas võimaldab piirkondlik mudel põllumajandustootjate õiglasemat toetamist, hoolimata mõnetisest toetuse algsest ümberjaotamisest. Seepärast on komisjon teinud ettepaneku lubada liikmesriikidel toetusõiguste kindlasummalisemate maksemäärade suunas järk-järgult liikudes kohandada oma ühtse otsemaksete kava mudelit, et muuta ühtne otsemaksete kava tulemuslikumaks, tõhusamaks ja lihtsamaks. Ettepanekud hõlmavad paralleelselt ka mitmeid ühtse otsemaksete kava rakendamise lihtsustamismeetmeid. Ühtse pindalatoetuse kava pikendamine Ühtse pindalatoetuse kava kehtestati ühtse otsemaksete kavaga liitumisele eelneva etapina ELiga 1. mail 2004 ühinenud liikmesriikide suhtes, et hõlbustada nende kohanemist ELiga seoses riikide põllumajanduse erilise olukorraga. Ühtse pindalatoetuse kava kavandati üleminekukorrana, et aidata EL 10 ja EL 2 riikidel sujuvalt integreeruda, võttes arvesse märkimisväärseid erinevusi kõnealuste ja EL 15 riikide üldise ja maamajanduse tasemete vahel. Ühtse pindalatoetuse kava kohaldavad liikmesriigid peavad 2011. aastal (Bulgaaria ja Rumeenia 2012. aastal) minema üle ühtsele otsemaksete kavale. Tundub asjakohane lubada kõnealustel liikmesriikidel pikendada ühtse pindalatoetuse kava kohaldamist kuni 2013. aastani. See võimalus on kooskõlas EL 15 liikmesriikide suhtes võetud otsusega, sest neil lubatakse oma ühtse otsemaksete kava rakendamine läbi vaadata ja liikuda kindlasummalisema mudeli suunas. Määruse (EÜ) nr 1782/2003 muudetud artikkel 69 Põllumajandustootjate otsetoetuskavasid käsitleva määruse (EÜ) nr 1782/2003 artikli 69 kohaselt võivad ühtset otsemaksete kava kohaldavad liikmesriigid säilitada sektori kohta maksimaalselt 10 % riigieelarve ülemmääradest otsemaksetele asjaomases sektoris seoses keskkonna kaitsmist või parandamist või põllumajandustoodete kvaliteedi parandamist ja turustamist käsitlevate meetmetega. Selleks, et võimaldada liikmesriikidele suuremat paindlikkust seoses ÜPP üldisest orientatsioonist tulenevate vajaduste lahendamisega, tehakse ettepanek laiendada artiklit 69 järgmiselt: - kõrvaldada piirang, et teatavas sektoris kohaldatavad lineaarsed vähendamised peavad jääma samasse sektorisse; - hõlmata meetmed, mis aitaksid piima-, veiseliha-, lambaliha-, kitseliha- ja riisisektorile spetsialiseerunud põllumajandustootjatel tulla toime ebasoodsate tingimustega teatavates piirkondades; - samuti võimaldada kasutada kinnipeetud summasid toetusõiguste täiendamiseks nendes piirkondades, kus kohaldatakse ümberkorraldus- ja/või arenguprogramme; - anda teatavatel tingimustel toetust ka mõnedele riskijuhtimismeetmetele – loodusõnnetuste korral saagi kindlustamise kavad ja loomahaiguste korral investeerimisfondid; - meetmed, mille puhul ei ole kindel, kas nad vastavad WTO rohelise kasti tingimustele, peaksid piirduma 2,5 %-ga ülemmääradest; - lisaks lubatakse seda sätet rakendada ühtset pindalatoetuse kava kohaldavatel liikmesriikidel. Toetuste ümbersuunamine Toetuste ümbersuunamine on eelarveassigneeringute ümberpaigutamise viis, mille käigus kohaldatakse põllumajandustootjate otsetoetuste (I sammas) suhtes protsendilist vähendamist ja vabanenud eelarvevahendid suunatakse ümber maaelu arengu (II sammas) meetmetele. 2003. aasta reformi käigus lepiti kokku kõigi EL 15 liikmesriikide suhtes kohaldatavas kohustuslikus ümbersuunamises, mis algab 2005. aastal 3 % määraga ning suureneb 2006. aastal 4 %-ni ja alates 2007. aastast 5 %-ni. Kehtestati ka 5 000 euro suurune ümbersuunamise vabastus, millest väiksema summa puhul otsetoetusi ei vähendata. Teatises „Ühise põllumajanduspoliitika reformi „tervisekontrolli” ettevalmistamine” toodi välja mitmed uued ja kestvad ÜPP ees seisvad väljakutsed, nagu näiteks kliimamuutused, riskijuhtimine, bioenergia, veemajandus ja bioloogiline mitmekesisus, ning leiti, et maaelu arengu poliitika on üks võimalus nende muutustega toimetulekuks. Maaelu arengu meetmed pakuvad juba mitmeid alternatiive kõnealuste väljakutsete lahendamiseks ja liikmesriigid on seonduvad meetmed juba lisanud ka ajavahemiku 2007–2013 maaelu arengukavadesse. Sellegipoolest osutavad 2007. aastal saadud maaelu arengu rahaliste vahendite kasutamise esimesed kogemused sellele, et liikmesriikide eelarvevajadused ületavad nende rahalisi võimalusi. Selleks et võimaldada liikmesriikidel toetada kasvavat vajadust tulla maaelu arengu meetmete kaudu toime uute väljakutsetega, tehakse ettepanek suurendada kohustuslikku ümbersuunamist 8 % võrra ja lisada täiendav astmeline element uue süsteemi raames, mille aluseks on järgmised põhimõtted: - kõik toetuste ümbersuunamisest tulenevad uued laekumised jäävad liikmesriiki, kus need tekivad; - EL 15 liikmesriikides suureneb kõigi 5 000 eurost suuremate maksete suhtes kohaldatav põhiline ümbersuunamine alates 2009. aastast 2 % võrra igal aastal, kuni jõutakse täiendava 8 %-ni (lisaks praegusele 5 %-le) 2012. aastal; - kehtestatakse astmeline element, millega vähendatakse makseid täiendavalt järjestikuliselt 3 % võrra; tehakse ettepanek seoses uue otsetoetuste finantsjuhtimise süsteemiga, millega kehtestatakse üldised netoülemmäärad liikmesriikide kohta; - Allolev tabel näitab kogu kohaldatavat ümbersuunamise protsendimäära (vastavalt kehtiv ja täiendav protsendimäär): Piirmäärad | 2009 | 2010 | 2011 | 2012 | 1–5 000 | 0 | 0 | 0 | 0 | 5 000–99 999 | 5 % + 2 % | 5 % + 4 % | 5 % + 6 % | 5 % + 8 % | 100 000–199 999 | 5 % + 5 % | 5 % + 7 % | 5 % + 9 % | 5 % + 11 % | 200 000–299 999 | 5 % + 8 % | 5 % + 10 % | 5 % + 12 % | 5 % + 14 % | üle 300 000 | 5 % + 11 % | 5 % + 13 % | 5 % + 15 % | 5 % + 17 % | - EL 10 suhtes hakatakse toetuste ümbersuunamist kohaldama 2012. aastal 3 % baasmääraga (13 % asemel). Bulgaaria ja Rumeenia on seoses otsetoetuste järkjärgulise kohaldamisega ümbersuunamisest vabastatud. Toetuspiirangud 46,6 % kõigist EL 25 otsetoetuste saajatest saavad toetust alla 500 euro. Põhiliselt hõlmab see väiketootjaid, aga ka teatavate riikide abisaajaid, kelle toetussumma on makse halduskuludest väiksem. Otsetoetuste halduskulude lihtsustamiseks ja vähendamiseks tehakse ettepanek, et liikmesriigid kohaldaksid kas 250 euro suurust maksete miinimumsummat või vähemalt 1 hektari suurust minimaalset toetuskõlblikku pindala põllumajandusettevõtte kohta või mõlemat võimalust. Erisätted nähakse siiski ette nende liikmesriikide suhtes, kelle põllumajandussektor koosneb peamiselt väga väikestest põllumajandusettevõtetest. ÜHTNE ÜHINE TURUKORRALDUS Sekkumise turumehhanismid Läbiviidud analüüsi põhjal on komisjon järeldanud, et turu tarnekontrolli vahendid ei tohiks vähendada ELi põllumajandustootjate võimet reageerida turusignaalidele, vaid need tuleks muuta tõeliseks turvaabinõuks. Selle saavutamiseks tehakse ettepanek lihtsustada ja ühtlustada pakkumissüsteemi laiendamise kaudu kehtivaid riikliku sekkumise sätteid. Teraviljasektoris tehakse ettepanek algatada pakkumine seoses leivanisuga, samas kohaldatakse söödateravilja suhtes aga sama mudelit kui maisi puhul (koguselise ülemmäära vähendamine nullini). Praeguseid ja oodatavaid turutingimusi arvesse võttes tehakse kõva nisu suhtes ettepanek sekkumine tühistada. Samadel põhjustel soovitakse sekkumine tühistada ka riisi ja sealiha puhul. Samuti kohaldatakse pakkumist käsitlevaid sätteid või ja lõssipulbri suhtes. Maa tootmisest kõrvalejätmise kaotamine Turuväljavaadetele ning ühtse otsemaksete kava rakendamisele tuginedes tehakse ettepanek kaotada maa tootmisest kõrvalejätmine kui tarnekontrolli vahend. Samas antakse liikmesriikidele nõuetele vastavust ja maaelu arengut käsitlevate ettepanekute kohaselt asjakohased vahendid selle tagamiseks, et oleks võimalik säilitada maa tootmisest kõrvalejätmisest keskkonnale tulenev kasu. Üleminekuperiood kuni piimakvootide kaotamiseni Kvoodid kehtestati 1984. aastal ületootmise piiramiseks. Turu praegused väljavaated osutavad sellele, et tingimused, millega seoses piimakvoodid 1984. aastal kehtestati, ei ole enam asjakohased. Piimakvoodid kaotatakse 2015. aastal ja seetõttu on vaja toetada sektorit järkjärguliste üleminekumeetmetega, et aidata sel kohaneda 2015. aasta järgse kvootideta turuolukorraga. Selleks, et võimaldada piimasektorile kvootide kehtivuse lõppedes nn pehmet maandumist, pakutakse välja järkjärguline iga-aastane suurendamine. Üldiselt toob piimakvootide järkjärguline kaotamine kaasa tootmise laienemise, madalamad hinnad ja sektori konkurentsivõime suurenemise. Samas eeldatakse, et teatavatel piirkondadel, eelkõige mägipiirkondadel (kuid mitte ainult) on raskusi tootmise miinimumtaseme säilitamisega. Neid probleeme saab lahendada, kohaldades otsetoetuskavasid käsitleva määruse artikliga 68 ettenähtud erimeetmeid. Piimasektori eritoetused Tehakse ettepanek kaotada juustu eraladustamise toetus ning pagaritoodete ja jäätise valmistamiseks ning otsetarbimiseks ettenähtud või müügitoetus. Kõnealuseid kavasid ei vajata enam turu toetamiseks ja need tuleks seetõttu tühistada. Teiste toodete osas, nagu näiteks või eraladustamise toetus ning lõssist loomasööda ja kaseiini tootmiseks antav abi, millega seoses on kehtivate õigusaktidega ette nähtud kohustuslik toetus, on tehtud ettepanek muuta kõnealune toetus valikuliseks ja jätta komisjoni otsustada see, kas seda tuleks kohaldada, kui tuluolukord seda nõuab. Muud toetussüsteemid Mitmete väikeste toetuskavadega seoses on tehtud ettepanek siduda need tootmisest lahti ja viia ühtse otsemaksete kava alla, sest see aitaks suurendada konkurentsivõimet ja lihtsustaks neid. Kanepi, valgurikaste kultuuride ja pähklite puhul võib üleminek ühtsele otsemaksete kavale toimuda ilma üleminekuperioodita. Riisi, kuivsööda, tärklisekartuli ja pika linakiu puhul soovitatakse kasutada üleminekuperioodi, et aidata põllumajandustootjatel ja töötlevatel tööstustel kohaneda uue toetuskavaga järk-järgult. Samuti tehakse ettepanek energiakultuuride kava tühistamiseks, sest praegu on nõudlus bioenergia järele väga suur. UUED VÄLJAKUTSED JA MAAELU ARENGU POLIITIKA Kuna ÜPP kogueelarve ülemmäär on kuni 2013. aastani kindlaks määratud, on maaelu arengut võimalik täiendavalt rahastada üksnes kohustusliku ümbersuunamise suurendamisega. Täiendav rahastamine on vajalik jõupingutuste tugevdamiseks seoses ELi prioriteetidega kliimamuutuste, taastuvenergia, veemajanduse ja bioloogilise mitmekesisuse vallas. - Kliima ja energia on liikunud päevakorras esikohale, kuna EL on võtnud eestvedaja rolli seoses vähem süsihappegaasiheiteid tekitava globaalse majanduse rajamisega. 2007. aasta märtsis kiitsid ELi juhid heaks komisjoni ettepanekud vähendada CO2 heitkoguseid 2020. aastaks 20 % (30 % kui suudetakse leppida kokku ülemaailmsetes eesmärkides) ja sätestada taastuvate energiaallikate kasutuse osas siduvaks eesmärgiks 20 %, sh bensiini ja diislikütuse tarbimises biokütuste 10 % osakaal. Põllumajandus ja metsandus võivad anda olulise panuse seoses bioenergia lähteaine tagamise, süsinikdioksiidi sekvestreerimise ja kasvuhoonegaaside heitkoguste täiendava vähendamisega. - ELi veepoliitikaga seonduvad eesmärgid on sätestatud vee raamdirektiivis, mis hakkab jõudma täieliku rakendamiseni ajavahemikul 2010–2012. Põllumajandusel ja metsandusel kui vee ja veeressursside peamisel kasutajal on jätkusuutliku veemajandusega seoses kanda oluline roll nii kvantiteedi kui ka kvaliteedi osas. Veemajandusel saab olema üha olulisem osa kohanemisstrateegias, mis on suunatud juba vältimatute kliimamuutustega toimetulekule. - Liikmesriigid on võtnud endale kohustuse peatada bioloogilise mitmekesisuse vähenemise 2010. aastaks, kuid näib, et selle eesmärgi täitmine on üha ebatõenäolisem. Suur osa Euroopa bioloogilisest mitmekesisusest on põllumajandusest ja metsandusest sõltuv ning jõupingutusi bioloogilise mitmekesisuse kaitsmiseks tuleb suurendada, pidades eelkõige silmas kliimamuutuste tõenäolisi kahjulikke mõjusid ja suurenevat veenõudlust. Liikmesriike julgustatakse ajavahemikul 2010–2013 kättesaadavaid täiendavaid vahendeid täielikult ära kasutama ning oma strateegiaid ja programme vastavalt kohandama. Eelkõige 1. telje kohast investeeringutoetust saab suunata energiat, vett ning muid sisendeid säästvatele masinatele ja seadmetele ning taastuvenergia (lähteaine) tootmisele põllumajanduslikuks ja mittepõllumajanduslikuks kasutuseks. 2. telje kohaseid põllumajanduse keskkonnameetmeid ja metsandusmeetmeid saab kasutada eelkõige seoses bioloogilisele mitmekesisusele, veemajandusele ja kliimamuutuste leevendamisele suunatud tegevustega. 3. ja 4. telje alusel saab toetada kohaliku tasandi taastuvenergia valdkonna projekte. Sellega seoses aitab 7. teadusuuringute raamprogramm lahendada uusi väljakutseid ning toetada olulisel määral uuendusi põllumajandussektoris ja poliitika suunitlemist. MÕJU EELARVELE ÜPP 2003. aasta reformiga nähti ette ning 2007. eelarveaastast alates hakati kohaldama ÜPP raames finantsdistsipliini mehhanismi selleks puhuks, kui tekib oht, et eeldatavad kulutused võivad ületada turuga seotud kulude ja otsetoetuste ülemmäära. Ettepanek ei muuda 2003. aasta reformiga kehtestatud ja EL 12 ühinemisega seoses muudetud põhimõtteid kõnealuse mehhanismi kohaldamise kohta. Enamik ÜPP toetusi on nüüdseks kindlaks määratud ja turuväljavaated on 2003. aastast alates märkimisväärselt paranenud. Seega on finantsdistsipliini kohaldamise (st otsetoetuste vähendamise) oht varasemate prognoosidega võrreldes vähenenud. Ühtse otsemaksete kava ja maaelu arenguga seotud ümbersuunamise ettepanekud on oma ülesehituselt ELi eelarve suhtes neutraalsed, sest kavas on lihtne kohustuslik ÜPP teise ja esimese samba vaheline üleminek. Riigieelarve osas võib ümbersuunamise suurenemine tuua kaasa täiendavad riiklikud kulutused, pidades silmas maaelu arenguga seoses vajalikku kaasrahastamist. See tähendaks, et mõnedel liikmesriikidel tekib võimalus minna tagasi algselt enne 2007.–2013. aasta finantsraamistiku otsust kavandatud (kõrgema) riiklike kulutuste taseme juurde. Meetmete üleminekuga ühtse otsemaksete kava alla võivad kaasneda mõõdukad finantstagajärjed ELi eelarvele, kuid enamik üleminekuid ei mõjuta eelarvet. Turumeetmetega seoses on maailmaturuhindade hiljutine tõus parandanud selgelt väljavaateid võrreldes 2003. aasta reformi üle otsustamisel kavandatuga. Maisi sekkumisvarude reform on osa teraviljaturu probleemidest nüüdseks lahendanud ja käesolevad teravilja sekkumiskava käsitlevad ettepanekud parandavad olukorda veelgi. Käesoleva finantsraamistiku lõpu lähenedes on oodata teatavaid suhteliselt väikeseid täiendavaid kulutusi. Piimasektoris sõltub mõju sellest, millal kulutused tehakse (kas enne või pärast 2013. aastat). Piimakvoodi süsteemi kehtivuse lõppemine toob igal juhul kaasa lisapingeid või osas. Käesolev ettepanek, millega algatatakse kvoodi järkjärguline kaotamine, toob üldiselt rohkem kasu, mitte üksnes kõnealusele sektorile, vaid ka ÜPP pikaajaliste arengutega seoses. Samas ei saa aga välistada vajadust teatavate piiratud täiendavate kulude järele seoses või ekspordiga. Sellise vajaduse tekkimine sõltub teguritest, mis hetkel ei ole teada (Doha arengukava käsitlev leping, maailmaturu arengud). Seetõttu sisaldavad käesolevad ettepanekud läbivaatamisklauslit 2012. aastaks, mis võimaldaks hinnata arenguid piimaturgudel, et teha kindlaks, kas eelarve suurenemise ärahoidmiseks on vaja võtta lisameetmeid. Nähakse ette ka mitmeid sääste, mis tulenevad olemasolevate meetmete kaotamisest. Kuid suurimaks mõjuks eelarvele on piimakvoodi nn pehme maandumisega seonduv eelarvetulu vähenemine, kuna nähakse ette piimamaksu vähenemist. 2008/0103 (CNS) Ettepanek: NÕUKOGU MÄÄRUS, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames põllumajandustootjate suhtes kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks EUROOPA LIIDU NÕUKOGU, võttes arvesse Euroopa Ühenduse asutamislepingut, eriti selle artikleid 36 ja 37 ning artikli 299 lõiget 2, võttes arvesse Kreeka ühinemisakti, eriti selle puuvilla käsitleva protokolli nr 4 lõiget 6,[1] võttes arvesse komisjoni ettepanekut,[2] võttes arvesse Euroopa Parlamendi arvamust,[3] võttes arvesse Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee arvamust,[4] võttes arvesse Regioonide Komitee arvamust[5] ning arvestades järgmist: 1. Nõukogu 29. septembri 2003. aasta määruse (EÜ) 1782/2003 (millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks ning muudetakse määruseid (EMÜ) nr 2019/93, (EÜ) nr 1452/2001, (EÜ) nr 1453/2001, (EÜ) nr 1454/2001, (EÜ) nr 1868/94, (EÜ) nr 1251/1999, (EÜ) nr 1254/1999, (EÜ) nr 1673/2000, (EMÜ) nr 2358/71 ja (EÜ) nr 2529/2001)[6] rakendamisega seoses saadud kogemused näitavad, et toetusmehhanismi teatavaid aspekte on vaja kohandada. Eelkõige tuleks laiendada otsetoetuste lahtisidumist tootmisest ja lihtsustada ühtse otsemaksete kava toimimist. Samuti tuleks märkida, et määrust (EÜ) nr 1782/2003 on selle jõustumisest alates oluliselt muudetud. Kõnealuseid arenguid arvesse võttes ja selguse huvides tuleks kõnealune määrus kehtetuks tunnistada ja asendada uue määrusega. 2. Määrusega (EÜ) nr 1782/2003 kehtestati põhimõte, mille kohaselt jäetakse põllumajandustootjad, kes ei vasta teatavatele tingimustele rahva-, loomade ja taimetervise, keskkonna ja loomade heaolu valdkondades, otsetoetusest ilma või nende otsetoetusi vähendatakse. Nõuetele vastavuse süsteem on ühenduse otsetoetuste lahutamatu osa ja tuleks seega säilitada. Kogemused on aga näidanud, et mitmed nõuetele vastavuse ulatusega seotud nõuded ei ole põllumajandustegevuse või põllumajandusmaa osas piisavalt asjakohased või on suunatud pigem riigiasutustele kui põllumajandustootjatele. Seetõttu on asjakohane kohandada nõuetele vastavuse ulatust. 3. Selleks et ühtlasi vältida põllumajandusmaa kasutamise lõpetamist ja tagada selle heades põllumajandus- ja keskkonnatingimustes hoidmine, kehtestati määrusega (EÜ) nr 1782/2003 ühenduse raamistik, mille alusel liikmesriigid kehtestavad standardid, võttes arvesse asjaomaste alade eriomadusi, sh mulla- ja ilmastikutingimusi, olemasolevat põllumajandustootmist (maakasutus, külvikord, tootmisviisid) ja põllumajandusstruktuure. Maa kohustusliku tootmisest kõrvalejätmise tühistamine ühtse otsemaksete kava raames võib mõningatel juhtudel avaldada kahjulikku mõju keskkonnale, eelkõige teatavatele maastikuelementidele. Seetõttu on asjakohane tõhustada olemasolevaid ühenduse sätteid, mis on vajadusel suunatud kindlaksmääratud maastikuelementide kaitsele. 4. Põllumajandusliku tegevusega seoses on teatavates piirkondades muutunud üha problemaatilisemaks veeressursside kaitse ja majandamine. Seetõttu on asjakohane tõhustada ka ühenduse kehtivat raamistikku heade põllumajandus- ja keskkonnatingimuste osas, et kaitsta veekogusid reostuse ja äravoolu eest ning reguleerida veekasutust. 5. Kuna püsirohumaadel on keskkonnale positiivne mõju, on asjakohane kohaldada meetmeid olemasolevate püsirohumaade säilitamise soodustamiseks, et vältida rohumaa suuremahulist muutmist haritavaks maaks. 6. Säästva põllumajanduse soodustamiseks kavandatud vahendite ja maaelu arendamiseks kavandatud vahendite vahel parema tasakaalu saavutamiseks kehtestati määrusega (EÜ) nr 1782/2003 otsetoetuste järkjärguline kohustuslik vähendamine („toetuste ümbersuunamine”). See süsteem tuleks säilitada, nagu ka vabastus süsteemi kohaldamisest kuni 5 000 euroste maksete suhtes. 7. Määrusega (EÜ) nr 1782/2003 kehtestatud toetuste ümbersuunamise mehhanismi abil saavutatavaid sääste kasutatakse maaelu arengu poliitika meetmete rahastamiseks. Kõnealuse määruse vastuvõtmisest alates on põllumajandussektor seisnud silmitsi mitmete uute ja keeruliste väljakutsetega, nagu näiteks kliimamuutused, bioenergia kasvav tähtsus ning ka vajadus parema veemajanduse ja tõhusama bioloogilise mitmekesisuse kaitse järele. Euroopa Ühendust kui Kyoto protokolli[7] osalist on kliimamuutuste küsimusi silmas pidades kutsutud üles oma poliitikaid kohandama. Veel enam, võttes arvesse veepuuduse ja põudadega seoses esinenud tõsiseid probleeme, tuleks jätkuvalt tegeleda veemajanduse küsimustega[8]. Bioloogilise mitmekesisuse kaitsmine on suur väljakutse ja kuigi selles vallas on tehtud olulisi edusamme, nõuab Euroopa Ühenduse bioloogilise mitmekesisuse eesmärgi saavutamine 2010. aastaks lisapingutusi[9]. Ühendus tunnistab vajadust lahendada need uued probleemid oma poliitikate raames. Põllumajanduse valdkonnas on nõukogu 20. septembri 2005. aasta määruse (EÜ) nr 1698/2005 (Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondist (EAFRD) antavate maaelu arengu toetuste kohta)[10] kohaselt vastuvõetud maaelu arengu programmid asjakohane vahend kõnealuste väljakutsete lahendamiseks. Selleks et liikmesriigid saaksid oma maaelu arengu programme vastavalt muuta, ilma et neil oleks vaja vähendada praeguseid maaelu arengu meetmeid teistes valdkondades, tuleks eraldada täiendavaid vahendeid. Ajavahemikuks 2007–2013 ettenähtud finantsperspektiivid ei võimalda aga rahaliste vahendite eraldamist ühenduse maaelu arengu poliitika tugevdamiseks vajalikul määral. Neid asjaolusid arvestades on asjakohane koondada suur osa vajalikest rahalistest vahenditest, suurendades järk-järgult otsetoetuste vähendamist toetuste ümbersuunamise kaudu. 8. Põllumajandustootjate vahelist otsese sissetulekutoetuse jaotamist iseloomustab asjaolu, et suur osa toetustest läheb üsna vähestele suurtele toetusesaajatele. On selge, et suuremad toetusesaajad ei vaja samal tasemel kogutoetust selleks, et sissetulekutoetus täidaks tõhusalt oma eesmärki. Lisaks võimaldab suuremate toetusesaajate kohanemisvõime neil madalama kogutoetuse tasemega lihtsamalt tegutseda. Seega näib õiglane arvata, et suurt toetust saavad põllumajandustootjad võiksid anda erilise panuse uute väljakutsete lahendamisele suunatud maaelu arengu meetmete rahastamisse. Seetõttu on otstarbekas kehtestada kõrgeimate maksete vähendamist suurendav mehhanism, millest saadavat tulu tuleks kasutada ka maaelu arenguga seonduvate uute väljakutsetega toimetulekuks. Kõnealuse mehhanismi proportsionaalsuse tagamiseks peaksid täiendavad vähendused suurenema järk-järgult vastavalt asjaomaste maksete suurusele. 9. Äärepoolseimate piirkondade erandlik geograafiline asend, isoleeritus, väike pindala, mägine maastik ja kliima tekitavad piirkondade põllumajandussektorile lisakoormust. Selliste koormuste ja piirangute leevendamiseks on otstarbekas kehtestada äärepoolseimate piirkondade põllumajandustootjate suhtes erand ümbersuunamisest tuleneva vähendamiskohustuse kohaldamisest. 10. Vabatahtliku ümbersuunamise süsteemi kohaldamise valinud liikmesriigid peavad arvestama kohustusliku ümbersuunamise suurenenud määradega. Seepärast tuleks nõukogu 27. märtsi 2007. aasta määrust (EÜ) nr 378/2007 (milles sätestatakse määrusega (EÜ) nr 1782/2003 (millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks) ettenähtud otsetoetuste vabatahtliku ümbersuunamise eeskirjad)[11] vastavalt muuta. 11. Määruses (EÜ) nr 1782/2003 sätestatud ümbersuunamisega seotud 5 % vähendamise kohaldamisest tulenevad summad tuleks jaotada liikmesriikide vahel objektiivsete kriteeriumide kohaselt. On siiski asjakohane sätestada, et teatav osa summadest jääks liikmesriikidesse, kus need on tekkinud. Võttes arvesse rukki sekkumiskokkuostu kaotamisest tulenevaid struktuurimuudatusi, on asjakohane näha teatavate rukkitootmispiirkondade jaoks ette erimeetmed, mida osaliselt rahastatakse ümbersuunamisest tekkinud summadest. Ümbersuunamisega seoses kohaldatavatest täiendavatest vähendustest tulenevad summad tuleks aga anda nende liikmesriikide käsutusse, kus need on tekkinud. 12. Ümbersuunamise süsteemi toimimise lihtsustamiseks, eelkõige seoses põllumajandustootjatele otsetoetuste andmise korraga ja vahendite ülekandmisega maaelu arengu programmidesse, on asjakohane kehtestada liikmesriikide lõikes netoülemmäärad, mis piiravad ümbersuunamise kohaldamise järgselt põllumajandustootjatele tehtavaid makseid. Seepärast tuleks nõukogu 21. juuni 2005. aasta määrust (EÜ) nr 1290/2005 ühise põllumajanduspoliitika rahastamise kohta[12] vastavalt muuta. 13. Uute liikmesriikide põllumajandustootjad saavad otsetoetusi vastavalt järkjärgulise kohaldamise mehhanismile. Selleks et saavutada õige tasakaal säästva põllumajanduse soodustamiseks ja maaelu arendamiseks kavandatud vahendite vahel, ei tohiks toetuste ümbersuunamise süsteemi kohaldada uute liikmesriikide põllumajandustootjate suhtes enne, kui kõnealustele liikmesriikidele antavate otsetoetuste tase on võrdne teiste liikmesriikide tasemega. 14. Toetuste ümbersuunamine ei tohiks uute liikmesriikide põllumajandustootjale makstavaid netosummasid vähendada allapoole summadest, mis makstakse teiste liikmesriikide võrdväärsetele põllumajandustootjatele. Kui toetuste ümbersuunamist hakatakse kohaldama uute liikmesriikide põllumajandustootjate suhtes, peaks vähendamise määr seetõttu piirduma erinevusega järkjärgulise kohaldamise kava kohase taseme ja teiste liikmesriikide ümbersuunamise kohaldamise järgse taseme vahel. Lisaks ei tohiks enam maksta täiendavaid riiklikke otsetoetusi uute liikmesriikide põllumajandustootjatele, kelle suhtes kohaldatakse toetuste ümbersuunamist, et nende toetusetase ei ületaks teiste liikmesriikide oma. 15. Selle tagamiseks, et ühise põllumajanduspoliitika rahastamiseks kasutatavad summad jääksid finantsperspektiividega kehtestatud iga-aastaste ülemmäärade piiridesse, on asjakohane näha ette finantsmehhanism, et otsetoetusi vajadusel kohandada. Otsetoetuse kohandamine tuleks kehtestada juhul, kui prognoosid näitavad, et alamrubriiki 2 kõnealusel eelarveaastal ületatakse, võttes arvesse 300 miljoni euro suurust tagatisvaru. Võttes arvesse järkjärgulisest kohaldamisest tulenevaid põllumajandustootjatele makstavate otsetoetuste tasemeid uutes liikmesriikides, tuleks ette näha, et järkjärgulise kohaldamise mehhanismi rakendamise raames kõigile uutele liikmesriikidele makstavatele otsetoetustele ei tohiks finantsdistsipliini instrumenti uutes liikmesriikides kohaldada enne, kui uutele liikmesriikidele antavate otsetoetuste tase on vähemalt võrdne vanade liikmesriikide tasemega. 16. Selleks et aidata põllumajandustootjatel vastata kaasaegse ja kvaliteetse põllumajanduse standarditele, on vajalik, et liikmesriigid kasutaksid põllumajandustootjate nõustamiseks terviklikku süsteemi. Põllumajandusettevõtete nõustamise süsteem peaks aitama tõsta põllumajandustootjate teadlikkust materjalivoogudest ja keskkonna, toidu ohutuse ning loomade tervishoiu ja heaoluga seotud põllumajanduslikest tootmisprotsessidest, ilma et see kuidagi mõjutaks tootjate kohustust ja vastutust neid standardeid täita. 17. Liikmesriigid peavad vastavalt määruse (EÜ) nr 1290/2005 artiklile 9 võtma vajalikud meetmed veendumaks, et Euroopa Põllumajanduse Tagatisfondist (EAGF) rahastatavad toimingud toimuvad tegelikult ja nõuetekohaselt, ning et vältida eeskirjade eiramist ja sellega tegeleda. Sel eesmärgil peavad nad otsetoetuste maksmisega seoses kasutama ühtset haldus- ja kontrollisüsteemi. Ühenduse toetuse tõhususe ja kontrolli edendamiseks tuleks liikmesriikidel lubada ühtset süsteemi kasutada ka ühenduse kavade suhtes, mis ei kuulu käesoleva määruse kohaldamisalasse. 18. Tuleks kehtestada ühtse haldus- ja kontrollisüsteemi põhielemendid, eelkõige sätted, mis käsitlevad elektroonilist andmebaasi, põllumajanduslike maatükkide identifitseerimise süsteemi, põllumajandustootjate toetusetaotlusi, ühtlustatud kontrollisüsteemi ning ühtse otsemaksete kava puhul toetusõiguste identifitseerimis- ja registreerimissüsteemi. 19. Väikeste summade haldamine on liikmesriikide pädevate asutuste jaoks koormav ülesanne. Ülemäärase halduskoormuse vältimiseks on liikmesriikidel asjakohane hoiduda otsetoetuste maksmisest juhul, kui makse oleks madalam kui ühenduse keskmine toetus ühe hektari kohta või kui toetust taotleva põllumajandusettevõtte toetuskõlblik pindala on alla ühe hektari. Liikmesriikide suhtes, kelle põllumajandusettevõtete struktuur erineb märkimisväärselt ühenduse keskmisest, tuleks ette näha erisätted. Liikmesriikidele tuleks anda õigus otsustada, millist neist kahest kriteeriumist rakendada, võttes arvesse oma riigi põllumajandusstruktuuri omapära. Kuna nn maata põllumajandustootjatele anti eritoetusõigused, ei oleks hektaritel põhineva ülemmäära kohaldamine tõhus. Kõnealuste põllumajandustootjate toetus peaks seega olema minimaalne ja põhinema keskmisel toetussummal. 20. Ühtse otsemaksete kava kohaldamisega saadud kogemused näitavad, et tootmisega sidumata sissetulekutoetust anti mitmel juhul toetusesaajatele, kes ei olnud füüsilised isikud ja kelle majanduslik eesmärk ei olnud kas üldse või oli üksnes vähesel määral suunatud põllumajanduslikule tegevusele. Selleks et hoida ära põllumajandusliku sissetulekutoetuse jagamist sellistele äriühingutele ja tagada, et ühenduse toetus kasutatakse täielikult põllumajandusega tegelevale rahvastikuosale rahuldava elatustaseme tagamiseks, on asjakohane anda asjaomastele liikmesriikidele volitused hoiduda käesoleva määruse alusel otsetoetuste maksmisest kõnealustele äriühingutele. 21. Ühenduse toetuskavadega ettenähtud toetusi peaksid riigi pädevad ametiasutused maksma toetusesaajale ettenähtud ajavahemike jooksul tervikuna, kui käesoleva määrusega ettenähtud vähendustest ei tulene teisiti. Selleks et muuta otsemaksete haldamine paindlikumaks, tuleks liikmesriikidel lubada otsetoetusi maksta aastas kahes osas. 22. Ühise põllumajanduspoliitika kohaste toetuskavadega nähakse ette otsene sissetulekutoetus, eelkõige eesmärgiga tagada põllumajandusega tegelevale rahvastikuosale rahuldav elatustase. Kõnealune eesmärk on lähedalt seotud maapiirkondade säilitamisega. Ühenduse vahendite väära jaotamise vältimiseks ei tohiks toetust maksta nendele põllumajandustootjatele, kes on tekitanud sellise toetuse saamiseks vajalikud tingimused kunstlikult. 23. Ühise põllumajanduspoliitika eesmärkide saavutamiseks tuleks ühiseid toetuskavu vajaduse korral lühikese aja jooksul kohandada vastavalt arengusuundumustele. Toetusesaajad ei saa seepärast olla kindlad selles, et toetuse andmise tingimused püsivad muutumatuna ning peaksid olema valmis kavade võimalikuks läbivaatamiseks majanduse arenguid või eelarveseisundit silmas pidades. 24. Määrusega (EÜ) nr 1782/2003 kehtestati ühtne otsemaksete kava, millega erinevad olemasolevad toetusmehhanismid koondati ühtseks tootmisega sidumata otsetoetuste kavaks. Ühtse otsemaksete kava kohaldamisega saadud kogemused näitavad, et selle teatavaid aspekte saab nii põllumajandustootjate kui ka ametiasutuste huvides lihtsustada. Võttes arvesse, et ühtset otsemaksete kava on vahepeal hakatud rakendama kõikides liikmesriikides, kes seda pidid tegema, on mitmed kava esialgse rakendamisega seotud sätted aegunud ja neid tuleks seega kohandada. Sellega seoses on teatavatel juhtudel tuvastatud toetusõiguste märkimisväärne alakasutamine. Sellise olukorra vältimiseks ja arvestades, et põllumajandustootjad on juba kursis ühtse otsemaksete kava toimimisega, tuleks kasutamata toetusõiguste riiklikku reservi tagasikandmiseks esialgselt kehtestatud ajavahemikku vähendada kahe aastani. 25. Ühtse otsemaksete kava põhielemendid tuleks säilitada. Eelkõige peaks riiklike ülemmäärade kehtestamine tagama, et toetuste ja toetusõiguste kogutase ei ületaks jooksvaid eelarvepiiranguid. Liikmesriigid peaksid rakendama ka riiklikku reservi, mida saab kasutada selleks, et hõlbustada uutel põllumajandustootjatel toetuskavas osalemist või võtta arvesse teatavate piirkondade erivajadusi. Tuleks kehtestada toetusõiguste üleandmise ja kasutamise eeskirjad, et vältida spekulatiivseid üleandmisi ja toetusõiguste kumuleerumist ilma vastava põllumajandusliku aluseta. 26. Uute sektorite järkjärguline integreerimine ühtsesse otsemaksete kavva tekitab vajaduse vaadata seoses kava kasutamisega või toetusõiguste aktiveerimisega läbi toetuskõlbliku maa määratlus. Siiski tuleks sätestada toetuse saamise välistamine maa-alade osas, kus kasvatatakse puu- ja köögivilju, juhul kui liikmesriigid on otsustanud lükata edasi kõnealuse sektori integreerimise ühtsesse otsemaksete kavasse. Lisaks tuleks sätestada erimeetmed kanepi osas, et vältida ebaseaduslike põllukultuuride toetamist. 27. Haritava maa kohustuslik tootmisest kõrvalejätmine kehtestati tarnekontrolli mehhanismina. Põllukultuuride sektori turuarengud ja tootmisest lahti seotud toetuste kehtestamine ei põhjenda enam kõnealuse vahendi säilitamise vajadust ja seetõttu tuleks see kaotada. Määruse (EÜ) nr 1782/2003 artikli 53 ja artikli 63 lõike 2 kohaselt kehtestatud maa tootmisest kõrvalejätmise toetusõigused aktiveeritakse hektarite suhtes seega samadel tingimustel kui kõik muud toetusõigused. 28. Pärast eelnevalt tootmisega seotud turutoetuse integreerimist ühtsesse otsemaksete kavva hakkas ajaloolise mudeli rakendamise valinud liikmesriikides toetusõiguste väärtus põhinema varasemal individuaalsel toetustasemel. Mida rohkem aastaid möödub ühtse otsemaksete kava kehtestamisest ja võttes arvesse järgnevat täiendavate sektorite kavaga liitumist, seda keerulisem on põhjendada üksnes varasemal toetusel põhinevate individuaalsete toetustasemete märkimisväärsete erinevuste õiguspärasust. Seepärast peaks ajaloolise mudeli rakendamise valinud liikmesriikidel olema teatavatel tingimustel lubatud eraldatud toetusõigused läbi vaadata, et ühtlustada nende ühikuväärtust, järgides samas ühenduse õiguse üldpõhimõtteid ja ühise põllumajanduspoliitika eesmärke. Sellega seoses võivad liikmesriigid ühtsemaid väärtusi kehtestades võtta arvesse geograafiliste piirkondade eripära. Toetusõiguste tasakaalustamine peaks leidma aset piisava üleminekuperioodiga ja vähenduste piiratud ulatusega, et põllumajandustootjad saaksid muutuva toetustasemega paremini kohaneda. 29. 2003. aasta reformi raames oli liikmesriikidel võimalus kohaldada ühtset otsemaksete kava kas ajaloolist või piirkondlikku mudelit rakendades. Sellest ajast peale on liikmesriikidel olnud võimalik hinnata oma valikute mõju nii nende majandusliku kui ka haldusalase asjakohasuse osas. Liikmesriikide kogemusi arvesse võttes tuleks neile seetõttu anda võimalus esialgse valiku läbivaatamiseks. Seepärast tuleks lisaks toetusõiguste väärtuse tasakaalustamise võimalusele lubada ajaloolist mudelit kohaldanud liikmesriikidel minna üle piirkondlikule mudelile. Lisaks tuleks piirkondliku mudeli kohaldamise valinud liikmesriikidele anda teatavatel tingimustel võimalus oma otsus läbi vaadata, et ühtlustada toetusõiguste väärtust vastavalt varem kindlaksmääratud etappidele, järgides samas ühenduse õiguse üldpõhimõtteid ja ühise põllumajanduspoliitika eesmärke. Sellised muutused peaksid aset leidma piisava üleminekuperioodiga ja vähenduste piiratud ulatusega, et põllumajandustootjad saaksid muutuva toetustasemega paremini kohaneda. 30. Määrus (EÜ) nr 1782/2003 võimaldas tootmisest lahti seotud ühtset otsemaksete kava kehtestades jätta liikmesriikidel teatavad maksed kõnealusest kavast välja. Samas sätestati kõnealuse määruse artikli 64 lõikes 3 kõnealuse määruse III jaotise 5. peatüki 2. ja 3. jaoga ettenähtud võimaluste läbivaatamine, pidades silmas turu- ja struktuuriarenguid. Asjakohaste kogemuste analüüs näitab, et tootmisest lahtisidumine muudab tootjate valikud paindlikumaks, võimaldades neil tootmisotsuseid langetada tasuvuse ja turu reaktsiooni alusel. Eelkõige kehtib see põllukultuuride, humala- ja seemnesektori puhul ning teataval määral ka veiselihasektori puhul. Seetõttu tuleks kõnealuste sektorite tootmisega osaliselt seotud maksed integreerida ühtsesse otsemaksete kavva. Selleks, et veiselihasektori põllumajandustootjad saaksid järk-järgult kohaneda uue toetuskorraga, tuleks ette näha isasloomade eritoetuse ja tapatoetuse lisamise järkjärguline kohaldamine. Kuna tootmisega osaliselt seotud maksed kehtestati puu- ja köögiviljasektoris alles hiljuti ja üksnes üleminekumeetmena, ei ole selliste kavade läbivaatamine vajalik. 31. Kuid ammlehmade, lamba- ja kitselihasektori osas näib, et teatavate piirkondade põllumajandusvaldkondades võib tootmise miinimumtaseme säilitamine olla jätkuvalt vajalik, iseäranis juhul, kui põllumajandustootjatel ei ole võimalust muude majanduslike alternatiivide kasutamiseks. Sellest tulenevalt peaks liikmesriikidel olema võimalus säilitada tootmisega seotud toetused praegusel tasemel või ammlehmade osas madalamal tasemel. Sellisel juhul tuleks ette näha erisätted Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruses (EÜ) nr 1760/2000[13] ning nõukogu määruses (EÜ) nr 21/2004[14] sätestatud identifitseerimise ja registreerimise nõuete osas. 32. Liikmesriikidel tuleks lubada kasutada selgelt määratletud juhtudel kuni 10 % ülemmääradest eritoetuse andmiseks. Selline toetus peaks liikmesriikidel võimaldama käsitleda keskkonnaprobleeme ning edendada põllumajandustoodete kvaliteeti ja turustamist. Eritoetust peaks võimaldama ka piimakvootide järkjärgulise kaotamise ja eriti tundlike valdkondade toetuste tootmisest lahtisidumise tagajärgede leevendamiseks. Arvestades tõhusa riskijuhtimise kasvavat olulisust, tuleks liikmesriikidele anda võimalus rahaliselt toetada põllumajandustootjate saagi kindlustusmakseid ja rahastada teatavate majanduslike kahjude hüvitamist looma- või taimehaiguste korral. Ühenduse rahvusvaheliste kohustuste täitmist silmas pidades peaksid tootmisega seotud toetusmeetmeteks kasutatavad vahendid olema piiratud asjakohase tasemega. Tuleks kehtestada vastavad tingimused saagi kindlustamise ning looma- või taimehaigustega seotud hüvitise rahalise toetamise kohta. 33. Ühtse otsemaksete kava kohased otsetoetused põhinesid selliste otsetoetuste võrdlussummadel, mis saadi minevikus või piirkondlike hektaripõhiste summade alusel. Uute liikmesriikide põllumajandustootjad ei saanud ühenduse otsetoetusi ja neil puudusid ajaloolised võrdlussummad kalendriaastate 2000, 2001 ja 2002 kohta. Seetõttu nähti määruse (EÜ) nr 1782/2003 alusel ette, et uutes liikmesriikides on ühtse otsemaksete kava aluseks piirkondlikud hektaripõhised summad. Nüüd kui uute liikmesriikide ühinemisest on möödunud mitmeid aastaid, tuleks aga võrdlusperioodide kasutamist kaaluda nende uute liikmesriikide puhul, kes ei ole veel ühtsele otsemaksete kavale üle läinud. Pidades silmas ühtsele otsemaksete kavale ülemineku lihtsustamist ja eelkõige spekulatiivsete taotluste esitamise vältimist, on seepärast asjakohane lubada uutel liikmesriikidel võtta ühtse otsemaksete kava toetusõiguste arvutamisel arvesse piirkondi, millele anti ühtse pindalatoetuse kava alusel ajalooliselt toetust. 34. Vastavalt ühtse otsemaksete kava piirkondlikule valikuvõimalusele peaks uutel liikmesriikidel olema võimalik kohandada toetusõiguste väärtust hektari kohta objektiivsete kriteeriumide alusel, et tagada kõigi põllumajandustootjate võrdne kohtlemine ja vältida turumoonutusi. 35. Uutel liikmesriikidel peaks muude liikmesriikidega võrreldes olema sama võimalus ühtse otsemaksete kava osaliseks rakendamiseks. 36. Otsetoetuste tootmisest lahtisidumine ja ühtse otsemaksete kava kehtestamine olid ühise põllumajanduspoliitika reformiprotsessi olulised osad. Kuid 2003. aastal oli mitmel põhjusel vaja eritoetus säilitada mitmete põllukultuuride puhul. Määruse (EÜ) nr 1782/2003 rakendamisel saadud kogemused koos turuolukorra arenguga osutavad sellele, et kavad, mis 2003. aastal hoiti ühtsest otsemaksete kavast eraldi, saab sellega nüüd integreerida, et soodustada rohkem turule orienteeritud ja säästvat põllumajandust. Iseäranis kehib see oliiviõlisektori puhul, kus kohaldati üksnes väga piiratut tootmisega sidumist. Samuti kehtib see kõva nisu, valgurikaste kultuuride, riisi, kartulitärklise ja pähklite toetuste puhul, kus allesjäänud tootmisega seotud toetuste tõhususe langus toetab tootmisest lahtisidumise valikut. Lina puhul on samuti asjakohane kaotada töötlemistoetus ja integreerida asjaomased summad ühtsesse otsemaksete kavva. Riisi, kuivsööda, kartulitärklise ja lina puhul tuleks ette näha üleminekuperiood, et tagada nende võimalikult sujuv üleminek tootmisest lahtiseotud toetusele. Pähklite osas tuleks liikmesriikidel lubada jätkata toetuse riikliku osa maksmist tootmisega seotud viisil, et pehmendada tootmisest lahtisidumise mõju. 37. Uute kavade ühtsesse otsemaksete kavva integreerimise tulemusel tuleks ette näha kõnealuse kava kohase individuaalse sissetulekutoetuse uue taseme arvutamine. Pähklite, kartulitärklise, lina ja kuivsööda puhul peaks suurenenud toetuse andmise aluseks olema põllumajandustootjate viimaste aastate toetused. Kuid senini ühtsest otsemaksete kavast osaliselt välja jäetud toetuste hõlmamise osas tuleks liikmesriikidele anda võimalus kasutada esialgseid võrdlusperioode. 38. Määrusega (EÜ) nr 1782/2003 kehtestati energiakultuuride eritoetus, et toetada sektori arengut. Bioenergia sektori hiljutistest arengutest tingituna ja eelkõige seetõttu, et rahvusvahelistel turgudel on suur nõudlus selliste toodete järele ning et 2020. aastaks on kehtestatud siduvad eesmärgid seoses bioenergia osakaalu saavutamisega kütuste kogukulus, ei ole enam piisavat põhjust energiakultuuridele eritoetuse andmiseks. 39. Puuvillasektori integreerimisel ühtse otsemaksete kavva peeti vajalikuks, et osa toetusest peaks jääma seotuks puuvilla kasvatamisega toetuskõlbliku hektari kohta antava põllukultuurist sõltuva toetuse abil, et hoida puuvilla tootmispiirkondades ära tootmise katkemise oht. See võimalus tuleks säilitada kooskõlas Kreeka ühinemisaktile lisatud puuvilla käsitlevas protokollis nr 4 sätestatud eesmärkidega. 40. Ümberkorraldusprotsessi mõjude leevendamiseks liikmesriikides, kes on andnud nõukogu 20. veebruari 2006. aasta määruses (EÜ) nr 320/2006, millega luuakse ajutine kava suhkrutööstuse ümberkorraldamiseks ühenduses,[15] sätestatud ümberkorraldusabi, tuleks suhkrupeedi- ja suhkrurootootjatele anda toetust maksimaalselt viie järjestikuse aasta jooksul. 41. Tšehhi Vabariigi, Eesti, Küprose, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia ühinemisaktiga ning Bulgaaria ja Rumeenia ühinemisaktiga nähti ette, et uute liikmesriikide põllumajandustootjad saavad otsetoetusi vastavalt järkjärgulise kohaldamise mehhanismile. 42. Lisaks nähti kõnealuste ühinemisaktidega ette üleminekuperioodi lihtsustatud toetusmehhanism uutes liikmesriikides otsetoetuste andmiseks pindala alusel. Tuleks sätestada kõnealuse mehhanismi põhielemendid. Ühtse pindalatoetuse kava on osutunud tõhusaks ja lihtsaks süsteemiks põllumajandustootjatele sissetulekutoetuste andmiseks. Lihtsuse mõttes tuleks uutel liikmesriikidel lubada selle kohaldamist jätkata kuni 2013. aasta lõpuni. 43. Suhkru ning puu-ja köögiviljasektorite reformi ja nende integreerimise järel ühtse otsemaksete kavaga tuleks ühtse pindalatoetuste kava kohaldamise valinud liikmesriikidele anda võimalus sissetulekutoetuse andmiseks eraldi toetuste vormis suhkrupeedi-, suhkruroo- ja sigurikasvatajatele ning teatavate puu- ja köögiviljade tootjatele. Samuti tuleks samadele liikmesriikidele võimaldada eraldi eritoetuste maksmist muude liikmesriikidega sarnastel tingimustel. 44. Tulenevalt otsetoetuste järkjärgulisest kohaldamisest uutes liikmesriikides nähti ühinemisaktidega ette raamistik, et võimaldada uutel liikmesriikidel maksta täiendavaid riiklikke otsetoetuseid. Tuleks sätestada kõnealuste maksete tegemise tingimused. 45. Toetusõiguste algsel jaotamisel liikmesriikide poolt tõid teatavad vead kaasa iseäranis kõrged maksed põllumajandustootjatele. Sellisele eeskirjade rikkumisele järgneb tavapäraselt kuni parandusmeetmete võtmiseni finantskorrektsioon. Kuid võttes arvesse esimesest toetusõiguste jaotamisest möödunud aega, tooks vajaliku korrektsiooni kehtestamine liikmesriikide jaoks kaasa ülemäärased õiguslikud ja halduslikud piirangud. Õiguskindluse huvides on seetõttu asjakohane selliste maksete jaotamine reguleerida. 46. Kooskõlas määruse (EÜ) nr 1782/2003 artikli 70 lõikega 1 otsustasid Hispaania, Prantsusmaa ja Portugal jätta ühtsest otsemaksete kavast välja otsetoetused, mida makstakse Prantsusmaa ülemeredepartemangudes, Assooridel ja Madeiral ning Kanaari saartel ja maksta neid kõnealuse määruse IV jaotises kehtestatud tingimuste kohaselt. Mõned kõnealuses jaotises sätestatud toetused on ühtsesse otsemaksete kavva täielikult integreeritud. Lihtsustamise huvides ja äärepoolseimate piirkondade eritingimuste arvestamiseks näib asjakohane hallata selliseid toetuseid määrusega (EÜ) nr 247/2006 kehtestatud abiprogrammide raames. Sel eesmärgil tuleks asjakohased vahendid kanda otsetoetuste riiklike ülemmäärade alt üle kõnealuse määruse artikli 23 lõikega 2 ettenähtud rahastamissumma alla. Määrust (EÜ) nr 247/2006 tuleks vastavalt muuta. 47. Põhjendamatu konkurentsimoonutuse vältimiseks on asjakohane sätestada, et kui ei ole sätestatud teisiti, tuleks riigiabieeskirjade kohaldamisalast jätta välja käesoleva määruse sätted, mis võivad tuua kaasa liikmesriigi tegevuse, mis võib endast kujutada riigiabi, arvestades et asjaomased sätted hõlmavad asjakohaseid tingimusi toetuse andmiseks või näevad ette selliste tingimuste vastuvõtmise komisjoni poolt. 48. Käesoleva määruse rakendamiseks vajalikud meetmed tuleks vastu võtta vastavalt nõukogu 28. juuni 1999. aasta otsusele 1999/468/EÜ, millega kehtestatakse komisjoni rakendusvolituste kasutamise menetlused[16]. 49. Määrus (EÜ) nr 1782/2003 tuleks kehtetuks tunnistada. 50. Liikmesriikidele tuleks anda piisavalt aega sätete rakendamiseks, mis võimaldavad otsetoetuste täiendavat tootmisest lahtisidumist ja 2003. aasta reformi raames vastuvõetud otsuste läbivaatamist. Sellel põhjusel tuleks asjakohaseid sätteid kohaldada alles 2010. aastast. Määrust (EÜ) nr 1782/2003 tuleks seega 2009. aastal kohaldada selliste toetuskavade suhtes, mis integreeritakse ühtesse otsemaksete kavva alles 2010. aastast, ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA MÄÄRUSE: I JAOTIS REGULEERIMISALA JA MÕISTED Artikkel 1 Reguleerimisala Käesoleva määrusega kehtestatakse: a) otsetoetuste ühiseeskirjad; b) sissetulekutoetuse kava põllumajandustootjatele (edaspidi „ühtne otsemaksete kava”); c) üleminekuperioodi lihtsustatud sissetulekutoetuse kava uute liikmesriikide põllumajandustootjatele (edaspidi „ühtse pindalatoetuse kava”); d) riisi, tärklisekartuleid, puuvilla, suhkrut, puu- ja köögivilja, lamba- ja kitseliha ning veise- ja vasikaliha tootvate põllumajandustootjate toetuskavad; e) raamistik uute liikmesriikide otsetoetuste täiendamiseks. Artikkel 2 Mõisted Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid: a) „põllumajandustootja” – füüsiline või juriidiline isik või selliste isikute rühm, olenemata sellest, missugune õiguslik seisund sellele rühmale ja rühma liikmetele on riikliku õigusega antud, kelle põllumajandusettevõte asub ühenduse territooriumil, nagu on osutatud asutamiselepingu artiklis 299, ning kes tegeleb põllumajandusliku tegevusega; b) „põllumajandusettevõte” – kõik põllumajandustootja poolt juhitavad sama liikmesriigi territooriumil asuvad põllumajanduslikud tootmisüksused; c) „põllumajanduslik tegevus” – põllumajandustoodete tootmine ja kasvatamine, sealhulgas saagikoristus, lüpsikarja pidamine, põllumajandusloomade aretamine ja pidamine ning maa hoidmine heades põllumajandus- ja keskkonnatingimustes, nagu on kehtestatud käesoleva määruse artikliga 6, d) „otsetoetus” – käesoleva määruse I lisas loetletud toetuskavade alusel otse põllumajandustootjatele antav toetus; e) „toetused asjaomasel kalendriaastal” või „toetused võrdlusperioodil” – asjaomase aasta / asjaomaste aastate osas antud või antavad toetused, sealhulgas kõik toetused muudeks ajavahemikeks, mis algavad kõnealusel aastal / kõnealustel aastatel; f) „põllumajandustooted” – asutamislepingu I lisas loetletud tooted, sealhulgas puuvill, kuid välja arvatud kalatooted; g) „uued liikmesriigid” – Bulgaaria, Tšehhi Vabariik, Eesti, Küpros, Läti, Leedu, Ungari, Malta, Poola, Sloveenia ja Slovakkia; h) „põllumajandusmaa” – viljelusmaa, alalise karjamaa ja alaliste kultuuride all olev maa-ala. Artikkel 3 (endine artikkel 32) Otsetoetuste rahastamine Käesoleva määruse I lisas loetletud toetuskavasid rahastatakse kooskõlas määruse (EÜ) nr 1290/2005 artikli 3 lõike 1 punktiga c. II JAOTISOTSETOETUSTE ÜLDSÄTTED 1. PEATÜKK NÕUETELE VASTAVUS Artikkel 4 Põhinõuded 1. Otsetoetuseid saav põllumajandustootja täidab II lisas loetletud kohustuslikke majandamisnõudeid ning artikli 6 kohaselt kehtestatud häid põllumajandus- ja keskkonnatingimusi. 2. Pädev riigiasutus esitab põllumajandustootjale loetelu kohustuslike majandamisnõuete ning heade põllumajandus- ja keskkonnatingimuste kohta, mida tuleb järgida. Artikkel 5 Kohustuslikud majandamisnõuded 1. II lisas loetletud kohustuslikud majandamisnõuded kehtestatakse ühenduse õigusaktidega järgmistes valdkondades: a) rahvatervis, loomade tervishoid, taimetervis, b) keskkond, c) loomade heaolu. 2. II lisas osutatud õigusakte kohaldatakse käesoleva määruse raames koos neisse tehtavate täiendustega ning direktiivide osas liikmesriikide poolt rakendatutena. Artikkel 6 Head põllumajandus- ja keskkonnatingimused 1. Liikmesriigid tagavad, et kogu põllumajandusmaa ning eelkõige maa, mida enam ei kasutata tootmise eesmärgil, oleks heades põllumajandus- ja keskkonnatingimustes. Liikmesriigid määratlevad riiklikul või piirkondlikul tasandil heade põllumajandus- ja keskkonnatingimuste miinimumnõuded III lisas sätestatud raamistiku alusel, võttes arvesse asjaomaste alade eriomadusi, sh mulla- ja ilmastikutingimusi, olemasolevat põllumajandustootmist, maakasutust, külvikorda, tootmisviise ja põllumajandusstruktuure. 2. Liikmesriigid, välja arvatud uued liikmesriigid, tagavad, et maa, mis oli 2003. aasta pindalatoetuste taotluste esitamiseks ettenähtud kuupäeval püsikarjamaa, ka säilitatakse sellisena. Uued liikmesriigid tagavad, et maa, mis oli 1. mail 2004 püsikarjamaa, ka säilitatakse sellisena. Bulgaaria ja Rumeenia tagavad aga, et maa, mis oli 1. jaanuaril 2007 püsikarjamaa, ka säilitatakse sellisena. Liikmesriik võib nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel esimesest lõigust siiski kõrvale kalduda, tingimusel et ta võtab kasutusele meetmed oma püsikarjamaa kogupindala märkimisväärse vähenemise vältimiseks. Esimest lõiku ei kohaldata metsastamiseks ettenähtud püsikarjamaa suhtes, tingimusel et selline metsastamine vastab keskkonnakaitsenõuetele; siia ei loeta jõulupuuistandusi ega lühikese raieringiga kiirekasvulisi puuliike. 2. PEATÜKKTOETUSTE ÜMBERSUUNAMINE JA FINANTSDISTSIPLIIN Artikkel 7 Toetuste ümbersuunamine 1. Kõiki asjaomasel kalendriaastal põllumajandustootjale makstavaid otsetoetuste summasid, mis ületavad 5 000 eurot, vähendatakse kuni 2012. aastani igal aastal järgmise protsendimäära võrra: a) 2009: 7 %, b) 2010: 9 %, c) 2011: 11 %, d) 2012: 13 %. 2. Lõikes 1 osutatud vähendusi suurendatakse järgmiselt: a) 100 000 ja 199 999 euro vahele jäävaid summasid kolme protsendipunkti võrra, b) 200 000 ja 299 999 euro vahele jäävaid summasid kuue protsendipunkti võrra, c) 300 000 eurost algavaid summasid üheksa protsendipunkti võrra. 3. Lõikeid 1 ja 2 ei kohaldata otsetoetuste suhtes, mida antakse põllumajandustootjatele Prantsusmaa ülemeredepartemangudes, Assooridel ja Madeiral, Kanaari saartel ja Egeuse mere saartel. Artikkel 8 Netoülemmäärad 1. Ilma et see piiraks artikli 11 kohaldamist, ei tohi otsetoetuste netosummad, mida võib liikmesriigis iga kalendriaasta kohta pärast käesoleva määruse artiklite 7 ja 10 ning määruse (EÜ) nr 378/2007 artikli 1 kohaldamist anda, ületada käesoleva määruse IV lisas sätestatud ülemmäärasid. Vajadusel võivad liikmesriigid otsetoetuste suhtes kohaldada lineaarset vähendamist, et pidada kinni IV lisas sätestatud ülemmääradest. 2. Komisjon vaatab IV lisas sätestatud ülemmäärad läbi artikli 128 lõikes 2 sätestatud korras, et võtta arvesse järgmist: a) muudatusi otsetoetuste raames antavates maksimumsummades, b) muudatusi määruses (EÜ) nr 378/2007 osutatud vabatahtlikus ümbersuunamises, c) põllumajandusettevõtete struktuurimuudatusi. Artikkel 9 Toetuste ümbersuunamisest tulenevad summad 1. Vanades liikmesriikides artiklis 7 ettenähtud vähendamiste kohaldamisest tulenevaid summasid võib vastavalt järgmistes lõigetes sätestatud tingimustele kasutada ühenduse täiendava toetusena Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondist (EAFRD) rahastatavatele maaelu arengukavade raames võetavatele meetmetele, mis on täpsustatud määruses (EÜ) nr 1698/2005. 2. Viie protsendipunktilisele vähendamisele vastavad summad jaotatakse asjaomastele liikmesriikidele artikli 128 lõikes 2 osutatud korras järgmiste kriteeriumide alusel: a) põllumajandusmaa, b) põllumajanduslik tööhõive, c) sisemajanduse kogutoodang (SKT) elaniku kohta ostujõu pariteedi järgi. Iga asjaomane liikmesriik saab siiski vähemalt 80 % kogusummadest, mis toetuste ümbersuunamise tulemusel on kõnealuses liikmesriigis tekkinud. 3. Kui mõnes liikmesriigis on rukki osakaal kogu teraviljatoodangust suurem kui 5 % aastate 2000–2002 keskmisest ja kui selles liikmesriigis toodetud rukis moodustab samas ajavahemikus üle 50 % kogu ühenduse rukkitoodangust, jaotatakse erandina lõike 2 teisest lõigust kuni 2013. aastani vähemalt 90 % summadest, mis tulenesid asjaomases liikmesriigis toetuste ümbersuunamisest, ümber kõnealusele liikmesriigile. Sellisel juhul kasutatakse vähemalt 10 % asjaomasele liikmesriigile jaotatud summast käesoleva artikli lõikes 2 osutatud meetmete kohaldamiseks rukki tootmispiirkondades, ilma et see piiraks artikliga 58 ettenähtud võimaluse kasutamist. Käesoleva lõike kohaldamisel tähendab „teravili” V lisa punktis I loetletud tooteid. 4. Artikli 7 lõike 1 kohaldamisest tulenevad ülejäänud summad ja artikli 7 lõike 2 kohaldamisest tulenevad summad jaotatakse artikli 128 lõikes 2 osutatud korras liikmesriikidele, kus vastavad summad on tekkinud. Neid kasutatakse vastavalt määruse (EÜ) nr 1698/2005 artikli 69 lõikele 5 a . Artikkel 10 Erieeskirjad toetuste ümbersuunamiseks uutes liikmesriikides 1. Artiklit 7 kohaldatakse asjaomasel kalendriaastal uute liikmesriikide põllumajandustootjate suhtes üksnes siis, kui asjaomasele liikmesriigile artikli 110 kohaselt asjaomasel kalendriaastal antavate otsetoetuste tase ei ole väiksem vanade liikmesriikide tasemest, võttes arvesse artikli 7 lõike 1 alusel kohaldatavaid vähendusi. 2. Kui uute liikmesriikide põllumajandustootjate suhtes kohaldatakse artiklit 7, on artikli 7 lõike 1 alusel kohaldatav protsendimäär piiratud kõnealuse liikmesriigi artikli 110 kohase otsetoetuste taseme ja vanade liikmesriikide taseme vahelise erinevusega, võttes arvesse artikli 7 lõike 1 alusel kohaldatavaid vähendusi. 3. Kui uue liikmesriigi põllumajandustootjate suhtes kohaldatakse artiklis 7 osutatud vähendusi, ei anta asjaomasele põllumajandustootjale artiklis 120 osutatud täiendavaid riiklikke otsetoetusi. 4. Artikli 7 lõigete 1 ja 2 kohaldamisest tulenevad summad jaotatakse artikli 128 lõikes 2 osutatud korras uutele liikmesriikidele, kus vastavad summad on tekkinud. Neid kasutatakse vastavalt määruse (EÜ) nr 1698/2005 artikli 69 lõikele 5 a . Artikkel 11 Finantsdistsipliin 1. Otsetoetuste kohandamine kehtestatakse, kui enne käesoleva määruse artiklitega 7 ja 10 ning määruse (EÜ) nr 378/2007 artikli 1 lõikega 1 ettenähtud toetuste ümbersuunamise kohaldamist osutavad asjaomase eelarveaasta eelarvedistsipliini ja usaldusväärset finantsjuhtimist käsitleva institutsioonidevahelise kokkuleppe [17] I lisa rubriigi 2 kohased eespool nimetatud meetmete rahastamise prognoosid, mida on suurendatud käesoleva määruse artiklites 122 ja 123 esitatud summade võrra, eespool nimetatud iga-aastase ülemmäära ületamisele, võttes arvesse kõnealusest ülemmäärast allapoole jäävat 300 miljoni euro suurust ülemmäära. 2. Nõukogu kehtestab komisjoni ettepanekul, mis esitatakse hiljemalt selle kalendriaasta 31. märtsiks, mille suhtes lõikes 1 osutatud kohandusi kohaldatakse, kõnealused kohandused hiljemalt selle kalendriaasta 30. juuniks, mille suhtes kohandusi kohaldatakse. 3. Seoses artiklis 110 sätestatud juurdekasvukava kohaldamisega kõigile otsetoetustele uutes liikmesriikides ei kohaldata lõiget 1 uutele liikmesriikidele kuni selle kalendriaasta alguseni, mil uute liikmesriikide suhtes kohaldatav otsetoetuste tase on vähemalt võrdne vanades liikmesriikides kehtivaga. 3. PEATÜKKPÕLLUMAJANDUSETTEVÕTETE NÕUSTAMISE SÜSTEEM Artikkel 12 Põllumajandusettevõtete nõustamise süsteem 1. Liikmesriigid rakendavad põllumajandustootjate nõustamiseks põllumajandusmaaga ja põllumajandusettevõtte juhtimisega seotud küsimustes süsteemi (edaspidi „põllumajandusettevõtete nõustamise süsteem”), mida juhib üks või rohkem määratud riigiasutust või eraõiguslikku asutust. 2. Nõuandetegevus hõlmab vähemalt 1. peatükis osutatud kohustuslikke majandamisnõudeid ning häid põllumajandus- ja keskkonnatingimusi. Artikkel 13 Tingimused 1. Põllumajandustootjate osalemine põllumajandusettevõtete nõustamise süsteemis on vabatahtlik. 2. Liikmesriigid annavad eelisseisundi põllumajandustootjatele, kes saavad rohkem kui 15 000 eurot otsetoetusi aastas. Artikkel 14 Heakskiidetud eraõiguslike asutuste ja määratud riigiasutuste kohustused Ilma et see piiraks selliste riiklike õigusaktide kohaldamist, mis käsitlevad üldsuse juurdepääsu dokumentidele, tagavad liikmesriigid, et artiklis 12 osutatud eraõiguslikud asutused ja määratud riigiasutused ei avalikusta isikustatud teavet ega andmeid, mille nad on saanud oma nõuandetegevuse käigus, muudele isikutele kui asjaomase põllumajandusettevõtte juhtimise eest vastutavale põllumajandustootjale, välja arvatud juhul, kui nõuandetegevuse käigus on avastatud eiramisi või rikkumisi, mille puhul lasub ühenduse või riiklike õigusaktidega sätestatud kohustus teavitada ametivõime, eelkõige kriminaalkuritegude puhul. Artikkel 15 Läbivaatamine Komisjon esitab hiljemalt 31. detsembriks 2010 põllumajandusettevõtete nõustamise süsteemi rakendamise kohta aruande, millele vajadusel lisatakse asjakohased ettepanekud süsteemi kohustuslikuks muutmise kohta. 4. PEATÜKK ÜHTNE HALDUS- JA KONTROLLISÜSTEEM Artikkel 16 Reguleerimisala Iga liikmesriik loob ühtse haldus- ja kontrollsüsteemi (edaspidi „ühtne süsteem”) ja rakendab seda. Ühtset süsteemi kohaldatakse I lisas loetletud toetuskavade suhtes. Vajalikus ulatuses kohaldatakse seda ka 1. ja 2. peatükis sätestatud eeskirjade haldamise ja kontrolli suhtes. Artikkel 17 Ühtse süsteemi osad 1. Ühtne süsteem koosneb järgmistest osadest: a) elektrooniline andmebaas; b) põllumajanduslike maatükkide identifitseerimissüsteem; c) artiklis 20 osutatud toetusõiguste identifitseerimise ja registreerimise süsteem; d) toetusetaotlused; e) ühtne kontrollisüsteem; f) ühtne süsteem toetusetaotluse esitanud põllumajandustootja isikuandmete registreerimiseks. 2. Käesoleva määruse artiklite 55 ja 56 kohaldamisel hõlmab ühtne süsteem loomade identifitseerimise ja registreerimise süsteemi, mis on kehtestatud kooskõlas Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrusega (EÜ) nr 1760/2000 ning nõukogu määrusega (EÜ) nr 21/2004. 3. Põllumajanduslike maatükkide identifitseerimissüsteem võib vajadusel hõlmata oliiviviljeluse geograafilise informatsiooni süsteemi. Artikkel 18 Elektrooniline andmebaas 1. Elektroonilises andmebaasis registreeritakse iga põllumajandusettevõtte osas toetusetaotluses esitatud andmed. See andmebaas peab eelkõige võimaldama liikmesriigi pädeval asutusel otse ja viivitamata kätte saada andmed iga kalendri- ja/või turustusaasta kohta alates 2000. aastast. 2. Liikmesriigid võivad luua detsentraliseeritud andmebaase, kui need andmebaasid ning andmete registreerimist ja nende kättesaamist käsitlev halduskord on kogu liikmesriigi territooriumil ühesugune ja kui need ühilduvad omavahel nii, et on võimalik nende ristkontrollimine. Artikkel 19 Põllumajanduslike maatükkide identifitseerimissüsteem Põllumajanduslike maatükkide identifitseerimissüsteem kehtestatakse kaartide, maakatastridokumentide või muude kartograafiliste alusmaterjalide põhjal. Kasutatakse arvutipõhise geograafilise informatsiooni süsteemi meetodeid, sealhulgas eelistatavalt õhust või satelliidilt tehtud ortofotosid, mille ühtne standard tagab täpsuse, mis on vähemalt samaväärne mõõtkavas 1: 10 000 oleva kaardiga. Artikkel 20 Toetusõiguste identifitseerimise ja registreerimise süsteem 1. Luuakse toetusõiguste identifitseerimise ja registreerimise süsteem, mille abil on toetusõigusi võimalik kontrollida ning teha ristkontrolli toetusetaotlustega ja põllumajanduslike maatükkide identifitseerimissüsteemiga. 2. See süsteem võimaldab liikmesriigi pädeval asutusel otse ja viivitamata kätte saada vähemalt kolme järjestikuse kalendri- ja/või turustusaasta andmed. Artikkel 21 Toetusetaotlused 1. Põllumajandustootja esitab igal aastal otsetoetuste taotluse, märkides taotluses vajadusel: a) kõik ettevõtte põllumajanduslikud maatükid ning juhul, kui liikmesriik kohaldab artikli 17 lõiget 3, oliivipuude arvu ja nende paiknemise maatükil; b) aktiveerimisega seoses deklareeritud toetusõiguste arvu ja summa; c) mis tahes muu käesoleva määrusega või asjaomaste liikmesriikide poolt ettenähtud teabe. 2. Liikmesriik võib otsustada, et toetusetaotluses tuleb märkida üksnes muutused, mis on toimunud võrreldes eelmisel aastal esitatud toetusetaotlusega. Liikmesriigid jaotavad eelmisel aastal kindlaksmääratud pindaladel põhinevad valmistrükitud vormid ning graafilise materjali, märkides kõnealuste alade asukoha, ja kui see on asjakohane, oliivipuude paiknemise. 3. Liikmesriik võib otsustada, et üks toetusetaotlus hõlmab mitut või kõiki I lisas loetletud toetuskavasid või muid toetuskavasid. Artikkel 22 Toetuskõlblikkuse kontroll 1. Liikmesriigid viivad läbi toetusetaotluste halduskontrolle, et kontrollida toetuste saamise õigust. 2. Halduskontrolle täiendatakse kohapeal tehtavate kontrollide süsteemiga, et kontrollida toetuste saamise õigust. Selleks koostavad liikmesriigid põllumajandusettevõtete kontrollikava. Liikmesriigid võivad põllumajanduslike maatükkide kohapealsete kontrollide teostamiseks kasutada kaugseiret ja ülemaailmset satelliitnavigatsioonisüsteemi (GNSS). 3. Iga liikmesriik määrab käesolevas peatükis ettenähtud kontrollimiste koordineerimise eest vastutava asutuse. Kui liikmesriik näeb ette mõne käesoleva peatüki alusel tehtava töö osa delegeerimise spetsialiseeritud asutustele või äriühingutele, jääb kontroll ja vastutus kõnealuse töö üle määratud asutusele. Artikkel 23 Vähendamine ja väljaarvamine toetuskõlblikkuse eeskirjade rikkumise korral 1. Kui leitakse, et põllumajandustootja ei vasta käesoleva määrusega ettenähtud toetuse maksmise tingimustele, vähendatakse antud või antavat toetust või selle osa, mille puhul on vajalikud tingimused täidetud, artikli 128 lõikes 2 osutatud korras, või jäetakse põllumajandustootja toetusest või selle osast ilma, ilma et see piiraks käesoleva määruse artikliga 25 ettenähtud vähendamiste ja väljaarvamiste kohaldamist. 2. Vähendusprotsent jagatakse vastavalt tuvastatud rikkumise tõsidusele, ulatusele, püsivusele ja korduvusele ning ülemmääraks võib olla täielik väljaarvamine ühest või mitmest toetuskavast üheks või mitmeks kalendriaastaks. Artikkel 24 Nõuetele vastavuse kontrollimine 1. Liikmesriigid kontrollivad kohapeal, kas põllumajandustootja täidab 1. peatükis osutatud kohutusi. 2. Liikmesriigid võivad kasutada olemasolevaid haldus- ja kontrollisüsteeme, et tagada 1. peatükis osutatud kohustuslike majandamisnõuete ning heade põllumajandus- ja keskkonnatingimuste täitmine. Kõnealused süsteemid ning eelkõige määruste (EÜ) nr 1760/2000 ja (EÜ) nr 21/2004 kohaselt loodud loomade identifitseerimise ja registreerimise süsteem peavad vastavalt käesoleva määruse artikli 28 lõikele 1 olema kooskõlas ühtse süsteemiga. Artikkel 25 Toetuste vähendamine ja selle saajate hulgast väljaarvamine nõuetele vastavuse eeskirjade rikkumise korral 1. Kui kohustuslikke majandamisnõudeid või häid põllumajandus- ja keskkonnatingimusi on teatava kalendriaasta (edaspidi „asjaomane kalendriaasta”) kestel rikutud ning see rikkumine on asjaomasel kalendriaastal toetusetaotluse esitanud põllumajandustootja tegemise või tegematajätmise otsene tagajärg, vähendatakse kõnealusele põllumajandustootjale pärast artiklite 7, 10 ja 11 kohaldamist makstavate otsetoetuste kogusummat või põllumajandustootja jäetakse toetuse saajate hulgast välja vastavalt artiklis 26 sätestatud üksikasjalikele eeskirjadele. Esimest lõiku kohaldatakse ka juhul, kui kõnealune rikkumine on selle isiku tegemise või tegematajätmise otsene tagajärg, kellele põllumajandusmaa üle anti või kes selle üle andis. Käesolevas lõikes tähendab „üleandmine” mis tahes liiki tehingut, mille tulemusel põllumajandusmaa lakkab olemast üleandja käsutuses. 2. Lõikes 1 osutatud vähendamisi või väljaarvamisi kohaldatakse üksnes siis, kui rikkumine on seotud: a) põllumajandusliku tegevusega või b) põllumajandusettevõtte põllumajandusmaaga. 3. Olenemata lõikest 1 ja vastavalt artikli 26 lõikes 1 osutatud üksikasjalikes eeskirjades sätestatud tingimustele võivad liikmesriigid otsustada mitte kohaldada vähendamist või väljaarvaamist, mille suurus on kuni 100 eurot ühe põllumajandustootja ja kalendriaasta kohta ning mis hõlmab määruse (EÜ) 1698/2005 artikli 51 lõike 1 alusel toetuste suhtes kohaldatavaid vähendamisi või väljaarvamisi. Kui liikmesriik otsustab kasutada esimeses lõigus sätestatud võimalust, võtab pädev asutus järgmisel aastal nõutavaid meetmeid selle tagamiseks, et põllumajandustootja lõpetaks asjaomase tuvastatud rikkumise. Põllumajandustootjat teavitatakse tuvastatud rikkumistest ja parandusmeetmetest. Artikkel 26 Üksikasjalikud eeskirjad vähendamise ja väljaarvamise kohta nõuetele vastavuse eeskirjade rikkumise korral 1. Artiklis 25 osutatud vähendamiste ja väljaarvamiste üksikasjalikud eeskirjad sätestatakse artikli 128 lõikes 2 osutatud korras. Sellega seoses võetakse arvesse tuvastatud rikkumiste tõsidust, ulatust, püsivust ja korduvust ning käesoleva artikli lõigetes 2, 3 ja 4 sätestatud kriteeriume. 2. Hooletuse korral ei ole vähendamine suurem kui 5 % ja korduva rikkumise korral suurem kui 15 %. Nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel võivad liikmesriigid otsustada, et vähendamist ei kohaldata, kui rikkumist võib selle tõsidust, ulatust ja püsivust arvestades käsitada väiksema rikkumisena. Rikkumisi, mis kujutavad otsest ohtu inimeste või loomade tervisele, ei käsitata väiksemate rikkumistena. Kui põllumajandustootja ei ole võtnud koheseid parandusmeetmeid, kõrvaldades sellega avastatud rikkumise, võtab pädev asutus nõutavaid meetmeid, mis võivad vajaduse korral piirduda ametliku kontrolliga, selle tagamiseks, et põllumajandustootja lõpetaks asjaomase tuvastatud rikkumise. Põllumajandustootjat teavitatakse tuvastatud väiksematest rikkumistest ja parandusmeetmetest. 3. Tahtliku rikkumise korral ei tohi vähendusprotsent olla põhimõtteliselt alla 20 ning ülemmääraks võib olla täielik väljaarvamine ühest või mitmest toetuskavast ning seda võib kohaldada ühe või mitme kalendriaasta jooksul. 4. Mingil juhul ei ole vähendamiste või väljaarvamiste kogusumma ühel kalendriaastal suurem kui artikli 25 lõikes 1 osutatud kogusumma. Artikkel 27 Nõuetele vastavuse kohaldamisest tulenevad summad 1. peatüki rikkumise korral vähendamiste ja väljaarvamiste kohaldamisest tulenevad summad kantakse EAGFi arvele. Liikmesriigid võivad jätta 25 % nendest summadest endale. Artikkel 28 Kooskõla ühtse süsteemiga 1. VI lisas loetletud toetuskavade kohaldamiseks tagavad liikmesriigid, et nende kavade suhtes kohaldatav haldus- ja kontrollikord sobib ühtse süsteemiga kokku järgmistes aspektides: a) elektrooniline andmebaas; b) põllumajanduslike maatükkide identifitseerimissüsteem; c) halduskontrollid. Selleks luuakse need süsteemid nii, et nende koostoimimine või nende vahel andmete vahetamine toimuks ilma probleemide ja vastuoludeta. 2. Liikmesriigid võivad muude kui VI lisas loetletud ühenduse või riiklike toetuskavade kohaldamiseks lülitada oma haldus- ja kontrollikorda ühtse süsteemi osasid. Artikkel 29 Teavitamine ja kontrollid 1. Komisjoni teavitatakse korrapäraselt ühtse süsteemi kohaldamisest. Komisjon korraldab liikmesriikidega selleteemalisi arvamustevahetusi. 2. Kooskõlas määruse (EÜ) nr 1290/2005 artikliga 37 võivad komisjoni määratud volitatud esindajad pärast asjaomaste pädevate asutuste õigel ajal teavitamist: a) uurida või kontrollida ühtse süsteemi kehtestamiseks ja rakendamiseks võetud meetmeid, b) kontrollida artikli 22 lõikes 3 osutatud spetsialiseeritud asutusi ja äriühinguid. 3. Ilma et see piiraks liikmesriikide vastutust ühtse süsteemi rakendamise ja kohaldamise eest, võib komisjon kasutada ühtse süsteemi sisseseadmise, seire ja kasutamise hõlbustamiseks spetsialiseeritud asutuste või isikute abi, eriti liikmesriikide pädevate asutuste tehniliseks nõustamiseks, kui nad seda taotlevad. 5. PEATÜKKMUUD ÜLDSÄTTED Artikkel 30 Otsetoetuste saamise miinimumnõuded 1. Liikmesriigid ei anna põllumajandustootjatele otsetoetusi juhul: a) kui asjaomasel kalendriaastal taotletav või makstav otsetoetuste kogusumma ei ületa 250 eurot või b) kui põllumajandusettevõtte toetuskõlblik pindala, mille osas otsetoetusi taotletakse või makstakse, on alla ühe hektari. Küpros võib aga minimaalseks toetuskõlblikuks pindalaks kehtestada 0,3 hektarit ja Malta 0,1 hektarit. Artikli 45 lõikes 1 osutatud eriõigustega põllumajandustootjate suhtes kohaldatakse siiski punktis a osutatud tingimust. 2. Liikmesriigid võivad objektiivsel ja mittediskrimineerival viisil otsustada mitte anda otsetoetusi sellistele äriühingutele asutamislepingu artikli 48 teise lõigu tähenduses, kelle peamine eesmärk ei hõlma põllumajanduslikku tegevust. Artikkel 31 Toetuste maksmine 1. Kui käesolevas määruses ei ole sätestatud teisiti, tehakse maksed I lisas loetletud toetuskavade alusel täielikult toetuse saajatele. 2. Makseid tehakse kuni kaks korda aastas 1. detsembrist kuni järgmise kalendriaasta 30. juunini. 3. I lisas loetletud toetuskavade alusel ei tehta makseid enne, kui artikli 22 kohaselt liikmesriikide poolt teostatavad toetuskõlblikkuse kontrollid on lõpule viidud. 4. Erandina käesoleva artikli lõikest 2 ja artikli 128 lõikes 2 osutatud korras võib komisjon: a) sätestada ettemaksete tegemise; b) lubada liikmesriikidel, arvestades eelarveseisundit, teha enne 1. detsembrit ettemakseid piirkondades, kus põllumajandustootjad on erandlike asjaolude tõttu tõsistes rahalistes raskustes: i) kuni 50 % ulatuses toetuste summast, või ii) kuni 80 % ulatuses toetuste summast juhul, kui ettemaksed on juba ette nähtud. Artikkel 32 Meetmetest kõrvalehoidmise klausel Olenemata üksikute toetuskavade mis tahes erisätetest, ei maksta toetust toetusesaajatele, kelle puhul on kindlaks tehtud, et nad on tekitanud sellise toetuse saamiseks vajalikud tingimused kunstlikult, saamaks kasu kõnealuse toetuskava eesmärkide vastaselt. Artikkel 33 Läbivaatamine I lisas loetletud toetuskavasid kohaldatakse, ilma et see piiraks majanduse arengute ja eelarveseisundi põhjal mis tahes ajahetkel tehtavat võimalikku läbivaatamist. III JAOTISÜHTNE OTSEMAKSETE KAVA 1. PEATÜKK ÜLDINE RAKENDAMINE Artikkel 34 Toetusõigused 1. Põllumajandustootjad võivad ühtse otsemaksete kava raames toetust saada juhul, kui: a) neil on määruse (EÜ) nr 1782/2003 kohaselt omandatud toetusõigused; b) nad omandavad toetusõigused käesoleva määruse kohaselt: i) üleandmise teel, ii) riiklikust reservist, iii) vastavalt VII lisale, iv) vastavalt artikli 68 lõike 4 punktile c ja artikli 65 lõike 2 kolmandale lõigule. 2. Käesoleva jaotise kohaldamisel tähendab toetusõigusi omav põllumajandustootja põllumajandustootjat, kellele on eraldatud või jäädavalt üle antud toetusõigused. Artikkel 35 Toetusõiguste aktiveerimine toetuskõlbliku hektari kohta 1. Ühtse otsemaksete kava raames antakse põllumajandustootjatele toetust toetuskõlbliku hektari kohta toetusõiguse aktiveerimisel. Aktiveeritud toetusõigused annavad õiguse nendega kindlaksmääratud summa maksmiseks. 2. „Toetuskõlblik hektar” tähendab: a) põllumajandusettevõtte põllumajandusmaad, sh maad, kus kasvatatakse lühikese raieringiga madalmetsa (CN-kood ex 0602 90 41), mida kasutatakse põllumajanduslikuks tegevuseks või peamiselt põllumajanduslikuks tegevuseks, juhul kui maad kasutatakse ka mittepõllumajanduslikuks tegevuseks. Käesoleva määruse artikli 128 lõikes 2 osutatud korras kehtestab komisjon üksikasjalikud eeskirjad toetuskõlblikel hektaritel lubatud mittepõllumajandusliku tegevuse kohta; b) 2007. aasta toetuskõlblikke alasid, mis: i) nõukogu direktiivi 79/409/EMÜ[18] ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2000/60/EÜ[19] rakendamise tõttu ei vasta enam toetuskõlbliku ala määratlusele või ii) metsastatakse asjaomase kava kestuse jooksul nõukogu määruse (EÜ) nr 1257/1999 artikli 31 või määruse (EÜ) nr 1698/2005 artikli 43 kohaselt. Hektarid peavad kogu kalendriaasta jooksul vastama toetuse saamise tingimustele. Artikkel 36 Toetuskõlblike hektarite deklareerimine 1. Põllumajandustootja deklareerib maatükid, mis vastavad mis tahes toetusõigusega seotud toetuskõlblikule hektarile. Kõnealused maatükid peavad põllumajandustootja käsutuses olema liikmesriigi kehtestatud kuupäeval, mis ei ole hilisem, kui kõnealuses liikmesriigis kehtestatud kuupäev toetusetaotluse muutmiseks, välja arvatud vääramatu jõu või erandlike asjaolude korral. Vääramatuks jõuks või erandlikeks asjaoludeks võib pädev asutus lugeda näiteks järgmised juhud: a) põllumajandustootja surm; b) põllumajandustootja pikaajaline töövõimetus; c) raske loodusõnnetus, mis kahjustab tõsiselt põllumajandusettevõtte põllumajandusmaad; d) põllumajandusettevõtte loomakasvatushoonete hävimine õnnetusjuhtumi tagajärjel; e) põllumajandustootja kogu karja või karja osa haigestumine loomataudi. 2. Liikmesriigid võivad nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel lubada põllumajandustootjal muuta oma deklaratsiooni tingimusel, et ta peab kinni tema toetuskõlblike hektarite arvust ning asjaomase pindala kohta ühtse otsemakse maksmiseks sätestatud tingimustest. Artikkel 37 Toetusõiguste muutmine Kui ei ole sätestatud teisiti, toetusõigusi hektari kohta ei muudeta. Käesoleva määruse artikli 128 lõikes 2 osutatud korras kehtestab komisjon üksikasjalikud eeskirjad toetusõiguste, eelkõige toetusõiguste osade muutmise kohta. Artikkel 38 Mitmed taotlused Toetuskõlblike hektarite arvule vastava pindala kohta, mille puhul on esitatud ühtse otsemakse taotlus, võib esitada taotluse mis tahes teise otsetoetuse või käesoleva määrusega hõlmamata mis tahes teise toetuse saamiseks, kui ei ole sätestatud teisiti. Artikkel 39 Maakasutus puu- ja köögiviljasektori integreerimise edasilükkamise korral Kui liikmesriik on kasutanud määruse (EÜ) nr 1782/2003 artikli 51 teises lõigus sätestatud võimalust (edaspidi „puu- ja köögiviljasektori ühtsesse otsemaksete kavasse integreerimise edasilükkamine”), ei tohi otsusega seotud piirkondade maatükid olla toetuskõlblikud kuni hiljemalt 31. detsembrini 2010, kui neid kasutatakse: a) puu- ja köögiviljade tootmiseks, b) säilituskartulite tootmiseks ja/või c) puukoolidena. Esimeses lõigus osutatud integreerimise edasilükkamise korral võivad liikmesriigid otsustada lubada kasvatada järelkultuure toetuskõlblikel hektaritel maksimaalselt kolme kuu jooksul alates iga aasta 15. augustist. Liikmesriikide taotlusel võib seda kuupäeva siiski muuta artikli 128 lõikes 2 osutatud korras piirkondade puhul, kus klimaatilistel põhjustel koristatakse teravilja tavaliselt varem. Artikkel 40 Maa kasutamine kanepi tootmiseks 1. Kanepi tootmiseks kasutatavad maa-alad on toetuskõlblikud üksnes siis, kui kasutatavate sortide tetrahüdrokannabinooli sisaldus ei ületa 0,2 %. Liikmesriigid kehtestavad süsteemi, et kontrollida kasvatatava kanepi tetrahüdrokannabinooli sisaldust vähemalt 30 % aladest, millel kanepit kasvatatakse. Kui liikmesriik kehtestab selle kultuuri suhtes eelneva heakskiitmise süsteemi, on miinimumprotsent 20. 2. Artikli 128 lõikes 2 osutatud korras kehtestatakse toetuste andmise tingimuseks teatavate sortide sertifitseeritud seemne kasutamine. Artikkel 41 Ülemmäär 1. Liikmesriigi kõikide toetusõiguste koguväärtus ei tohi ületada VIII lisas osutatud riiklikku ülemmäära. Toetusõiguste jaotamisel viinamarjakasvatajatele ja võttes arvesse kõige värskemaid andmeid, mille liikmesriigid on esitanud määruse (EÜ) nr [ veiniturgu käsitlev määrus ] [artikli 4a ja artikli 92 lõike 6] kohaselt, kohandab komisjon käesoleva määruse artikli 128 lõikes 2 osutatud korras käesoleva määruse VIII lisas sätestatud riiklikke ülemmäärasid. Riiklike ülemmäärade kohandamisele eelneva aasta 1. detsembriks esitavad liikmesriigid komisjonile käesoleva määruse VII lisa punktis B osutatud toetusõiguste piirkondliku keskmise väärtuse. 2. Vajadusel võivad liikmesriigid kohaldada toetusõiguste väärtuse suhtes lineaarset vähendamist, et tagada ülemmäärast kinnipidamine. Artikkel 42 Riiklik reserv 1. Liikmesriigid rakendavad riiklikku reservi, mis sisaldab VIII lisas kehtestatud ülemmäära ja kõikide eraldatud toetusõiguste koguväärtuse vahet. 2. Liikmesriigid võivad riiklikku reservi kasutada eelkõige selleks, et anda objektiivsete kriteeriumide alusel toetusõiguseid põllumajanduslikku tegevust alustavatele põllumajandustootjatele ja sellisel viisil, et oleks tagatud põllumajandustootjate võrdne kohtlemine ning turu- ja konkurentsimoonutuste vältimine. 3. Liikmesriigid, kes ei kohalda artikli 68 lõike 1 punkti c, võivad kasutada riiklikku reservi selleks, et kehtestada vastavalt objektiivsetele kriteeriumidele ja sellisel viisil, et oleks tagatud põllumajandustootjate võrdne kohtlemine ning turu- ja konkurentsimoonutuste vältimine, toetusõigused nende piirkondade põllumajandustootjatele, kus kohaldatakse ühel või teisel kujul toimuva riikliku sekkumisega seotud ümberkorraldus- ja/või arenguprogramme, et vältida maa kasutamisest loobumist ja/või et heastada põllumajandustootjatele kõnealuste piirkondade teatavat ebasoodsust. 4. Käesoleva artikli kohaldamisel võivad liikmesriigid suurendada põllumajandustootjatele jaotatavate toetusõiguste arvu ja/või ühikuväärtust. Artikkel 43 Kasutamata toetusõigused Toetusõigused, mida ei aktiveerita kahe aasta jooksul, lähevad riiklikku reservi, välja arvatud artikli 36 lõikes 1 määratletud vääramatu jõu ja erandlike asjaolude korral. Artikkel 44 Toetusõiguste üleandmine 1. Toetusõigusi võib üle anda üksnes teisele põllumajandustootjale, kes on asutatud samas liikmesriigis, välja arvatud tegeliku või eeldatava pärandi teel üleandmine. Isegi tegeliku või eeldatava pärandi korral võib toetusõigusi kasutada siiski ainult liikmesriigis, kus need õigused on saadud. Liikmesriik võib otsustada, et toetusõigusi võib üle anda ja kasutada üksnes samas piirkonnas. 2. Toetusõigusi võib üle anda müügi teel või mis tahes muu lõpliku üleandmisena kas koos maaga või ilma. Seevastu rentimist või samalaadseid tehinguid lubatakse üksnes siis, kui üleantavate toetusõigustega kaasneb samaväärse toetuskõlblike hektarite arvu üleandmine. 3. Kui toetusõigused müüakse kas koos maaga või ilma, võivad liikmesriigid vastavalt ühenduse õiguse põhialustele otsustada, et osa müüdud toetusõigustest kantakse tagasi riiklikku reservi või et toetusõiguste ühikuväärtust vähendatakse riikliku reservi kasuks, vastavalt komisjoni poolt artikli 128 lõikes 2 osutatud korras kehtestatud kriteeriumidele. Artikkel 45 Eritoetusõiguste tingimused 1. Kui ei ole sätestatud teisiti, kohaldatakse määruse (EÜ) nr 1782/2003 III jaotise 3. peatüki 2. jao ja artikli 71m alusel kehtestatud toetusõiguste (edaspidi „eritoetusõigused”) suhtes käesoleva artikli lõigetes 2 ja 3 sätestatud tingimusi. 2. Erandina artikli 35 lõikest 1 lubab liikmesriik eritoetusõigustega põllumajandustootjal teha erandi nõudest aktiveerida samaväärse toetuskõlblike hektarite arvu toetusõigused, tingimusel et ta säilitab vähemalt 50 % kalendriaastatel 2000, 2001 ja 2002 teostatud põllumajanduslikust tegevusest väljendatuna loomühikutena. Esimeses lõigus osutatud tingimust ei kohaldata Malta suhtes. Eritoetusõigusi ei muudeta. 3. Eritoetusõiguste üleandmisel ei saa ülevõtja lõikega 2 ettenähtud erandit kasutada, välja arvatud tegeliku või eeldatava pärandi korral. Artikkel 46 Toetusõiguste ülevaatamine Nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel võivad liikmesriigid vastavalt ühenduse õiguse põhialustele hiljemalt 1. augustiks 2009 otsustada alates 2010. aastast liikuda määruse (EÜ) nr 1782/2003 III jaotise 1.–4. peatüki alusel kehtestatud toetusõiguste väärtuse ühtlustamise suunas. Sel eesmärgil võidakse toetusõiguseid muuta järk-järgult vastavalt vähemalt kolmele varem kindlaksmääratud iga-aastasele etapile ning objektiivsetele ja mittediskrimineerivatele kriteeriumidele. Toetusõiguste väärtust ei tohi iga-aastastes etappides vähendada üle 50 % erinevusest toetusõiguse algväärtuse ja viimase iga-aastase etapi rakendamisel kohaldatava väärtuse vahel. Liikmesriigid võivad otsustada eelnevaid lõike kohaldada asjakohasel geograafilisel tasandil, mis määratletakse selliste objektiivsete ja mittediskrimineerivate kriteeriumide alusel nagu nende institutsiooniline või haldusstruktuur ja/või piirkondlik põllumajanduspotentsiaal. 2. PEATÜKKPIIRKONDLIK JA OSALINE RAKENDAMINE 1. JaguPiirkondlik rakendamine ARTIKKEL 47 Artiklis 41 osutatud ülemmäära piirkondlik jaotamine 1. Määruse (EÜ) nr 1782/2003 III jaotise 1.–4. peatüki kohaselt ühtse otsemaksete kava kehtestatud liikmesriik võib hiljemalt 1. augustiks 2009 teha otsuse kohaldada ühtset otsemaksete kava alates 2010. aastast piirkondlikul tasandil käesolevas jaos sätestatud tingimustel. 2. Liikmesriigid määratlevad piirkonnad selliste objektiivsete ja mittediskrimineerivate kriteeriumide alusel nagu nende institutsiooniline või haldusstruktuur ja/või piirkondlik põllumajanduspotentsiaal. Liikmesriike, kus on alla kolme miljoni toetuskõlbliku hektari, võib käsitada ühe piirkonnana. 3. Liikmesriigid jaotavad artiklis 41 osutatud ülemmäära piirkondade vahel objektiivsete ja mittediskrimineerivate kriteeriumide kohaselt. Artikkel 48 Ühtse toetuskava piirkondadeks jaotamine 1. Nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel võivad liikmesriigid otsustada jaotada kuni 50 % artikli 47 alusel kehtestatud piirkondlikust ülemmäärast kõikide põllumajandustootjate vahel, kelle põllumajandusettevõtted asuvad asjaomases piirkonnas, sealhulgas need, kellel ei ole toetusõigusi. 2. Põllumajandustootjad saavad toetusõigused, mille ühikuväärtuse arvutamiseks jagatakse artikli 48 alusel kehtestatud piirkondliku ülemmäära vastav osa piirkondlikul tasandil kehtestatud ja artikli 35 lõike 2 tähenduses toetuskõlblike hektarite arvuga. Kõnealuste toetusõiguste väärtust suurendatakse juhul, kui põllumajandustootjal on 15. mail 2010 määruse (EÜ) nr 1782/2003 III jaotise 1.–4. peatükiga reguleeritud toetusõigusi. Selleks suurendatakse põllumajandustootja iga toetusõiguse piirkondlikku ühikuväärtust summa võrra, mis arvutatakse 15. mail 2010 põllumajandustootja omanduses olnud toetusõiguste koguväärtuse alusel. Suurendatav summa arvutatakse piirkondlikust ülemmäärast järelejäänud osa piires pärast käesoleva artikli lõike 1 kohaldamist. 3. Põllumajandustootja toetusõiguste arv on võrdne nende hektarite arvuga, mille ta deklareerib 2010. aastal vastavalt artikli 35 lõikele 2, välja arvatud artikli 36 lõikes 1 osutatud vääramatu jõu korral või erandlikel asjaoludel. 4. Enne lõigetes 1 ja 2 osutatud jaotamist põllumajandustootjate omanduses olnud toetusõigused tühistatakse ja asendatakse lõikes 3 osutatud uute toetusõigustega. Artikkel 49 Toetusõiguste ülevaatamine 1. Nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel võivad käesoleva määruse artiklit 48 kohaldavad liikmesriigid vastavalt ühenduse õiguse põhialustele hiljemalt 1. augustiks 2009 otsustada alates 2011. aastast liikuda käesoleva jao või määruse (EÜ) nr 1782/2003 III jaotise 5. peatüki 1. jao alusel kehtestatud toetusõiguste väärtuse ühtlustamise suunas. Sel eesmärgil võivad nad toetusõiguseid muuta järk-järgult vastavalt vähemalt kahele varem kindlaksmääratud iga-aastasele etapile ning objektiivsetele ja mittediskrimineerivatele kriteeriumidele. 2. Nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel võivad määruse (EÜ) nr 1782/2003 III jaotise 5. peatüki 1. jao kohaselt ühtse otsemaksete kava kehtestanud liikmesriigid vastavalt ühenduse õiguse põhialustele hiljemalt 1. augustiks 2009 teha otsuse liikuda 2010. aastast kõnealuse jao alusel kehtestatud toetusõiguste väärtuse ühtlustamise suunas, muutes kõnealuseid toetusõiguseid järk-järgult vastavalt vähemalt kolmele varem kindlaksmääratud iga-aastasele etapile ning objektiivsetele ja mittediskrimineerivatele kriteeriumidele. Esimese lõigu kohaldamine ei piira liikmesriikide poolt määruse (EÜ) nr 1782/2003 artikli 63 lõike 3 kohaldamisel tehtud otsuseid. 3. Toetusõiguste väärtust ei tohi lõigetes 1 ja 2 osutatud iga-aastastes etappides vähendada üle 50 % erinevusest toetusõiguse algväärtuse ja viimase iga-aastase etapi rakendamisel kohaldatava väärtuse vahel. 4. Liikmesriigid võivad otsustada lõikeid 1, 2 ja 3 kohaldada asjakohasel geograafilisel tasandil, mis määratletakse selliste objektiivsete ja mittediskrimineerivate kriteeriumide alusel nagu nende institutsiooniline ja/või haldusstruktuur või piirkondlik põllumajanduspotentsiaal. Artikkel 50 Maakasutus Kui puu- ja köögiviljasektori ühtsesse otsemaksete kavasse integreerimise edasilükkamist kohaldav liikmesriik kasutas määruse (EÜ) nr 1782/2003 artikliga 60 ettenähtud erandit, võivad põllumajandustootjad vastavalt kõnealusele artiklile kasutada käesoleva määruse artikli 36 kohaselt deklareeritud maatükke puu- ja köögiviljade ning säilituskartuli tootmiseks. Artikkel 51 Rohumaa Artikli 48 kohaldamisel võivad liikmesriigid kehtestada vastavalt objektiivsetele ja mittediskrimineerivatele kriteeriumidele piirkondliku ülemmäära või selle osa piires artikli 48 lõikes 1 osutatud põllumajandustootjatele jaotatavate toetusõiguste erinevad ühikuväärtused hektarite jaoks, mis: a) on 2008. aastaks pindalatoetuse taotluste esitamiseks ettenähtud kuupäeval rohumaa all, ja mis tahes muude toetuskõlblike hektarite jaoks või alternatiivina b) on 2008. aastaks pindalatoetuse taotluste esitamiseks ettenähtud kuupäeval püsikarjamaa all, ja mis tahes muude toetuskõlblike hektarite jaoks. Artikkel 52 Käesoleva jao alusel kehtestatud õiguste suhtes kohaldatavad tingimused 1. Käesoleva jao või määruse (EÜ) nr 1782/2003 III jaotise 5. peatüki 1. jao kohaselt kehtestatud toetusõigusi võib üle kanda või kasutada üksnes samas piirkonnas või selliste piirkondade piires, kus toetusõigused hektari kohta on samad. 2. Kui käesolevas jaos ei ole sätestatud teisiti, kohaldatakse käesoleva jaotise teisi sätteid. 2. JaguOsaline rakendamine ARTIKKEL 53 Üldsätted 1. Ühtsest otsemaksete kavast määruse (EÜ) nr 1782/2003 artiklites 67 ja 68 sätestatud tingimustel lamba- ja kitsetoetused ning veisetoetused välja jätnud liikmesriigid võivad 1. augustiks 2009 otsustada jätkata ühtse otsemaksete kava kohaldamist 2010. aastast käesolevas jaos sätestatud tingimustel ja kooskõlas määruse (EÜ) nr 1782/2003 artikli 64 lõike 1 alusel tehtud otsusega. Liikmesriigid võivad aga otsustada alandada võrreldes määruse (EÜ) nr 1782/2003 artikli 64 lõike 1 alusel kehtestatud määraga riikliku ülemmäära seda osa, mida käesoleva määruse artikli 55 lõike 1 kohaselt tuleb kasutada põllumajandustootjate lisatoetusteks. Kui liikmesriik jättis määruse (EÜ) nr 1782/2003 artiklit 68b kohaldades mõned puu- ja köögiviljatoetused ühtsest otsemaksete kavast välja, kohaldab ta ühtset otsemaksete kava käesolevas jaos sätestatud tingimustel ja kooskõlas kõnealuse määruse artikli 68b lõigete 1 ja 2 alusel tehtud otsusega. 2. Vastavalt iga liikmesriigi valikule määrab komisjon artikli 128 lõikes 2 osutatud korras kindlaks ülemmäära vastavalt artiklites 54–56 osutatud iga otsetoetuse jaoks. Iga otsetoetuse jaoks on see ülemmäär võrdne osaga artiklis 41 osutatud riiklikust ülemmäärast, mis on korrutatud vähendusprotsentidega, mida liikmesriigid kohaldavad artiklite 54–56 kohaselt. Kindlaksmääratud ülemmäärade kogusumma arvatakse maha artiklis 41 osutatud riiklikest ülemmääradest artikli 128 lõikes 2 osutatud korras. Artikkel 54 Lamba- ja kitsetoetused Liikmesriigid võivad säilitada maksimaalselt 50 % artiklis 41 osutatud riiklike ülemmäärade sellest osast, mis vastab määruse (EÜ) nr 1782/2003 VI lisas osutatud lamba- ja kitsetoetustele, ning maksavad põllumajandustootjatele igal aastal lisatoetust. Lisatoetust makstakse lambaid ja kitsi kasvatavatele põllumajandustootjatele käesoleva määruse IV jaotise 1. peatüki 7. jaos sätestatud tingimustel ning artikli 53 lõike 2 kohaselt kehtestatud ülemmäära raames. Artikkel 55 Veise- ja vasikaliha toetused 1. Liikmesriigid, kes kooskõlas määruse (EÜ) nr 1782/2003 artikli 68 lõike 2 punkti a alapunktiga i säilitasid kogu või osa käesoleva määruse artiklis 41 osutatud riiklike ülemmäärade sellest osast, mis vastab määruse (EÜ) nr 1782/2003 VI lisas osutatud ammlehmatoetusele, maksavad põllumajandustootjatele igal aastal lisatoetust. Lisatoetust makstakse ammlehmade pidamiseks käesoleva määruse IV jaotise 1. peatüki 8. jaos sätestatud tingimustel ning artikli 53 lõike 2 kohaselt kehtestatud ülemmäära piires. 2. Liikme