Milliseid seadusandlikke ja mitteseadusandlikke poliitikavariante on kaalutud? Kas on olemas eelistatud variant? Miks?

Pikaajalise hoolduse hüvitistega seoses kaaluti kahte seadusandlikku poliitikavarianti (2 allvarianti): 1.Pädev liikmesriik näeb ette pikaajalise hoolduse rahalised hüvitised ja hüvitab elukohaliikmeriigis ette nähtud mitterahaliste hüvitiste maksumuse (järgides kehtivaid selgitustega haigushüvitiste põhimõtteid), 2.Elukohaliikmesriik näeb kõigi pikaajalise hoolduse hüvitiste suhtes ette pädeva liikmesriigi poolse tagasimakse 2a) ilma lisahüvitiseta pädeva liikmesriigi poolt 2b) lisahüvitisega. Kõrvale jäeti kolm varianti: 1) kaitse pakkumine, 2) elukohaliikmeriigi vastutus pikaajalise hoolduse rahaliste hüvitiste eest ilma tagasimakseta (3), mille tulemusel lasub pädeval liikmesriigil vastutus anda kõiki pikaajalise hoolduse hüvitisi (ülekandmine). Eelistatud variant on 1. variant, et tagada eeskirjade püsikindel kohaldamine. Töötushüvitiste korral: Kaaluti kolme seadusandlikku varianti, et tagada kumuleerimisreegli ja arvutamise eeskirjade ühtne kohaldamine töötushüvitistega seoses: 1.kumuleerimine juba pärast esimest tööpäeva, 2.kumuleerimine pärast a) ühte või b) kolme kuud töötamist, 3.eelmise töökoha liikmeriigis saadud varasema töötasu kasutamine töötushüvitise arvutamiseks pärast a) ühte või b) kolme kuud töötamist pädevas liikmesriigis, 4.horisontaalne variant kindlustusperioodide kokkuliitmise tunnustamiseks. Eelistatud variant 2b kombineeritakse eelmise töökoha liikmesriigi kohustusega näha ette töötushüvitis, kui see tingimus ei ole täidetud, ja horisontaalse lahendusega. Sellega tagatakse minimaalne integratsioonitase vastuvõtvas liikmesriigis enne töötushüvitisele taotlemise õiguse tekkimist ja järjekindel lähenemisviis liikmesriikides. Lisaks kaitstakse liikuvaid töötajaid olukorras, kui see ajavahemik ei ole neil viimase töökoha liikmesriigis täitunud. Kaaluti kahte seadusandlikku varianti, et pikendada töötushüvitiste ülekandmise miinimumperioodi: 1.töötushüvitiste ülekandmise miinimumperioodi pikendamine kolmelt kuult kuue kuuni koos õigusega kanda hüvitis üle kogu õiguse kehtivuse perioodile, 2.töötushüvitiste ülekandmise miinimumperioodi pikendamine kogu õiguse kehtivuse perioodile, eelistatud variant on 1. variant koos asjaomaste tööturuasutuste tugevdatud koostöömehhanismiga piiriülese tööotsimise toetamiseks. Töötushüvitiste piirialade ja piiriüleste töötajate töötushüvitistega seoses kaaluti kolme seadusandlikku varianti: 1.Piirialatöötajatele valikuvõimaluse andmine selles, kus töötushüvitist taotleda samadel alustel nagu teised piiriülesed töötajad, 2.viimase töökoha liikmeriigi kohustus maksta töötushüvitist koos võimalusega a) nõuda piirialatöötajatelt, et nad registreeriksid ennast vastutava liikmesriigi tööturuasutuses või b) anda neile valikuvõimalus registreerida ennast kas vastutava liikmesriigi tööturuasutuses või elukohaliikmesriigi tööturuasutuses, 3.viimase töökoha liikmesriigi vastutus töötushüvitiste maksmise eest juhul, kui piirialatöötaja töötas selles liikmesriigis vähemalt 12 kuud, ja muul juhul selle vastutuse panemine elukohaliikmesriigile võimalusega a) nõuda piirialatöötajatelt, et nad registreeriksid ennast vastutava liikmesriigi tööturuasutuses või b) anda neile valikuvõimalus registreerida ennast kas vastutava liikmesriigi tööturuasutuses või elukohaliikmesriigi tööturuasutuses. Eelistatud variant 3a võimaldab parima kompromissi õiglase ja kulutõhusa haldus koormuse jagamisel. Sotsiaaltoetustega seoses kaaluti seadusandlikke variante (määruse muutmine): 1.a) lubada artiklis 4 erandit võrdse kohtlemise põhimõttest üksnes sotsiaalabiga seoses, b) lubada artiklis 4 erandit võrdse kohtlemise põhimõttest seoses laiema valikuga maksutuludega kaetud hüvitistest, c) lubada artiklis 4 sõnaselget erandit võrdse kohtlemise põhimõttest seoses rahaliste mitteosamakseliste erihüvitistega, mis on sätestatud artiklis 70; 2.Jätta määrusest 883/2004 välja toimetulekutoetuse tagamiseks ette nähtud mitteosamakselised rahalised erihüvitised, 3.Kaalutud on muud kui seadusandlikku varianti (eeskirjade selgitamine teatises). Selleks et saavutada kõige tõhusamalt ja tulemuslikumalt eesmärk tagada õiguskindlus ja läbipaistvus, on eelistatud variant 1a ja 1b kombinatsioon. Peretoetustega seoses kaaluti olemasoleva olukorra alternatiivina kahte seadusandlikku varianti, mis puudutavad saadud peretoetuste ja kantud kulude vahelist seost: 1.Ülekantud peretoetuste indekseerimine lapse elukohaliikmesriiki a) ülespoole & allapoole korrigeerimine või b) üksnes allapoole korrigeerimine, 2.Elukohariigil on esmane pädevus maksta perehüvitisi. Arutati varianti jätta välja kohustus kanda perehüvitisi üle, kuid see jäeti õiguslikel kaalutlustel kõrvale. Lisaks kaaluti lastetoetustega seoses horisontaalset seadusandlikku varianti. Sellel on kolm varianti a) individuaalne õigus palgaga seotud lastetoetustele koos teise pädeva liikmesriigi kohustusega teha erandeid kattumise vältimise eeskirjadest (st maksta hüvitist täies ulatuses), b) sama lähenemisviis nagu variandis a) kõigi lastetoetustega seoses (palgaga seotud ja kindel määr) ning c) sama lähenemisviis nagu variandis b) koos võimalusega teha erandeid kattumise vältimise eeskirjadest (st teisena pädev riik võib kas maksta hüvitist täies ulatuses või maksta üksnes hüvitise ülejäänud osa juhul, kui hüvitis on suurem kui esmase pädevusega riigis). Eelistatud variant on säilitada olemasolev olukord kombineerituna variandiga c. Selline kombinatsioon tagab, et esmane pädevus perehüvitisi maksta jääb majandustegevuse toimumise liikmesriigile, kus lapsevanem tasub makse ja sotsiaalkindlustusmakseid; See kaitseb pereliikmeid ja toetab lapse parimaid huve. Horisontaalse variandi c kehtestamisega on võimalik edendada lapse kasvatamise ajal tasakaalu töö- ja pereelu vahel, pöörates suuremat tähelepanu individuaalsetele õigustele ja toetades neid liikmesriike, kes edendavad aktiivselt soolist tasakaalustatust ilma seda kohustust kehtestamata.