ET Euroopa Liidu Teataja C 435/12

Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1151/2012 (põllumajandustoodete ja toidu kvaliteedikavade kohta) artikli 50 lõike 2 punkti a kohase taotluse avaldamine

(2015/C 435/08)

Käesoleva dokumendi avaldamine annab õiguse esitada vastuväiteid vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1151/2012 (1) artiklile 51.

KOONDDOKUMENT

Nõukogu määrus (EÜ) nr 510/2006 põllumajandustoodete ja toidu geograafiliste tähiste ja päritolunimetuste kaitse kohta (2)

„CARNE DE SALAMANCA”

ELi nr: ES-PGI-0005-01174 – 8.11.2013

KGT ( X ) KPN ( )

1. Nimetus

„Carne de Salamanca”

2. Liikmesriik või kolmas riik

Hispaania

3. Põllumajandustoote või toidu kirjeldus

3.1. Toote liik

Klass 1.1. Värske liha (ja rups)

3.2. Punktis 1 esitatud nimetusele vastava toote kirjeldus

Kõnealuse kaitstud geograafilise tähisega hõlmatud liha saadakse veistelt, kes on sündinud Morucha tõugu emastest aretusloomadest ning kes võivad olla puhast tõugu või nimetatud emasloomade ja Charolais' või Limousini tõugu isasloomade ristandid. Loomad võõrutatakse kõige varem viie kuu vanuselt ning neid kasvatatakse ekstensiivsel meetodil, kasutades ära loodusressursse.

Vastavalt loomade vanusele enne tapmist eristatakse kolme järgmist lihalooma tüüpi.

— Vasikas (ternera): loom, kelle tapavanus on kuni 12 kuud.

— Mullikas (añojo): loom, kelle tapavanus on üle 12 kuu ja kuni 24 kuud.

— Noorveis (novillo): loom, kelle tapavanus on üle 24 kuu ja kuni 48 kuud.

Liha minimaalne laagerdumisaeg alates looma tapmise päevast on vasikate puhul kaks päeva, mullikate puhul neli päeva ja noorveiste puhul kuus päeva.

Rümbad liigitatakse vastavalt loomade vanusele ja soole klassidesse A, B, C ja E. Vasikarümbad liigitatakse vastavalt tapavanusele klassidesse V ja Z.

Rümba lihakusklassid on U, R ja O.

Rümba miinimumkaal vastavalt loomade klassile on:

— vasikate puhul 140 kg;

— mullikate puhul 200 kg;

— noorveiste puhul 280 kg.

Rümba välispinna ja rinnaõõne rasvasusaste on kõigi klasside puhul 2, st õhuke rasvakiht.

24 tundi pärast tapmist peab liha pH, mida mõõdetakse rümba pikimas seljalihases, olema 6 või alla selle.

Kaitstud tähisega värske liha omadused pärast looma tapmist ja tükeldamist on järgmised.

— Vasikas: liha värvus ulatub roosast helepunaseni, selle pind on läikiv, rasv on valge värvusega ja liha on katsumisel sitke.

— Mullikas: liha värvus ulatub helepunasest kirsipunaseni, selle pind on läikiv, rasv on valge kuni helekollaka värvusega ja liha on katsumisel sitke.

— Noorveis: liha on intensiivse värvusega, mis ulatub kirsipunasest purpurpunaseni, selle pind on läikiv, rasv on kollaka või kreemja värvusega ja liha on katsumisel sitke.

3.3. Tooraine (üksnes töödeldud toodete puhul)

—

3.4. Sööt (üksnes loomse päritoluga toodete puhul)

Kuna emasloomi peetakse vabas õhus, siis saavad nad oma toidu aasta ringi rohumaadelt ja kõrrepõldudelt, ning kui looduslikku sööta napib, täiendatakse seda loomakasvatusettevõttes leiduva heina ja õlgedega.

Kevaditi söövad loomad rohumaadel lokkavat rohtu, millest osa niidetakse ja pannakse tallele. Suviti viiakse loomad loomapidamisettevõtete maadelt läbi voolavate jõgede või ojade kallastele või kõrrepõldudele, kust on hein või viljasaak juba koristatud.

Sügise saabudes, kui rohi on uuesti kasvanud, viiakse loomad taas rohumaadele ning sõltuvalt sealsest rohukasvust täiendatakse loomade sööta kevadel niidetud heinaga.

Aasta lõpus, kui rohumaad on enam-vähem lagedaks söödud, saavad oluliseks loomasöödaks tammetõrud, millest siiski ei piisa. Sööta täiendatakse kevadel niidetud heinaga või loomapidamisettevõtte enda maadelt saadud heina ja õlgedega.

Vasikad on ammlehmade juures karjamaal imetamistoidul viis kuni seitse kuud ja nende piimal põhinevat toidusedelit hakatakse varakult täiendama sama rohumaasöödaga, mida saavad ammlehmad. Pärast võõrutamist nuumatakse vasikaid kuni tapmiseni heina, õlgede ja muu loomapidamisettevõttest pärineva söödaga ning loodusliku teraviljasöödaga.

Perioodidel, mil sööta ebasoodsate ilmastikuolude tõttu napib, või nuumaperioodil võib loomadele lisasöödana anda üksnes geograafilisest piirkonnast pärit sööta ja heina ning taimset sööta, mille põhikomponent on teravili (vähemalt 60 % kvantitatiivsest koostisest), koguses, mis ei ületa 50 % aastasest kuivsööda kogusest. Sõnaselgelt on keelatud selliste toodete kasutamine, mis võiksid mõjutada loomade normaalset kasvu- ja arengurütmi.

3.5. Tootmise erietapid, mis peavad toimuma määratletud geograafilises piirkonnas

Määratletud geograafilises piirkonnas leiab aset kaitstud nimetuse alla kuuluvate loomade sünd, kasvatamine ja söötmine kuni nende tapmiseni.

3.6. Erieeskirjad viilutamise, riivimise, pakendamise jm kohta

Toodet võib turustada portsjonitena, fileerituna, tükeldatuna või hakklihana tingimusel, et nimetatud töötluse teevad käitlejad, keda kontrollitakse kaitstud tähise nõuetekohase kasutamise osas.

3.7. Erieeskirjad märgistamise kohta

Rümbad märgistatakse tapamajas kustutamatute või ühekordselt kasutatavate märgistega, mis kinnitatakse poolrümpade siseküljele viisil, mis võimaldab rümba veerandikke nende eraldamise korral täielikult identifitseerida.

Kaitstud tähisega liha ning portsjoneid, fileesid, lihatükke või hakkliha sisaldavad pakendid peavad olema varustatud nummerdatud märgisega, millel on vähemalt sõnad „Kaitstud geograafiline tähis” ja „Carne de Salamanca”.

Kui toode on saadud üksnes Morucha tõugu loomadelt, võib märgisele lisada ka sõnad „Raza Morucha”.

4. Geograafilise piirkonna täpne määratlus

Salamanca provints.

5. Seos geograafilise piirkonnaga

5.1. Geograafilise piirkonna eripära

Toote „Carne de Salamanca” jaoks sobivate veiste kasvatamine on tihedalt seotud konkreetse geograafilise keskkonna – rohumaaga (dehesa), millel on suur ökoloogiline väärtus ja kus kasvavad iilekstammed.

Tulenevalt mandrilisest kliimast, mida iseloomustavad pikad külmad talved, pikk külmaperiood, kuivad, kuumad ja suurte temperatuurikõikumistega suved ning sügisesed ja talvised vihmasajud, on rohumaadel liigirikas taimestik, mis hõlmab igihaljaid nahkjate lehtedega iilekstammesid ja puudealuseid põõsastikke. Rohumaadel leidub vahemerelisi puhmastikke, mis kasvavad iileks- ja korgitammede ning tammede ja tinditammede läheduses, samuti muude liikide, peamiselt kiviroosiku, leetpõõsa, kuldkannu ja astelherne puhmastikke. Samuti leidub kõrreliste ja liblikõieliste üheaastaseid liike. Kõik need rohumaataimed on lihaveiste sööda peamine looduslik allikas.

Karjapidajad kasvatavad loomi selles keskkonnas traditsioonilisel viisil, milles lähtutakse loomade kohanemisest rohumaadel leiduva söödaga ja nende aasta ringi vabas õhus pidamisest. Loomad ei vaja spetsiaalseid loomapidamishooneid, vaid elavad pidevalt vabas õhus, kus nende ainsaks varjualuseks on iilekstammed. Selline karjapidamisviis lähtub looduslikest tsüklitest, vasikad sünnivad karjamaal kõrvalise abita ja jäävad emasloomade juurde viieks kuni seitsmeks kuuks, toitudes emapiimast ja rohust.

Lihaveised jagavad karjamaid hobuste, härjavõitluses kasutatavate pullide ja Ibeeria sigadega, keda karjatavad tavaliselt hobustel ratsutavad ratsakarjused (el vaquero charro), kes hoolitsevad loomade eest viisil, mis aitab rohumaid paremini kasutada ja neid säilitada. Ratsakarjuste tähtsust ja erilisust on tunnustatud ja neile on Salamancas püstitatud skulptor Venancio Blanco loodud mälestussammas, mis asub ühel tähtsamal linnaväljakul.

Sajandite jooksul rohumaadel toiminud loodusliku valiku käigus on välja arenenud veised, kes on kohanenud karmide loodustingimustega ja suudavad end rohumaal ära toita. Karja emasloomadel on välja arenenud tugev emainstinkt, mille abil nad kaitsevad oma vasikaid huntide ja rebaste rünnakute eest, ning nad on kõnealuse karjatamisviisi jaoks piisavalt tugevad. Nimetatud omadused on Morucha tõugu loomadel ja selle tõu ristanditel. Toode „Carne de Salamanca” põhineb just Morucha tõul, mis kujunes välja Salamanca piirkonna rohumaadel. Vanasti kasutati nimetatud tõugu loomi seal piirkonnas tööloomana põllutöödel ja kohalikel härjavõitlustel, kuid ka lihaloomana. Aja jooksul aga said Morucha tõugu veistest eriliselt sobivad lihaloomad, eelkõige tänu emasloomade omadustele ja loomade karjatamisviisile. 20. sajandi keskpaigas toodi sisse uued loomatõud, näiteks Charolais ja Limousin, keda peeti samasugustes tingimustes, ning aja jooksul on just Morucha ja nimetatud tõugude ristandid rohumaade ökosüsteemiga väga hästi kohanenud. Nad suudavad ära kasutada piirkonna taimeressursse ja neilt saab kõrgelt hinnatud liha.

5.2. Toote eripära

„Carne de Salamanca” rümpadele on iseloomulik õhuke rasvakiht rümba välispinnal ja rinnaõõne siseküljel.

Toote „Carne de Salamanca” tekstuur ei ole väga kiuline, kuna loomade lihaskiud on peened. Liha on väga intensiivse läike ja värvusega, mis ulatub roosast purpurpunaseni. Lihasisene rasv on ühtlaselt jaotunud ega ole suurtes kogustes ladestunud. Rasva värvus ulatub valgest kollase või kreemjani ning rasv annab lihale iseloomuliku maitse ja lõhna.

5.3. Põhjuslik seos geograafilise piirkonna ja (kaitstud päritolunimetusega) toote kvaliteedi või omaduste vahel või (kaitstud geograafilise tähisega) toote erilise kvaliteedi, maine või muude omaduste vahel

Kõige olulisemateks teguriteks on kahtlemata traditsiooniline söötmismeetod, mis hõlmab emapiima ja looduslikku rohusööta, loomade karjatamine Salamanca piirkonna looduslikel rohumaadel ja Morucha tõu omadused. Just tänu nendele teguritele on võimalik saada toode, mille erilised omadused eristavad seda muust veiselihast, kuna selle lihaskiud on peenemad, läige ja värvus, mis ulatub roosast purpurpunaseni, on intensiivsemad ning lihasisene rasv on ühtlaselt jaotunud ega ladestu suurtes kogustes.

Tänu traditsioonilisele ekstensiivsele karjakasvatusviisile on aastakümnete jooksul välja arenenud veised, kes on täiuslikult kohanenud eluga rohumaadel ja kelle iseloomulikud omadused on järgmised.

— Väike kuni keskmine kasv ja väike kaal, hea seedetöö, mis aitab söödavajaduse rahuldada ka juhul, kui rohtu ei ole väga palju.

— Hästi arenenud lihased, mis võimaldavad füüsilist pingutust ning tagavad hea ja kerge liikuvuse ulatuslikel aladel, kuna toidu ja vee leidmiseks peavad loomad päevas kõndima kilomeetreid.

— Suur vastupidavus, mis võimaldab elada piirkonna karmides kliimatingimustes nii suvel kui ka talvel.

Tänu kõnealust tüüpi veiste geenide ja igapäevase intensiivse lihastöö koosmõjule on loomade lihasmass peenekiulisem kui veistel tavaliselt ning selle tulemusel ei ole nende liha väga kiuline.

Rümpade rasvasusklass on seotud karjatamisviisiga ning loomade sitkuse ja kiire arenguga. Asjaolu, et loomad on pidevas liikumises, takistab rasva üleliigset ladestumist kindlatesse piirkondadesse ja sel viisil suudavad nad paremini läbida pikki vahemaid, et toitu leida. Perioodidel, mil süüa on külluses, suudavad loomad varuda tagavarasid lihasmassi koguneva rasva kujul, kuid see ei muuda neid vähem liikuvaks. Tänu sellele on rasv veistelt saadavas lihas ühtlaselt jaotunud ega ladestu suurtes kogustes ning selle värvus ulatub valgest kollase või kreemjani, sõltuvalt looma tapavanusest.

Järgitakse loomulikku imetamistsüklit, st vasikad võõrutatakse tavapärasest hiljem, ja nad jäävad emasloomade juurde rohumaale. Sellest tulenevalt hakkavad vasikad emapiima kõrval sööma ka rohumaal leiduvat, peamiselt kevadist rohtu, mis sisaldab suuremas koguses pigmente (klorofülli ja karotenoide), ning see annab lihale iseloomuliku läike ja värvuse. Tänu sellele ja asjaolule, et tõule on geneetiliselt omane tavapärasest punasem liha, on veiste liha väga läikiv ja selle intensiivne värvus ulatub roosast purpurpunaseni.

Veiste kasvatamine ja nende liha tarbimine on tihedalt seotud kõnealuse piirkonnaga. Salamanca liha kasutati juba 15. sajandil selle kuulsuse ja hea maine tõttu feodaalidele andami maksmiseks.

Alates 20. sajandi keskpaigast on tavaline, et lihamüüjad ja restoranid tõstavad oma vitriinidel ja menüüdes uhkusega esile toodet „Carne de Salamanca”, et näidata oma klientidele, et nad pakuvad piirkonna parimat liha, mida tarbijad kõrgelt hindavad ja tarbida soovivad.

On palju kirjalikke tõendeid selle kohta, et „Carne de Salamanca” on tarbijate seas tuntud ja eelistatud. Näiteks Luis Carandell kirjutab oma raamatu „Vivir en Madrid” (1967) sissejuhatuses: „Sündisin Barcelonas 1929. aastal ja sündisin uuesti Madridis 1947. aastal … See oli linn, kuhu toodi köögivilju Valenciast, kala Bilbaost, liha Salamancast, veini La Manchast ja kangaid Katalooniast”.

Viide spetsifikaadi avaldamisele (Määruse (EÜ) nr 510/2006 artikli 5 lõige 7)

http://www.itacyl.es/opencms_wf/opencms/informacion_al_ciudadano/calidad_alimentaria/4_condiciones_DOP/index.html

(1) ELT L 343, 14.12.2012, lk 1.

(2) ELT L 93, 31.3.2006, lk 12. Asendatud määrusega (EL) nr 1151/2012.