SELETUSKIRI

1. ETTEPANEKU TAUST

Mitmeaastast finantsraamistikku 2014–2020 (edaspidi „mitmeaastane finantsraamistik”)[1] käsitlevas komisjoni ettepanekus on sätestatud ühise põllumajanduspoliitika (edaspidi „ÜPP”) eelarveraamistik ja põhisuunad. Selle alusel esitab komisjon määruste paketi, milles sätestatakse ÜPP õiguslik raamistik aastateks 2014–2020, ning mõjuhinnangu, milles kaalutakse alternatiivseid võimalusi poliitika kujundamiseks.

Käesolev reformiettepanek põhineb 2020. aastaks seatud ühise põllumajanduspoliitika eesmärke käsitleval teatisel,[2] milles esitatakse üldised poliitilised valikuvõimalused, et tulla toime põllumajanduse ja maapiirkondade tulevaste probleemidega ning täita ÜPP eesmärgid, nimelt: 1) elujõuline toidutööstus; 2) loodusvarade säästev majandamine ja kliimameetmed; ning 3) tasakaalustatud territoriaalne areng. Teatises käsitletud reformi suundi on ulatuslikult toetatud nii institutsioonidevahelises arutelus[3] kui ka mõjuhinnangu raames toimunud sidusrühmade nõupidamisel.

Kogu protsessist nähtus üks ühine teema – vajadus edendada ressursitõhusust, et tagada ELi põllumajanduse ja maapiirkondade arukas, jätkusuutlik ja kaasav majanduskasv vastavalt Euroopa 2020. aasta strateegiale, säilitades põllumajanduspoliitika kahesambaline struktuur, mille puhul kasutatakse täiendavaid vahendeid samade eesmärkide saavutamiseks. Esimese samba moodustavad otsemaksed ja turumeetmed, mille alusel antakse ELi põllumajandustootjatele iga-aastast sissetulekutoetust ning toetust konkreetsete turuhäirete puhul; teise sambaga on hõlmatud maaelu arengu meetmed, mille puhul liikmesriigid koostavad ja kaasrahastavad ühise raamistiku alusel mitmeaastaseid programme[4].

ÜPP järjestikuste reformidega on suurendatud põllumajanduse turule orienteeritust, võimaldades tootjatele sissetulekutoetust, parandades keskkonnanõuete integreerimist ning tugevdades toetust maaelu arengule, mis on kogu ELi maapiirkondade arengu integreeritud poliitika. Samast reformiprotsessist tulenevad aga ka nõuded, et toetust liikmesriikide vahel ja liikmesriikides tuleb paremini jaotada ning sihipärasemalt suunata meetmeid, mida võetakse keskkonna-alaste probleemide ning turu suurenenud volatiilsusega tõhusamalt toimetulemiseks.

Varem tehti reforme peamiselt selleks, et leida lahendus siseprobleemidele alates tohututest ülejääkidest kuni toiduohutuse kriisideni; kõnealused reformid tulid ELile kasuks nii Euroopa kui ka rahvusvahelisel tasandil. Enamik tänapäeva vastavatest ülesannetest on siiski tingitud põllumajandusvälistest faktoritest ning vajaksid seega ulatuslikumat poliitilist reageeringut.

Sissetulekud põllumajanduses on eeldatavasti ka edaspidi löögi all, kuna põllumajandustootjad on silmitsi suuremate riskide, tootlikkuse aeglustumise ja sisendihindade tõusust tingitud hinnavahe väikese erinevusega; seetõttu on vaja säilitada sissetulekutoetus ja tõhustada vahendeid, et paremini riske juhtida ja kriisiolukordadele reageerida. Tugev põllumajandus on eluliselt oluline ELi toidutööstuse ja ülemaailmselt toiduga kindlustatuse jaoks.

Samal ajal peavad põllumajandus ja maapiirkonnad tegema jõupingutusi, et täita kliima- ja energiaalaseid ning elurikkuse strateegia kõrgeid eesmärke, mis on ELi 2020. aasta tegevuskava osad. Põllumajandus- ja metsandustootjaid kui peamisi maakasutajaid on vaja toetada selliste põllumajandustootmise ja tootmistavade rakendamisel ja säilitamisel, millest on kasu keskkonnaalaste ja kliimaeesmärkide saavutamisel, kuna turuhinnad selliste avalike hüvede pakkumist ei kajasta. Väga oluline on kasutada maapiirkondade eripalgelist potentsiaali ning sellega panustada kaasavasse majanduskasvu ja ühtekuuluvusse.

Selle reformiga kiirendatakse keskkonnakaitsenõuete integreerimise protsessi. Reformiga võetakse esimest korda kasutusele tugev keskkonnasäästlikkuse komponent ÜPP esimeses sambas, millega tagatakse, et kõik toetust saavad ELi põllumajandustootjad järgivad lisaks nõuetele vastavuse eeskirjadele ka seda, et nende igapäevane tegevus tooks kasu keskkonna- ja kliimakaitse seisukohalt. 30 % otsetoetustest seotakse nüüd keskkonnasäästlikkusega ning selliste otsetoetuste tulemusel osalevad kõik põllumajandusettevõtted keskkonna- ja kliimakaitses, suurendades seega pinnase süsiniku sidumise võimet tänu püsirohumaaga seotud rohumaadele, tugevdades vee- ja elupaikade kaitset tänu ökoloogilise kasutuseesmärgiga maa-alade loomisele ning parandades põllukultuuride mitmekesistamise kaudu pinnase vastupanuvõimet. See tugevdab maa ja looduslike ökosüsteemide võimet saavutada ELi põhieesmärgid seoses elurikkuse ja kliimamuutusega. Nõuetele vastavuse süsteem toetab jätkuvalt otsetoetusi ja selles keskendutakse täiendavalt märgalade ja süsinikurikaste pinnaste kaitsele, samal ajal kui püütakse vähendada halduskoormust. Komisjon on otsustanud kaasata nõuetele vastavuse kohaldamisalasse ka veeraamistiku direktiivi, niipea kui kõik liikmesriigid on selle täielikult rakendanud, eelkõige seoses põllumajandustootjatele selgete kohustuste kehtestamisega. Ka maaelu arengu puhul on prioriteetsed loodusvarade säästva majandamise ja kliimameetmetega seotud eesmärgid, mis saavutatakse ökosüsteemide taastamise, säilitamise ja tugevdamisega, samuti ressursitõhusa, vähese CO2-heitega ja kliimamuutuste suhtes vastupidava põllumajanduse edendamisega. Maaelu areng võimaldab märkimisväärselt kaasa aidata nii Natura 2000 ja veeraamistiku direktiivi rakendamise lõpuleviimisele kui ka ELi 2020. aasta bioloogilise mitmekesisuse strateegia elluviimisele.

Seepärast ei ole tulevane ÜPP selline poliitika, mis tegeleb üksnes väikese, kuigi olulise ELi majanduse osaga, vaid see on ka selline poliitika, mis on strateegilise tähtsusega toiduga kindlustatuse, keskkonna ja territoriaalse tasakaalu jaoks. Selles seisneb ELi lisandväärtus tõeliselt ühise poliitika puhul, millega on võimalik kõige tõhusamalt kasutada piiratud eelarvevahendeid, et säilitada säästev põllumajandus kogu ELis, lahendada selliseid olulisi piiriüleseid ülesandeid nagu kliimamuutused ja solidaarsuse tugevdamine liikmesriikide vahel, kuid võimaldada ka kohalikele vajadustele sobivat paindlikku rakendamist.

Mitmeaastase finantsraamistiku ettepanekus sätestatud raamistikuga nähakse ette, et ÜPP võiks jääda oma kahesambalise struktuuri juurde, säilitades iga samba kohta eelarve 2013. aasta tasemel ning keskendudes ELi põhiprioriteetide saavutamisele. Säästvat tootmist tuleks soodustada otsetoetustega, eraldades 30 % nende eelarvelistest vahenditest kohustuslikeks meetmeteks, mis on kasulikud kliima ja keskkonna jaoks. Toetusetasemed peaksid järk-järgult lähenema ning suuremate abisaajate toetusi tuleks järk-järgult piirata. Koos muude ELi ühiselt hallatavate fondidega tuleks maaelu areng lisada ühisesse strateegilisse raamistikku, millel on tulemusele orienteeritud lähenemisviis ning mille puhul kehtivad selged ja tõhustatud eeltingimused. Seoses turumeetmetega tuleks ÜPP rahastamist väljaspool mitmeaastast finantsraamistikku tõhustada kahe instrumendiga: 1) kriisireserv hädaolukordadele reageerimiseks; ning 2) Globaliseerumisega Kohanemise Euroopa Fondi kohaldamisala laiendamiseks.

Selle põhjal on ÜPP õigusraamistiku põhielemendid ajavahemikuks 2014–2020 sätestatud järgmistes määrustes:

- ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus, millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames toetuskavade alusel põllumajandustootjatele makstavate otsetoetuste eeskirjad („otsetoetuste määrus”);

- ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus, millega kehtestatakse põllumajandustoodete ühine turukorraldus (ühise turukorralduse määrus) („ÜTK määrus”);

- ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfondist (EAFRD) antavate maaelu arengu toetuste kohta („maaelu arengu määrus”);

- ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus ühise põllumajanduspoliitika rahastamise, haldamise ja järelevalve kohta („horisontaalne määrus”);

- ettepanek: nõukogu määrus, millega määratakse kindlaks põllumajandustoodete ühise turukorraldusega seotud teatavate toetuste ja hüvitiste kehtestamise meetmed;

- ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus, millega muudetakse nõukogu määrust (EÜ) nr 73/2009 seoses põllumajandustootjatele 2013. aastal makstavate otsetoetuste;

- ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus, millega muudetakse nõukogu määrust (EÜ) nr 1234/2007 seoses ühtse otsemaksete kava ja viinamarjakasvatajate toetamisega.

Maaelu arengu määrus põhineb komisjoni 6. oktoobril 2011 esitatud ettepanekul, milles sätestatakse kõigi ühise strateegilise raamistiku[5] kohaselt toimivate fondide ühiseeskirjad. Järgneb veel üks määrus, milles käsitletakse enim puudust kannatavate isikute toetuseks ettenähtud abikava, mida rahastatakse mitmeaastase finantsraamistiku eri rubriikide kohaselt.

Lisaks sellele on ettevalmistamisel uued eeskirjad, milles käsitletakse toetusesaajaid käsitleva teabe avaldamist, võttes arvesse Euroopa Liidu Kohtu esitatud vastuväiteid, ning püüdes leida kõige sobivamat lahendust, et kooskõlastada toetusesaajate isikuandmete kaitse õigus läbipaistvuse põhimõttega.

2. HUVITATUD ISIKUTEGA KONSULTEERIMISE JA MÕJU HINDAMISE TULEMUSED

Mõjuhinnangus hinnatakse ja võrreldakse kehtiva poliitikaraamistiku hindamise ning tulevaste probleemide ja vajaduste analüüsi põhjal kolme alternatiivse stsenaariumi mõju. See on pika, 2010. aasta aprillis alanud protsessi tulemus, mida juhtis talitustevaheline rühm, mis koondas ulatuslikud kvantitatiivsed ja kvalitatiivsed analüüsid, sealhulgas kehtestas võrdlusaluse keskmise tähtajaga prognooside näol põllumajandusturgudele ja tuludele kuni 2020. aastani ning koostas mudeli põllumajandussektori poolt majandusele avalduvate eri poliitikastsenaariumide mõjude kohta.

Mõjuhinnangus töötati välja järgmised kolm stsenaariumi: 1) kohandamisstsenaarium, mille korral jätkuks praegune poliitikaraamistik, kuid tegeletakse selle kõige olulisemate puudustega, nt otsetoetuste jaotamine; 2) integratsioonistsenaarium, mis hõlmab suuri poliitilisi muudatusi, mis seisnevad otsetoetuste tõhusamas suunamises ja nende keskkonnasäästlikumaks muutmises ning tugevdatud strateegilises suunatuses maaelu arengu poliitika paremaks koordineerimiseks muude ELi poliitikatega, samuti õigusliku aluse laiendamises tootjatevahelise koostöö suurendamiseks; ning 3) ümbersuunamisstsenaarium, mille puhul keskendutakse poliitikas vaid keskkonnale ning kaotatakse järk-järgult otsetoetused, eeldades et tootmisvõimsust saab säilitada ka ilma toetusteta ning maapiirkondade sotsiaal-majanduslikke vajadusi saab hõlmata muude poliitikatega.

Võttes arvesse majanduskriisi ja riikide rahandusele avaldunud survet, millele EL vastas Euroopa 2020. aasta strateegiaga ja mitmeaastase finantsraamistiku ettepanekuga, rõhutatakse kolme stsenaariumi puhul eri aspekte seoses tulevase ÜPP kolme poliitikaeesmärgiga, milleks on konkurentsivõimelisem ja jätkusuutlikum põllumajandus elujõulistes maapiirkondades. Selleks et saavutada parem kooskõla Euroopa 2020. aasta strateegiaga, eelkõige ressursitõhususe aspektist, on järjest olulisem parandada põllumajanduslikku tootlikkust teadusuuringute, teadmussiirde ning koostöö ja innovatsiooni edendamise kaudu (sealhulgas põllumajanduse tootlikkust ja jätkusuutlikust käsitleva Euroopa innovatsioonipartnerluse kaudu). Kuna ELi põllumajanduspoliitika puhul ei tegutseta enam kauplemist moonutavas poliitikakeskkonnas, tuleb arvestada sektorile mõjuva lisasurvega, mis tuleneb täiendavast liberaliseerimisest Doha arengukava või vabakaubanduspiirkonna raames koos Mercosuriga.

Koostati kolm poliitikastsenaariumi, mille puhul võeti arvesse mõjuhinnangu raames läbiviidud konsultatsioonides väljendatud eelistusi. Huvitatud pooled said esitada oma arvamused ajavahemikul 23.11.2010–25.1.2011 ning 12.1.2011 korraldati nõuandekomitee kohtumine. Põhipunktid on kokkuvõtlikult järgmised[6].

- Sidusrühmade hulgas toetatakse laialdaselt vajadust tugeva, kahe samba struktuuril põhineva ÜPP järele, et lahendada probleeme seoses toiduga kindlustatuse, loodusvarade säästva majandamise ja territoriaalse arenguga.

- Enamik vastajaid leidis, et ÜPP peaks aitama kaasa turgude ja hindade stabiliseerimisele.

- Sidusrühmadel on eriarvamused toetuse suunamise kohta (eelkõige otsetoetuste ümberjaotamine ja toetuste piiramine).

- Ollakse ühel meelel selles suhtes, et mõlemal sambal on oluline osa kliimameetmete tõhustamises ning suuremas keskkonnahoidlikkuses ELi ühiskonna heaoluks. Kuigi paljud põllumajandustootjad leiavad, et see toimib juba praegu, on laiem avalikkus veendunud, et I samba kohaseid toetusi saaks kasutada tulemuslikumalt.

- Vastajad soovivad, et kõik ELi piirkonnad, sealhulgas vähem soodsad piirkonnad saaksid osa tulevasest majanduskasvust ja arengust.

- Paljud vastajad rõhutasid ÜPP integreerimist muude poliitikatega, nt keskkond, tervishoid, kaubandus, areng.

- Innovatsioonis, konkurentsivõimelise ettevõtluse arendamises ning ELi kodanikele avalike hüvede pakkumises nähti võimalust viia ÜPP vastavusse Euroopa 2020. aasta strateegiaga.

Mõjuhinnangus võrreldi seega kolme alternatiivset poliitikastsenaariumi.

Ümbersuunamisstsenaarium kiirendaks strukturaalset kohandamist põllumajandussektoris, suunates tootmise kõige kulutõhusamatele valdkondadele ja tulemuslikesse sektoritesse. Kuigi keskkonnatoetusi suurendatakse märkimisväärselt, seab see sektori ette suuremad ohud, kuna turusekkumine on võimalik vaid piiratud ulatuses. Lisaks suureneksid oluliselt sotsiaalsed ja keskkonnakulud, kuna vähem konkurentsivõimelised piirkonnad oleksid silmitsi märkimisväärse tulude vähenemise ja keskkonna halvenemisega, kuna kõnealuse poliitika järgi kaoks otsetoetuste võimendav mõju, mis on seotud nõuetele vastavuse tingimustega.

Teisest küljest võimaldaks kohandamisstsenaarium kõige paremini praegust poliitikat jätkata, millega kaasneks küll piiratud, kuid tuntav paranemine nii põllumajanduse konkurentsivõime kui ka keskkonnahoidlikkuse seisukohalt. Siiski on tõsiseid kahtlusi, kas selle stsenaariumi puhul tegeletakse piisavalt oluliste tulevaste kliima- ja keskkonnaprobleemide lahendamisega, mis toetaks ka põllumajanduse pikaajalist säästlikkust.

Integratsioonistsenaarium oleks uus edasiminek otsetoetuste paremal suunamisel ja nende keskkonnasäästlikumaks muutmisel. Analüüs näitab, et keskkonnasäästlikkuse aspekt ei tekita põllumajandustootjatele suuri kulusid, kuid mõningane halduskoormus on siiski vältimatu. Seega on uue tõuke andmine maaelu arengule võimalik tingimusel, et liikmesriigid ja piirkonnad kasutavad uusi võimalusi tõhusalt ning et ühine strateegiline raamistik koos muude ELi vahenditega ei kaotaks sünergiat I sambaga ega nõrgestaks maaelu arengule omaseid tugevaid külgi. Kui õige tasakaal on saavutatud, oleks see stsenaarium kõige asjakohasem põllumajanduse ja maapiirkondade pikaajalise säästlikkuse seisukohalt.

Selle põhjal järeldatakse mõjuhinnangus, et integratsioonistsenaarium on kõige tasakaalustatum selleks, et viia ÜPP järk-järgult vastavusse ELi strateegiliste eesmärkidega ning see tasakaal kajastub ka eri elementide rakendamisel õigusakti ettepanekutes. Samuti on oluline töötada välja hindamisraamistik ÜPP tulemuslikkuse mõõtmiseks koos ühiste, poliitikaeesmärkidega seotud näitajatega.

Lihtsustamist peetakse kogu protsessi vältel väga oluliseks ning lihtsustamist tuleks mitmel eri viisil edendada, näiteks nõuetele vastavuse ja turuinstrumentide täiustamise või väikepõllumajandustootjate kava väljatöötamisega. Lisaks tuleks otsetoetuste keskkonnasäästlikumaks muutmist kavandada selliselt, et halduskoormus, sealhulgas kontrollikulud oleksid võimalikult väikesed.

3. ETTEPANEKU ÕIGUSLIK KÜLG

Soovitatakse säilitada kehtiv ÜPP kahesambaline struktuur, milles I samba üldiselt kohaldatavaid iga-aastasi kohustuslikke meetmeid täiendavad vabatahtlikud meetmed, mis on paremini kohandatud riiklike ja piirkondlike eripäradega II samba mitmeaastase programmipõhise lähenemise alusel. Siiski tuleks otsetoetuste uue kontseptsiooni puhul paremini kasutada ära sünergiat II sambaga, mille meetmed viiakse omakorda ühisesse strateegilisse raamistikku, et neid paremini kooskõlastada muude ELi ühiselt hallatavate vahenditega.

Seoses sellega jäetakse alles ka nelja peamise õigusakti praegune struktuur, ehkki finantsmääruse reguleerimisala on suurendatud, et koondada üldsätted horisontaalsesse määrusesse.

Ettepanekud on kooskõlas subsidiaarsuse põhimõttega. ÜPP on tõepoolest ühine poliitika: see kuulub ELi ja liikmesriikide jagatud pädevusse, mida hallatakse ELi tasandil säästva ja mitmekesise põllumajanduse säilitamiseks ELis ning oluliste piiriüleste probleemidega tegelemiseks, näiteks kliimamuutused ja liikmesriikide vahelise solidaarsuse suurendamine. Võttes arvesse tulevikuprobleeme seoses toiduga kindlustatusega ning keskkonna ja territoriaalse tasakaaluga, jääb ÜPP strateegilise tähtsusega poliitikaks, et tagada kõige tulemuslikum lahendus poliitilistele probleemidele ning eelarvevahendite kõige tõhusam kasutamine. Lisaks soovitatakse jätta alles kahe samba vahendite praegune struktuur, mille puhul on liikmesriikidel suurem vabadus suunata meetmeid kohalike eripärade arvestamiseks ning samuti II samba kaasrahastamiseks. II sammas hõlmab ka uut Euroopa innovatsioonipartnerlust ja riskijuhtimise meetmete kogumit. Samal ajal viiakse poliitika paremini vastavusse Euroopa 2020. aasta strateegiaga (sealhulgas ühine raamistik muude ELi vahenditega) ning võetakse kasutusele mitmed parandamise ja lihtsustamise elemendid. Mõjuhinnangu raames teostatud analüüs näitab selgelt, millised kulud tekivad seoses negatiivsete keskkonda mõjutavate, sotsiaalsete ja majanduslike tagajärgedega, kui midagi ei võeta ette.

Otsetoetuste määruses on sätestatud üldeeskirjad põhitoetuskava ja sellega seotud toetuste kohta. Tuginedes 2003. aasta reformile ja põllumajanduspoliitika läbivaatamisele 2008. aastal, millega seoti otsetoetused tootmiskohustusest lahti ja hõlmati nõuetele vastavuse süsteemiga, püütakse nüüd määrusega paremini suunata toetust teatavatele meetmetele, aladele või toetusesaajatele ning sillutada teed toetuse taseme ühtlustamiseks liikmesriikide piires ja nende vahel. Määrus hõlmab ka tootmiskohustusega seotud toetust käsitlevat jagu.

Ühtne kava kogu ELis – põhitoetuskava – asendab alates 2014. aastast ühtse otsemaksete kava ja ühtse pindalatoetuse kava. Kava toimib kõigile põllumajandustootjatele vastavalt nende toetuskõlblikele hektaritele kava esimesel kohaldamisaastal riiklikul või piirkondlikul tasandil jaotatud toetusõiguste alusel. Seega on piirkondliku mudeli kasutamist, mis on praegu valikuline, üldistatud ja nii hõlmatakse süsteemiga kogu põllumajanduslik maa. Toetusõiguste haldamise ja riikliku reservi eeskirjad jäävad suures osas samaks.

Tänu toetuste tasakaalustatumale jaotamisele peaks toetusõiguste väärtus riiklikul või piirkondlikul tasandil lähenema ühtsele väärtusele. Seda tehakse suuremate häirete vältimiseks järk-järgult.

Oluline element on suurendada ÜPP üldist keskkonnahoidlikkust otsetoetuste keskkonnasäästlikumaks muutmisega teatavate kliimat ja keskkonda säästvate põllumajandustavade abil, mida kõik põllumajandustootjad peavad järgima ja mis lähevad kaugemale nõuetele vastavusest ning on omakorda aluseks II samba meetmetele.

Aktiivse põllumajandustootja määratlemine parandab täiendavalt suunatust põllumajandustootjatele, kes reaalselt tegelevad põllumajandusega, ning muudab seega toetuse saamise õiguspäraseks. Lisaks on ette nähtud toetuse järkjärguline vähendamine ja piiramine suurte toetusesaajate puhul, võttes samal ajal nõuetekohaselt arvesse tööhõivet.

Kehtestatakse ka järgmised toetused:

- toetus (30 % iga-aastasest riiklikust ülemmäärast) põllumajandustootjatele, kes järgivad kliimat ja keskkonda säästvaid põllumajandustavasid: põllukultuuride mitmekesistamine, püsirohumaa säilitamine ning ökoloogilise kasutuseesmärgiga maa-alad. Mahepõllumajanduse puhul antakse seda toetust automaatselt, kuid Natura 2000 alade põllumajandustootjad peavad järgima asjaomaseid nõudeid sellises ulatuses, et nende tegevus vastaks Natura 2000 õigusaktidele;

- vabatahtlik toetus (kuni 5 % iga-aastasest riiklikust ülemmäärast) põllumajandustootjatele looduslikust eripärast tingitud piirangutega aladel (need alad on piiritletud samamoodi nagu maaelu arengu meetmete puhul); kõnealune toetus annab tunnistust vajadusest sissetulekutoetuse järele põllumajandusliku tegevuse säilitamiseks looduslikust eripärast tingitud piirangutega aladel ning see täiendab olemasolevaid toetusi maaelu arengu raames;

- toetus (kuni 2 % iga-aastasest riiklikust ülemmäärast) noortele põllumajandustootjatele, mida võib täiendada tegevuse alustamise toetusega maaelu arengu raames. ning

Lisaks on määruses sätestatud lihtsustatud kava väikepõllumajandustootjatele (kuni 10 % iga-aastasest riiklikust ülemmäärast), kes võivad seega saada kindlasummalist toetust, mis asendab kõik otsetoetused ja lihtsustab haldust, vähendades selliste põllumajandustootjate kohustusi seoses keskkonnasäästlikkuse, nõuetele vastavuse ja kontrollidega.

Vabatahtliku tootmiskohustusega seotud toetuse kava on ette nähtud teatavate põllumajanduslike tootmisviiside või põllumajandussüsteemide puhul, mis on eriti olulised majanduslikel ja/või sotsiaalsetel põhjustel ning kus esineb teatavaid raskusi; toetust antakse sellises ulatuses, mis on vajalik praeguse tootmistaseme säilitamiseks (kuni 5 % iga-aastasest riiklikust ülemmäärast; seda võib erijuhtudel ületada).

Lisaks on määrusega jäetud võimalus täiendavaks riiklikuks otsetoetuseks Bulgaaria ja Rumeenia puhul ning selles on hõlmatud puuvilla eritoetus.

Lihtsustamise aspektist põhineb uus otsetoetuste süsteem ühte tüüpi toetusõigustel ja üleandmiseeskirjade täiustamisel, mis lihtsustab seega nende haldamist; tootmiskohustusega seotud toetust käsitlevate sätete ühtlustamine ühes rubriigis muudab õigusliku raamistiku kasutajasõbralikumaks ning väikepõllumajandustootjate kava koos lihtsustatud nõuete ja menetlustega vähendab bürokraatiat väikepõllumajandustootjate suhtes ja suurendab nende konkurentsivõimet.

4. MÕJU EELARVELE

Mitmeaastase finantsraamistiku ettepanekuga on ette nähtud, et märkimisväärne osa ELi eelarvest peaks jätkuvalt olema suunatud põllumajandusele, mis on ühine strateegilise tähtsusega poliitika. Seega soovitatakse, et ÜPP peaks pöörama rõhku oma põhitegevusele, mille kohaselt eraldatakse aastatel 2014–2020 (praeguste hindade juures) 317,2 miljardit eurot I sambale ja 101,2 miljardit eurot II sambale.

I ja II samba rahastamisvahenditele antakse täiendavaid rahalisi vahendeid 17,1 miljardi euro ulatuses, millest 5,1 miljardit eurot on ette nähtud teadusuuringutele ja innovatsioonile, 2,5 miljardit eurot toiduohutusele ja 2,8 miljardit enim puudust kannatavatele inimestele toiduabi andmiseks mitmeaastase finantsraamistiku muudest rubriikidest, samuti 3,9 miljardit eurot uuele kriisireservile põllumajandussektoris ning 2,8 miljardit eurot Euroopa Globaliseerumisega Kohanemise Fondile väljaspool mitmeaastast finantsraamistikku, moodustades seega aastatel 2014–2020 eelarve kogumahuks 435,6 miljardit eurot.

Seoses toetuse jagamisega liikmesriikides tehakse ettepanek, et kõik liikmesriigid, kelle otsetoetused jäävad allapoole kui on 90 % ELi keskmisest, katavad ühe kolmandiku sellest vahest. Selle põhjal arvutatakse otsetoetusi käsitlevas määruses riiklikud ülemmäärad.

Maaelu arengu toetuse jaotamine põhineb objektiivsetel kriteeriumidel seoses poliitikaeesmärkidega, võttes arvesse praegust jaotamist. Nagu praegugi tuleks vähem arenenud piirkondade puhul jätkuvalt kasutada kõrgemaid kaasrahastamise määrasid, mida kohaldatakse ka teatavate meetmete suhtes, nagu teadmussiire, tootjarühmad, koostöö ja Leader.

Kasutusele on võetud teatav sammastevaheline paindlikkus (kuni 5 % otsetoetustest): vahendite paigutamine I sambast II sambasse võimaldab liikmesriikidel tugevdada oma maaelu arengu poliitikat ning II sambast I sambasse paigutamine on suunatud liikmesriikidele, kus otsetoetuste tase on alla 90 % ELi keskmisest.

ÜPP reformiettepanekute mõjuhinnangu üksikasjad on esitatud ettepanekutele lisatud finantsselgituses.

2011/0280 (COD)

Ettepanek:

EUROOPA PARLAMENDI JA NÕUKOGU MÄÄRUS,

millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames toetuskavade alusel põllumajandustootjatele makstavate otsetoetuste eeskirjad

EUROOPA PARLAMENT JA EUROOPA LIIDU NÕUKOGU,

võttes arvesse Euroopa Liidu toimimise lepingut, eriti selle artiklit 42 ja artikli 43 lõiget 2,

võttes arvesse 1979. aasta ühinemisakti, eriti selle puuvilla käsitleva protokolli nr 4 lõiget 6,

võttes arvesse Euroopa Komisjoni ettepanekut[7],

olles edastanud õigusakti eelnõu riikide parlamentidele,

võttes arvesse Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee arvamust[8],

võttes arvesse Regioonide Komitee arvamust[9],

olles konsulteerinud Euroopa andmekaitseinspektoriga[10],

toimides seadusandliku tavamenetluse kohaselt

ning arvestades järgmist:

1. Euroopa Parlamendile, nõukogule, Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteele ning Regioonide Komiteele esitatud komisjoni teatises „Ühise põllumajanduspoliitika eesmärgid 2020. aastaks: toidu, loodusvarade ja territooriumiga seotud tulevikuprobleemide lahendamine”[11] on sätestatud ühise põllumajanduspoliitika võimalikud probleemid, eesmärgid ja suundumused pärast 2013. aastat. Kõnealuse teatise üle peetavat arutelu arvesse võttes, tuleks ÜPPd reformida jõustumisega alates 1. jaanuarist 2014. Kõnealune reform peaks hõlmama kõiki ÜPP põhivahendeid, sealhulgas nõukogu 19. jaanuari 2009. aasta määrust (EÜ) nr 73/2009 (millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames põllumajandustootjate suhtes kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks, muudetakse määruseid (EÜ) nr 1290/2005, (EÜ) nr 247/2006, (EÜ) nr 378/2007 ning tunnistatakse kehtetuks määrus (EÜ) nr 1782/2003)[12]. Arvestades reformi ulatust, on asjakohane tunnistada määrus (EÜ) nr 73/2009 kehtetuks ja asendada see uue määrusega. Võimaluse korral peaks reformiga sätteid tõhustama ja lihtsustama.

2. Käesoleva määrusega tuleks ette näha kõik põhielemendid seoses põllumajandustootjatele makstava liidu toetusega ning kehtestada kriteeriumid ja tingimused kõnealuste toetuste saamiseks, mis on lahutamatult selliste põhielementidega seotud.

3. Tuleks selgitada, et Euroopa Parlamendi ja nõukogu [kuupäev] määrust (EL) nr […] (ühise põllumajanduspoliitika rahastamise, haldamise ja järelevalve kohta)[13] [horisontaalne ÜPP määrus] ning kõnealuse määruse kohaselt vastuvõetud sätteid tuleks kohaldada seoses käesolevas määruses sätestatud meetmetega. Selleks et tagada järjepidevus ÜPPd käsitlevate muude õigusaktidega, on mõned praegu määrusega (EÜ) nr 73/2009 kehtestatud eeskirjad sätestatud nüüd määruses (EL) nr […] [horisontaalne ÜPP määrus], eelkõige eeskirjad, millega tagatakse otsetoetusi käsitlevate sätetega ettenähtud kohustuste täitmine, sealhulgas kontroll ning haldusmeetmete ja -karistuste kohaldamine eeskirjade rikkumisel, ning eeskirjad nõuetele vastavuse kohta, nagu kohustuslikud majandamisnõuded, hea põllumajandus- ja keskkonnaseisund, asjaomaste meetmete järelevalve ja hindamine ning alusetute maksete sissenõudmisega seotud eeskirjad.

4. Komisjonile tuleks aluslepingu artikli 290 kohaselt anda õigus võtta vastu delegeeritud õigusakte, et täiendada või muuta käesoleva määruse teatavaid mitteolemuslikke osi. Eriti oluline on, et komisjon viiks oma ettevalmistustöö käigus läbi vastavaid konsultatsioone, sealhulgas ekspertide tasandil. Komisjon peaks delegeeritud õigusaktide ettevalmistamise ja koostamise ajal tagama asjaomaste dokumentide üheaegse, õigeaegse ja asjakohase edastamise Euroopa Parlamendile ja nõukogule.

5. Käesoleva määruse rakendamise ühetaoliste tingimuste tagamiseks ning selleks, et vältida ebaõiglast konkurentsi ja diskrimineerimist põllumajandustootjate vahel, tuleks komisjonile anda rakendamisvolitused seoses järgmiste tegevustega: kehtestada põhitoetuskavaga seoses iga-aastane riiklik ülemmäär; võtta vastu eeskirjad jaotatavate toetusõiguste taotluste kohta; võtta vastu meetmed seoses aktiveerimata toetusõiguste tagastamisega riiklikku reservi; võtta vastu nõuded seoses ametiasutuste teavitamisega toetusõiguste üleandmisest ning seoses sellise teavitamise tähtaegadega; kehtestada toetuse iga-aastane ülemmäär kliimat ja keskkonda säästvate põllumajandustavade korral; kehtestada toetuse iga-aastane ülemmäär looduslikust eripärast tingitud piirangutega aladel; kehtestada noortele põllumajandustootjatele antava toetuse iga-aastane ülemmäär; kehtestada vabatahtliku tootmiskohustusega seotud toetuse iga-aastane ülemmäär; võtta vastu eeskirjad vabatahtliku tootmiskohustusega seotud toetuse raames tehtavate otsuste hindamise ja heakskiitmise korra kohta; võtta vastu eeskirjad heakskiitmise menetluse ja tootjatele kõnealusest heakskiitmisest teatamise kohta seoses maa ja sortide heakskiitmise korraga puuvilla eritoetuse puhul; kehtestada eeskirjad puuvilla eritoetuse summa vähendamise arvutamise kohta; ning võtta vastu üldiste teavitamisnõuete eeskirjad. Kõnealuseid volitusi tuleks kasutada vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. veebruari 2011. aasta määrusele (EL) nr 182/2011, millega kehtestatakse eeskirjad ja üldpõhimõtted, mis käsitlevad liikmesriikide läbiviidava kontrolli mehhanisme, mida kohaldatakse komisjoni rakendamisvolituste teostamise suhtes[14].

6. Komisjon peaks vastu võtma viivitamata kohaldatavad rakendusaktid nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel seoses erakorraliste juhtimismeetmetega, mis on ette nähtud kiireloomuliste ja ettenägematute probleemide lahendamiseks ühes või enamas liikmesriigis, kui see on vajalik tungiva kiireloomulisuse tõttu.

7. Käesoleva määruse eesmärke saab tõhusamalt saavutada liidu tasandil mitmeks aastaks tagatud liidu rahastamise teel, keskendudes selgelt määratletud prioriteetidele ja võttes arvesse käesoleva määruse ja ÜPP muude vahendite vahelisi seoseid, maapiirkondade vahelisi erinevusi ning liikmesriikide rahaliste vahendite piiratust laienenud liidus. Seepärast on käesolev määrus kooskõlas Euroopa Liidu lepingu artikli 5 lõikes 3 sätestatud subsidiaarsuse põhimõttega. Kuna käesoleva määruse reguleerimisala piirdub seatud eesmärkide saavutamiseks vajalikuga, on määrus kooskõlas kõnealuse lepingu artikli 5 lõikes 4 sätestatud proportsionaalsuse põhimõttega.

8. Selleks et võtta arvesse toetuskavasid käsitlevaid uusi õigusakte, mida võidakse vastu võtta pärast käesoleva määruse jõustumist, tuleks komisjonile aluslepingu artikli 290 kohaselt anda õigus võtta vastu õigusakte, et muuta käesoleva määrusega hõlmatud toetuskavade loetelu.

9. Selleks et võtta arvesse konkreetseid uusi elemente ja tagada toetusesaajate kaitse, tuleks komisjonile aluslepingu artikli 290 kohaselt anda õigus võtta vastu õigusakte, et sätestada täiendavad mõisted seoses käesoleva määruse kohase toetuse saamisega ning et kehtestada raamistik, mille alusel määratlevad liikmesriigid minimaalsed tegevused maa-alade hoidmiseks karjatamiseks või harimiseks sobilikus seisukorras, ning kriteeriumid, mida põllumajandustootjad peavad järgima selleks, et täita kohustust hoida põllumajandusmaa karjatamiseks ja harimiseks sobilikus seisukorras, samuti kriteeriumid, et määrata kindlaks rohu või muude rohttaimede ülekaal püsirohumaa puhul.

10. Selleks et tagada toetusesaajate õiguste kaitse, tuleks komisjonile aluslepingu artikli 290 kohaselt anda õigus võtta vastu õigusakte, et kehtestada eeskirjad, milles käsitletakse liikmesriikide poolt põllumajandustootjate suhtes vastavalt finantsdistsipliinile kohaldatavate vähendamiste arvutamise alust.

11. Selle tagamiseks, et ÜPP rahastamiseks kasutatavad summad jääksid määruse (EL) nr […] [horisontaalne ÜPP määrus] artikli 16 lõikes 1 osutatud iga-aastaste ülemmäärade piiridesse, tuleks säilitada otsetoetuste taseme kohandamine igal kalendriaastal. Otsetoetuste kohandamist tuleks kohaldada üksnes selliste põllumajandustootjatele antavate toetuste suhtes, mis ületavad 5 000 eurot vastaval kalendriaastal. Võttes arvesse põllumajandustootjatele makstavate otsetoetuste tasemeid Bulgaarias ja Rumeenias, tuleks kõnealustes liikmesriikides makstavate otsetoetuste suhtes rakendatava järkjärgulise kohaldamise mehhanismi raames kohaldada kõnealust finantsdistsipliini instrumenti nendes liikmesriikides üksnes alates 1. jaanuarist 2016.

12. Selleks et võtta arvesse suundumusi seoses makstavate otsetoetuste maksimaalsete kogusummadega, sealhulgas summadega, mis tulenevad liikmesriikide otsustest esimese ja teise samba vaheliste ülekannete kohta, tuleks komisjonile aluslepingu artikli 290 kohaselt anda õigus võtta vastu õigusakte käesolevas määruses sätestatud riiklike ja netoülemmäärade läbivaatamiseks.

13. Põllumajandustootjate eri toetuskavade kohaldamisest saadud kogemused on näidanud, et paljudel juhtudel olid toetusesaajateks ettevõtjad, kelle majanduslik eesmärk ei olnud kas üldse või oli üksnes vähesel määral suunatud põllumajanduslikule tegevusele, näiteks lennujaamad, raudtee-ettevõtjad, kinnisvaraettevõtjad ning spordiväljakuid haldavad ettevõtjad. Toetuse sihipärasema eraldamise tagamiseks peaksid liikmesriigid hoiduma otsetoetuste maksmisest kõnealustele füüsilistele või juriidilistele isikutele. Osalise tööajaga väikepõllumajandustootjad edendavad otseselt maapiirkondade elujõulisust, seepärast peaksid nad otsetoetusi siiski saama.

14. Väiketoetuste haldamisest tingitud ülemäärase halduskoormuse vältimiseks tuleks liikmesriikidel üldiselt hoiduda otsetoetuste maksmisest juhul, kui makse on väiksem kui 100 eurot või kui toetust taotleva põllumajandusliku majapidamise toetuskõlblik pindala on alla ühe hektari. Arvestades siiski, et liikmesriikide põllumajanduse struktuurid varieeruvad märkimisväärselt ning võivad erineda märgatavalt liidu keskmise põllumajandusettevõtte struktuurist, tuleks lubada liikmesriikidel kohaldada nende konkreetset olukorda kajastavaid minimaalseid künniseid. Äärepoolseimate piirkondade ja väiksemate Egeuse mere saarte erilise põllumajandusstruktuuri tõttu peaksid liikmesriigid saama otsustada, kas kohaldada mis tahes minimaalseid künniseid kõnealustes piirkondades. Lisaks peaks liikmesriikidel olema võimalus otsustada, millist neist kahest minimaalsest künnisest rakendada, võttes arvesse oma riigi põllumajandussektori eripära. Kuna toetust võib anda nn maata põllumajandustootjatele, ei oleks hektaritel põhineva künnise kohaldamine tõhus. Kõnealuste põllumajandustootjate toetus peaks seega olema minimaalne toetussumma. Selleks et tagada nende põllumajandustootjate võrdne kohtlemine, kellele makstakse Bulgaarias ja Rumeenias otsetoetusi järk-järgult, peaksid minimaalsed künnised põhinema järk-järgulise kohaldamise lõpuks väljamakstaval lõplikul summal.

15. Põllumajandustootjate vahelist otsese sissetulekutoetuse jaotamist iseloomustab asjaolu, et toetussummad on jaotatud ebaproportsionaalselt pigem mõnede suurte toetusesaajate vahel. Mastaabisäästu tõttu ei vaja suured toetusesaajad samal tasemel kogutoetust selleks, et sissetulekutoetus täidaks tõhusalt oma eesmärki. Lisaks võimaldab suurte toetusesaajate kohanemisvõime neil madalama kogutoetuse tasemega lihtsamalt tegutseda. Seepärast on õiglane võtta suurte toetusesaajate suhtes kasutusele süsteem, kus toetuse taset vähendatakse järk-järgult ja lõpuks piiratakse, et parandada toetuste jaotamist põllumajandustootjate vahel. Sellise süsteemi puhul võetakse siiski arvesse palgaliste töötajate tööjõumahtu ebaproportsionaalse mõju vältimiseks suurtes paljude töötajatega põllumajandusettevõtetes. Kõnealuseid maksimumtasemeid ei peaks kohaldama toetuste suhtes, mida antakse kliimat ja keskkonda säästvate põllumajandustavade korral, kuna kasutoovad eesmärgid, mille poole püüeldakse, võivad selle tulemusel väheneda. Selleks et toetuse piiramine oleks tulemuslik, peaksid liikmesriigid kehtestada mõned kriteeriumid, et vältida põllumajandustootjate kuritahtlikku tegevust nendest mõjudest kõrvale hoidmiseks. Suurtele põllumajandustootjatele antavate toetuste vähendamisest ja piiramisest tulenevad summad peaks jääma liikmesriikidele, kus need tekkisid ja neid tuleks kasutada märkimisväärsel määral innovatsioonile kaasaaitavate projektide rahastamiseks vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu [kuupäev] määrusele nr […] Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfondist (EAFRD) antavate maaelu arengu toetuste kohta[15] [maaelu arengu määrus].

16. Toetuse piiramise rakendamise lihtsustamiseks, eelkõige seoses põllumajandustootjatele otsetoetuste maksmise korraga ja vastava ülekandmisega maaelu arengu meetmetele, tuleks iga liikmesriigi jaoks määrata kindlaks netoülemmäärad, et piirata toetuse piiramise kohaldamise järgselt põllumajandustootjatele tehtavaid makseid. Võttes arvesse eripära ÜPP toetuste puhul, mida antakse kooskõlas 30. jaanuari 2006. aasta määrusega (EÜ) nr 247/2006 (millega sätestatakse põllumajanduse erimeetmed liidu äärepoolseimate piirkondade jaoks)[16] ja nõukogu 18. septembri 2006. aasta määrusega (EÜ) nr 1405/2006 (millega sätestatakse erimeetmed Egeuse mere väikesaarte põllumajanduse toetamiseks ja muudetakse määrust (EÜ) nr 1782/2003)[17] ning asjaolu, et kõnealuste otsetoetuste suhtes ei kohaldata piiramist, ei peaks asjaomaste liikmesriikide netoülemmäärad hõlmama kõnealuseid otsetoetusi.

17. Põhjendamatu konkurentsimoonutuse vältimiseks tuleks täpsustada, et riigiabieeskirjade kohaldamisalast jäetakse välja käesoleva määruse sätted, mis võivad tuua kaasa liikmesriigi tegevuse, mis võib endast kujutada riigiabi, arvestades et asjaomased sätted hõlmavad asjakohaseid tingimusi toetuse maksmiseks või näevad ette selliste tingimuste vastuvõtmise komisjoni poolt.

18. ÜPP eesmärkide saavutamiseks võib toetuskavasid vajaduse korral lühikese aja jooksul kohandada vastavalt arengusuundumustele. Seepärast on vaja ette näha kavade võimalik läbivaatamine, eelkõige majanduse arenguid või eelarveseisundit silmas pidades, mistõttu ei saa toetusesaajad olla kindlad selles, et toetuse andmise tingimused püsivad muutumatuna.

19. Pärast 1. maid 2004 Euroopa Liiduga ühinenud liikmesriikide põllumajandustootjad said otsetoetusi vastavalt järkjärgulise kohaldamise mehhanismile, mis on ette nähtud kõnealuste liikmesriikide vastavate ühinemisaktidega. Bulgaaria ja Rumeenia puhul on selline mehhanism veel jõus aastatel 2014 ja 2015. Lisaks lubati kõnealustel liikmesriikidel anda täiendavalt riiklikke otsetoetusi. Bulgaariale ja Rumeeniale jäetakse selliste toetuste andmise võimalus alles seni, kuni need on täielikult rakendatud.

20. Selleks et tagada toetuse parem jaotamine liidu põllumajandusmaade vahel, sealhulgas liikmesriikides, kes kohaldasid määrusega (EÜ) nr 73/2009 kehtestatud ühtse pindalatoetuse kava, peaks uus põhitoetuskava asendama ühtse otsemaksete kava, mis kehtestati nõukogu 29. septembri 2003. aasta määrusega (EÜ) nr 1782/2003 (millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames kohaldatavate otsetoetuskavade ühiseeskirjad ja teatavad toetuskavad põllumajandustootjate jaoks)[18] ning mille kohaldamist jätkati määrusega (EÜ) nr 73/2009, mis liitis varasemad toetusmehhanismid üheks tootmiskohustusega sidumata otsetoetuste kavaks. Selline üleminek tähendab kõnealuste määruste alusel saadud toetusõiguste aegumist ning uute jaotamist, kuid siiski põhineks see kava esimesel rakendamisaastal põllumajandustootjate käsutuses olevatel toetuskõlblikel hektaritel.

21. Seoses eri sektorite järgneva integreerimisega ühtsesse otsemaksete kavasse ja põllumajandustootjatele antud järgneva kohandamisperioodiga on üha keerulisem põhjendada ajaloolistel võrdlussummadel põhinevate hektaripõhise toetuse tasemete märkimisväärsete individuaalsete erinevuste olemasolu. Seepärast peaks otsest sissetulekutoetust jaotama liikmesriikide vahel õiglasemalt, vähendades seost ajalooliste võrdlussummadega ning võttes arvesse liidu üldist eelarveolukorda. Selleks et tagada otsetoetuste võrdsem jaotus, võttes ühtlasi arvesse siiani eksisteerivaid palga- ja sisendkulude erinevusi, tuleks otsetoetuste määra hektari kohta kohandada järk-järgult. Liikmesriigid, kelle otsetoetused on alla 90 % keskmisest, peaksid katma ühe kolmandiku oma praeguse taseme ja kõnealuse taseme vahest. Kõnealust lähendamist peaksid kõik liikmesriigid proportsionaalselt rahastama liidu keskmisest suuremate otsetoetustega. Lisaks peaks kõigil 2019. aastal liikmesriigis või piirkonnas aktiveeritud toetusõigustel olema ühesugune ühikuväärtus pärast kõnealusele väärtusele lähendamist, mis peaks üleminekuperioodil toimuma lineaarselt. Selleks et vältida kahjulikke rahalisi tagajärgi põllumajandustootjatele, peaks liikmesriikidel, kes kasutasid ühtset otsetoetuste kava, eelkõige ajaloolist mudelit olema osaliselt võimalik võtta uue kava esimesel kohaldamisaastal toetusõiguste väärtuse arvutamisel arvesse ajaloolisi tegureid. 2021. aastal algava järgmise mitmeaastase finantsraamistiku üle peetav arutelu peaks olema suunatud ka täieliku ühtlustumise eesmärgile, mis saavutatakse kõnealusel ajavahemikul otsetoetuste võrdse jaotamise abil kogu Euroopa Liidus.

22. Ühtse otsemaksete kava kohaldamisel saadud kogemused näitavad, et mõned selle põhielemendid tuleks säilitada, sealhulgas riiklike ülemmäärade kindlaksmääramine, selleks et toetuse kogutase ei ületaks jooksvaid eelarvepiiranguid. Liikmesriigid peaksid jätkuvalt rakendama ka riiklikku reservi, mida tuleks kasutada selleks, et hõlbustada noortel uutel põllumajandustootjatel toetuskavas osalemist või võib kasutada selleks, et võtta arvesse teatavate piirkondade erivajadusi. Toetusõiguste üleandmist ja kasutamist käsitlevad eeskirjad tuleks säilitada praegusel kujul, kuid võimaluse korral tuleks neid lihtsustada.

23. Toetusesaajate õiguste kaitseks ning põhitoetuskava kohaldamisest tulenevate eriolukordade selgitamiseks, tuleks komisjonile aluslepingu artikli 290 kohaselt anda õigus võtta vastu õigusakte, et kehtestada eeskirjad, milles käsitletakse põllumajandustootjate toetuskõlblikkust ja juurdepääsu põhitoetuskavale tegeliku või eeldatava pärandi, rentimise, õigusliku seisundi või nimetuse muutumise korral ja põllumajandusliku majapidamise ühinemise või jagunemise korral; toetusõiguste väärtuse ja arvu arvutamist või toetusõiguste väärtuse suurendamist seoses toetusõiguste jaotamisega, sealhulgas võimalust esitada põllumajandustootja taotluse alusel jaotatud toetusõiguste esialgne väärtus ja arv või toetusõiguste esialgne suurendamine ning tingimusi toetusõiguste esialgse ja lõpliku väärtuse ja arvu kehtestamise kohta ning juhtumeid, kus müügi- või rendileping võiks mõjutada toetusõiguste jaotamist; riiklikust reservist saadud toetusõiguste väärtuse ja arvu kehtestamist ja arvutamist; toetusõiguste ühikuväärtuse muutmist toetusõiguste osade puhul ning toetusõiguste jaotamise kriteeriume seoses riikliku reservi kasutamisega ja põllumajandustootjatega, kes ei taotlenud 2011. aastal toetust.

24. Selleks et tagada toetusõiguste nõuetekohane haldamine, tuleks komisjonile aluslepingu artikli 290 kohaselt anda õigus võtta vastu õigusakte seoses eeskirjadega toetusõiguste deklareerimise ja aktiveerimise kohta.

25. Kanepi puhul tuleks jätta erimeetmed alles, et põhitoetusega seoses toetuskõlblike põllukultuuride hulka ei saaks peita ebaseaduslikke põllukultuure, ohustades sellega kanepituru ühist korraldust. Seepärast tuleks jätkata toetuste andmist ainult selliste kanepisortide kasvupindadele, mille puhul on olemas kindlad tagatised uimastava toimega ainete sisalduse suhtes. Selleks et kaitsta rahvatervist, tuleks komisjonile aluslepingu artikli 290 kohaselt anda õigus võtta vastu õigusakte, et kehtestada eeskirjad, mille kohaselt on toetuste maksmise tingimuseks teatavate sortide sertifitseeritud seemne kasutamine ja milles sätestatakse kanepisortide kindlaksmääramise kord ja kõnealuste sortide tetrahüdrokannabinooli sisalduse kontroll.

26. Üks uue ÜPP eesmärke on keskkonnahoidlikkuse suurendamine otsetoetuste keskkonnasäästlikumaks muutmise kohustusliku komponendiga, mis toetab kogu liidus kohaldatavaid kliimat ja keskkonda säästvaid põllumajandustavasid. Sellega seoses peaksid liikmesriigid kasutama oma otsetoetuste riikliku ülemmäära osa selleks, et maksta lisaks põhitoetusele ka iga-aastast toetust põllumajandustootjate järgitavate kohustuslike põllumajandustavade eest, mille puhul võetakse arvesse eelkõige kliima- ja keskkonnapoliitika eesmärke. Need põllumajandustavad võivad olla lihtsate, üldistatud, mittelepinguliste ja iga-aastaste meetmete kujul, mis lähevad kaugemale nõuetele vastavusest ja on seotud põllumajandusega, nt põllukultuuride mitmekesistamine, püsirohumaa säilitamine, ökoloogilise kasutuseesmärgiga maa-alad. Kõnealuste põllumajandustavade kohustuslik iseloom peaks laienema ka põllumajandustootjatele, kelle põllumajanduslikud majapidamised asuvad täielikult või osaliselt NATURA 2000 aladel, mis on hõlmatud nõukogu 21. mai 1992. aasta direktiiviga 92/43/EMÜ (looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta)[19] ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 30. novembri 2009. aasta direktiiviga 2009/147/EÜ (loodusliku linnustiku kaitse kohta),[20] kui kõnealused põllumajandustavad vastavad asjaomastes direktiivides sätestatud eesmärkidele. Põllumajandustootjad, kes vastavad nõukogu 28. juuni 2007. aasta määruses (EÜ) nr 834/2007 (mahepõllumajandusliku tootmise ning mahepõllumajanduslike toodete märgistamise ja määruse EMÜ) nr 2092/91 kehtetuks tunnistamise kohta)[21] sätestatud tingimustele, peaksid saama kasu keskkonnasäästlikumaks muutmise komponendist ilma täiendavate kohustusteta, võttes arvesse mahepõllumajandussüsteemidest tulenevat üldtunnustatud keskkonnakasu. Kui keskkonnasäästlikumaks muutmise komponenti ei järgita, kohaldatakse karistusi vastavalt määruse (EL) nr […] [horisontaalne ÜPP määrus] artiklile 65.

27. Selleks et tagada põllukultuuride mitmekesistamise meetme all osutatud kohustuste täitmine proportsionaalsel ja diskrimineerimist vältival moel ning et see tõhustaks keskkonnakaitset, tuleks komisjonile aluslepingu artikli 290 kohaselt anda õigus võtta vastu õigusakte, milles sätestatakse põllukultuuri mõiste ja eeskirjad seoses meetme kohaldamisega.

28. Selleks et põllumajandustootjad säilitaksid püsirohumaa sellisena ka edaspidi, tuleks komisjonile aluslepingu artikli 290 kohaselt anda õigus võtta vastu õigusakte, et kehtestada eeskirjad seoses meetme kohaldamisega.

29. Selleks et tagada ökoloogilise kasutuseesmärgiga maa-alade meetme rakendamine tõhusalt ja ühetaoliselt, kuid olles kohandatud liikmesriikide eripäradele, tuleks komisjonile aluslepingu artikli 290 kohaselt anda õigus võtta vastu õigusakte, et määratleda täpsemalt kõnealuse meetme all nimetatud ökoloogilise kasutuseesmärgiga maa-alade liigid ning lisada ja määratleda muud selliste maa-alade liigid, mida võib võtta arvesse kõnealuses meetmes osutatud protsendimäära järgimiseks.

30. Põllumajanduse säästva arengu edendamiseks looduslikust eripärast tingitud piirangutega aladel peaks liikmesriikidel olema võimalus kasutada oma otsetoetuste riikliku ülemmäära osa selleks, et anda kõigile selliste alade põllumajandustootjatele lisaks põhitoetusele ka iga-aastast pindalatoetust. Kõnealune toetus ei peaks asendama toetust, mida antakse maaelu arengu programmide raames ning seda ei tuleks anda põllumajandustootjatele, kes tegutsevad nõukogu 20. septembri 2005. aasta määruse (EÜ) nr 1698/2005 (Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondist (EAFRD) antavate maaelu arengu toetuste kohta)[22] kohaselt määratud aladel, kuid mis ei ole määratud Euroopa Parlamendi ja nõukogu [kuupäev] määruse (EL) nr […] (Euroopa Maaelu Arengu Põllumajandusfondist (EAFRD) antavate maaelu arengu toetuste kohta)[23] [maaelu arengu määrus] artikli 46 lõike 1 kohaselt.

31. Uute majandustegevuste loomine ja väljatöötamine põllumajandussektoris tekitab noortele põllumajandustootjatele rahalisi raskusi ning seda tuleks võtta arvesse otsetoetuste jaotamisel ja suunamisel. Sellised algatused on olulised liidu põllumajandussektori konkurentsivõime seisukohalt ning seepärast tuleks ette näha sissetulekutoetus noortele põllumajandustootjatele, kes alustavad põllumajandusliku tegevusega, et lihtsustada neil tegevuse alustamist ning nende põllumajandusliku majapidamise struktuurilist kohandamist pärast alustamist. Liikmesriikidel peaks olema võimalus kasutada oma otsetoetuste riikliku ülemmäära osa selleks, et anda noortele põllumajandustootjatele lisaks põhitoetusele ka iga-aastast pindalatoetust. Kõnealust toetust tuleks anda maksimaalselt viie aasta jooksul, kuna see peaks hõlmama üksnes ettevõtte algusperioodi ja mitte muutuma tegevusabiks.

32. Toetusesaajate õiguste kaitse tagamiseks ja nende ebavõrdse kohtlemise vältimiseks tuleks komisjonile aluslepingu artikli 290 kohaselt anda õigus võtta vastu õigusakte, et määratleda tingimused, mille kohaselt võib juriidilist isikut käsitada toetuskõlblikuna noorte põllumajandustootjate toetuse saamiseks, eelkõige seoses vanusepiirangu kohaldamisega ühe või enama füüsilise isiku suhtes, kes osalevad juriidilises isikus.

33. Liikmesriikidel tuleks lubada kasutada oma otsetoetuste riikliku ülemmäära osa tootmiskohustusega seotud toetuse maksmiseks teatavates sektorites selgelt määratletud juhtudel. Tootmiskohustusega seotud toetusteks kasutatavad vahendid olema piiratud asjakohase tasemega, võimaldades samal ajal sellist toetust anda liikmesriikides või nende konkreetsetes piirkondades, kus teatavaid põllumajandusliku tootmise viise või teatavaid põllumajandussektoreid peetakse majanduslikel, keskkonnaalastel ja/või sotsiaalsetel põhjustel eriti tähtsaks ning kus valitseb teatav olukord. Liikmesriikidel tuleks lubada kõnealuseks toetuseks kasutada kuni 5 % oma riiklikust ülemmäärast või 10 % juhul, kui tootmiskohutusega seotud toetuse tase ületab 5 % vähemalt ühel aastal ajavahemikus 2010–2013. Nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel, kui teatavad konkreetsed tundlikud vajadused piirkonnas on tõendatud ja pärast komisjoni heakskiitu, saaksid liikmesriigid kasutada rohkem kui 10 % oma kõnealusest ülemmäärast. Tootmiskohustusega seotud toetust tuleks anda üksnes määral, mis on vajalik praeguse tootmistaseme säilitamise innustamiseks asjaomastes piirkondades. Kõnealune toetus peaks olema kättesaadav ka põllumajandustootjatele, kes 31. detsembril 2013 omavad määruse (EÜ) nr 1782/2003 ja määruse (EÜ) nr 73/2009 kohaselt jaotatud eritoetusõigusi ja kellel ei ole toetuskõlblikke hektareid toetusõiguste aktiveerimiseks. Seoses sellise vabatahtliku tootmiskohustusega seotud toetuse heakskiitmisega, mis ületab 10 % liikmesriigiti määratud iga-aastasest riiklikust ülemmäärast, peaks komisjonil olema täiendavalt õigus võtta vastu rakendusakte ilma määrust (EL) nr 182/2011 kohaldamata.

34. Selleks et tagada liidu vahendite tõhus ja sihipärane kasutamine ning vältida topeltrahastamist muu sarnase toetusvahendi alusel, tuleks komisjonile aluslepingu artikli 290 kohaselt anda õigus võtta vastu õigusakte, milles kehtestatakse eeskirjad vabatahtliku tootmiskohustusega seotud toetuse andmise tingimuste kohta ning eeskirjad kooskõla kohta muude liidu meetmetega ja toetuse kumuleerumise kohta.

35. Puuvillasektori toetuse puhul peeti määruses (EÜ) nr 73/2009 vajalikuks, et osa toetusest jääks seotuks puuvilla kasvatamisega toetuskõlbliku hektari kohta antava põllukultuurist sõltuva toetuse abil, et kindlustada end puuvilla tootmispiirkondades tootmise katkemise riski vastu, võttes arvesse kõiki aspekte, mis võivad seda otsust mõjutada. See võimalus tuleks säilitada kooskõlas 1979. aasta ühinemisaktile lisatud puuvilla käsitlevas protokollis nr 4 sätestatud eesmärkidega.

36. Puuvilla eritoetuse tõhusaks kohaldamiseks tuleks komisjonile aluslepingu artikli 290 kohaselt anda õigus võtta vastu õigusakte, et kehtestada eeskirjad ja tingimused maa ja sortide heakskiitmise kohta puuvilla eritoetuse puhul ning eeskirjad seoses kõnealuse konkreetse toetuse andmise tingimuste, toetuskõlblikkuse nõuete ja agronoomiatavadega, eeskirjad tootmisharudevaheliste organisatsioonide heakskiitmise kriteeriumide ja tootjate kohustuste kohta ning olukorra kohta, kui heakskiidetud tootmisharudevaheline organisatsioon ei järgi kõnealuseid kriteeriume.

37. Nõukogu 23. juuni 2008. aasta määruse (EÜ) nr 637/2008 (millega muudetakse määrust (EÜ) nr 1782/2003 ja kehtestatakse puuvillasektori riiklik ümberkorraldamiskava)[24] 2. peatükis on sätestatud, et iga puuvilla tootev liikmesriik esitab iga nelja aasta tagant ning esimest korda 1. jaanuariks 2009 komisjonile nelja-aastase ümberkorraldamiskava projekti või esitab komisjonile enne 31. detsembrit 2009 ühe muudetud kaheksa-aastase ümberkorraldamiskava projekti. Kogemused on näidanud, et puuvillasektori ümberkorraldamist saaks paremini teostada muude meetmetega, sealhulgas määruse (EL) nr […] [maaelu arengu määrus] alusel rahastatavate maaelu arengu programmide raames, mille puhul saavutataks parem kooskõla muude sektorite meetmetega. Siiski tuleks austada ümberkorraldamiskavaga hõlmatud ettevõtjate omandatud õigusi ja õiguspäraseid ootusi. Seepärast tuleks lubada jätkata käimasolevate nelja- või kaheksa-aastaste ümberkorraldamiskavade kohaldamist kuni nende lõpuni. Kõnealuse perioodi lõpus peaksid need kavad lõppema. Nelja-aastastest ümberkorraldamiskavades saadavad vahendid võiks seejärel alates 2014. aastast integreerida maaelu arengu meetmetele ettenähtud liidu saadaolevate vahendite alla. Kaheksa-aastaste ümberkorraldamiskavade lõppemisel saadaolevatest rahalistest vahenditest ei oleks 2018. aastal maaelu arengu programmides kasu programmiperioodi tõttu ja seepärast oleks kasulikum kanda need üle käesoleva määruse kohastesse toetuskavadesse, nagu on juba ette nähtud määruse (EÜ) nr 637/2008 artikli 5 lõike 2 teise lõiguga. Seega muutub määrus (EÜ) nr 637/2008 alates 1. jaanuarist 2014 või 1. jaanuarist 2018 kehtetuks liikmesriikide puhul, kus kohaldati vastavalt nelja- või kaheksa-aastaseid programme. Seetõttu tuleks määrus (EÜ) nr 637/2008 kehtetuks tunnistada.

38. Tuleks võtta kasutusele lihtne ja konkreetne kava väikepõllumajandustootjate jaoks, et vähendada halduskulusid, mis on seotud otsetoetuste haldamise ja kontrollimisega. Sellega seoses tuleks ette näha kindlasummaline toetus, mis asendab kõik otsetoetused. Tuleks kehtestada formaalsuste lihtsustamist käsitlevad eeskirjad, mille eesmärk on muu hulgas vähendada väikepõllumajandustootjate kohustusi, mis on seotud nt toetuse taotlemise, kliimat ja keskkonda säästvate põllumajandustavade, nõuetele vastavuse ja kontrolliga, nagu on sätestatud määruses (EL) nr […] [horisontaalne ÜPP määrus], ilma et see takistaks reformi üldiste eesmärkide saavutamist, kusjuures väikepõllumajandustootjate suhtes kohaldatakse määruse (EL) nr […] [horisontaalne ÜPP määrus] II lisas osutatud liidu õigusakte. Kõnealuse kava eesmärk on toetada liidu väikepõllumajandustootjate olemasolevaid põllumajandusstruktuure, ilma et see pärsiks konkurentsivõimelisemate struktuuride loomist. Seepärast peaks toetuse andmine piirduma olemasolevate põllumajanduslike majapidamistega.

39. Selleks et tagada põllumajandustootjate õiguste kaitse, tuleks komisjonile aluslepingu artikli 290 kohaselt anda õigus võtta vastu õigusakte, et kehtestada eeskirjad seoses väikepõllumajandustootjate kavas osalemisega, juhul kui osaleva põllumajandustootja olukord muutub.

40. Lihtsustamise huvides ja äärepoolseimate piirkondade eriolukorra arvestamiseks tuleks kõnealustes piirkondades hallata otsetoetusi määrusega (EÜ) nr 247/2006 kehtestatud toetusprogrammide raames. Seepärast ei peaks käesoleva määruse sätteid seoses põhitoetuskava ja sellega seotud toetustega ning tootmiskohustusega seotud toetusega kohaldama kõnealuste piirkondade suhtes.

41. Käesoleva määruse kohaldamiseks ning selleks et otsetoetusi kontrollida, analüüsida ja hallata on vaja liikmesriikide teatisi. Selleks et tagada käesoleva määrusega kehtestatud eeskirjade nõuetekohane kohaldamine, tuleks komisjonile aluslepingu artikli 290 kohaselt anda õigus võtta vastu õigusakte, et kehtestada vajalikud meetmed seoses teabega, mida liikmesriigid peavad edastama käesoleva määruse kohaldamiseks või otsetoetuste kontrollimiseks, järelevalveks, hindamiseks ja auditeerimiseks, samuti rahvusvaheliste kokkulepete rakendamiseks, sealhulgas kõnealuste kokkulepete kohased teavitamisnõuded, ning et võtta vastu eeskirjad, milles sätestatakse esitatava teabe laad ja liik, teavitamise meetodid, juurdepääsuõigused teabele või teabesüsteemidele, teabe avaldamise tingimused ja vahendid.

42. Tuleb kohaldada Euroopa Liidu õigusakte, milles käsitletakse üksikisikute kaitset isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumist, eelkõige Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. oktoobri 1995. aasta direktiivi 95/46/EÜ üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise kohta[25] ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 18. detsembri 2000. aasta määrust (EÜ) nr 45/2001 üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ühenduse institutsioonides ja asutustes ning selliste andmete vaba liikumise kohta[26].

43. Oma maaelu arengu poliitika tugevdamiseks peaks liikmesriikidel olema võimalus kanda oma otsetoetuste ülemmäära vahendeid üle maaelu arengu toetusesse. Samas tuleks anda liikmesriikidele, kelle otsetoetuste tase on alla 90 % liidu keskmisest tasemest, võimalus kanda oma maaelu arengu toetuse vahendeid üle oma otsetoetuste ülemmäära alla. Selliseid valikuid tuleks teha teatavate piirangutega ning ühekordselt käesoleva määruse kohaldamise aja jooksul.

44. Selleks et tagada sujuv üleminek määrusega (EÜ) nr 73/2009 kehtestatud korralt käesoleva määruse sätetele, antakse komisjonile aluslepingu artikli 290 kohaselt õigus võtta vastu õigusakte seoses vajalike meetmetega, et kaitsta põllumajandustootjate omandatud õigusi ja õiguspäraseid ootusi,

ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA MÄÄRUSE:

SISUKORD

SELETUSKIRI 2

1. ETTEPANEKU TAUST 2

2. HUVITATUD ISIKUTEGA KONSULTEERIMISE JA MÕJU HINDAMISE TULEMUSED 5

3. ETTEPANEKU ÕIGUSLIK KÜLG 7

4. MÕJU EELARVELE 9

EUROOPA PARLAMENDI JA NÕUKOGU MÄÄRUS millega kehtestatakse ühise põllumajanduspoliitika raames toetuskavade alusel põllumajandustootjatele makstavate otsetoetuste eeskirjad 10

I JAOTIS REGULEERIMISALA JA MÕISTED 23

II JAOTIS OTSETOETUSTE ÜLDSÄTTED 26

1. PEATÜKK Otsetoetuste ühiseeskirjad 26

2. PEATÜKK Bulgaaria ja Rumeenia suhtes kohaldatavad sätted 30

III JAOTIS PÕHITOETUSKAVA JA SELLEGA SEOTUD TOETUSED 30

1. PEATÜKK Põhitoetuskava 31

1. jagu Põhitoetuskava kehtestamine 31

2. jagu Riiklik reserv 34

3. jagu Põhitoetuskava rakendamine 36

2. PEATÜKK Kliimat ja keskkonda säästvate põllumajandustavadega seotud toetus 39

3. PEATÜKK Looduslikust eripärast tingitud piirangutega alade toetus 41

4. PEATÜKK Noorte põllumajandustootjate toetus 42

IV JAOTIS TOOTMISKOHUSTUSEGA SEOTUD TOETUS 44

1. PEATÜKK Vabatahtlik tootmiskohustusega seotud toetus 44

2. PEATÜKK Puuvilla eritoetus 47

V JAOTIS Väikepõllumajandustootjate kava 49

VI JAOTIS puuvillasektori riiklik ümberkorraldamiskava 52

VII JAOTIS LÕPPSÄTTED 53

1. PEATÜKK Teavitamine ja eriolukord 53

2. PEATÜKK Volituste delegeerimine ja rakendussätted 54

3. PEATÜKK Ülemineku- ja lõppsätted 55

I LISA Toetuskavade loetelu 57

II LISA Artiklis 6 osutatud riiklikud ülemmäärad 58

III LISA Artiklis 7 osutatud netoülemmäärad 60

IV LISA Artikli 10 lõike 1 kohaselt kohaldatavad koefitsiendid 62

V LISA Bulgaaria ja Rumeenia suhtes kohaldatavad artiklites 16 ja 17 osutatud finantssätted 62

VI LISA Artikli 36 lõike 5 alusel kohaldatav põllumajandusliku majapidamise keskmine suurus 62

VII LISA VASTAVUSTABEL 62

FINANTSSELGITUS 62

I JAOTIS REGULEERIMISALA JA MÕISTED

ARTIKKEL 1

Reguleerimisala

Käesoleva määrusega kehtestatakse:

a) I lisas loetletud toetuskavade alusel otse põllumajandustootjatele makstavate toetuste (edaspidi „otsetoetused”) ühiseeskirjad;

b) erieeskirjad, milles käsitletakse:

i) põllumajandustootjate põhitoetust (edaspidi „põhitoetuskava”);

ii) toetust põllumajandustootjatele, kes järgivad kliimat ja keskkonda säästvaid põllumajandustavasid;

iii) vabatahtlikku toetust põllumajandustootjatele looduslikust eripärast tingitud piirangutega aladel;

iv) toetust põllumajanduslikku tegevust alustavatele noortele põllumajandustootjatele;

v) vabatahtlikku tootmiskohustusega seotud toetuse kava;

vi) puuvilla eritoetust;

vii) lihtsustatud kava väikepõllumajandustootjatele;

viii) Bulgaarial ja Rumeenial otsetoetusi täiendada võimaldavat raamistikku.

Artikkel 2

I lisa muutmine

Komisjonile antakse artikli 55 kohaselt õigus võtta vastu delegeeritud õigusakte, et muuta I lisas sätestatud toetuskavade loetelu.

Artikkel 3

Äärepoolseimad piirkonnad ja väiksemad Egeuse mere saared

Artiklit 11 ei kohaldata aluslepingu artiklis 349 osutatud liidu piirkondade (edaspidi „äärepoolseimad piirkonnad”) suhtes ja määruse (EÜ) nr 1405/2006 kohaselt antavate otsetoetuste suhtes väiksemate Egeuse mere saartel.

III, IV ja V jaotist ei kohaldata äärepoolseimate piirkondade suhtes.

Artikkel 4

Mõisted

1. Käesolevas määruses kasutatakse järgmisi mõisteid:

a) „põllumajandustootja” – füüsiline või juriidiline isik või selliste isikute rühm, olenemata sellest, missugune õiguslik seisund sellele rühmale ja rühma liikmetele on riikliku õigusega antud, kelle põllumajanduslik majapidamine asub liidu territooriumil, nagu on määratletud Euroopa Liidu lepingu artiklis 52 koostoimes Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklitega 349 ja 355, ning kes tegeleb põllumajandusliku tegevusega;

b) „põllumajanduslik majapidamine” – kõik põllumajandustootja poolt juhitavad ja põllumajanduslikuks tegevuseks kasutatavad üksused, mis asuvad sama liikmesriigi territooriumil;

c) „põllumajanduslik tegevus” –

- põllumajandustoodete tootmine ja kasvatamine, sealhulgas saagikoristus, lüpsikarja pidamine, põllumajandusloomade aretamine ja pidamine;

- põllumajandusmaa hoidmine karjatamiseks või harimiseks sobilikus seisukorras ilma erilisi ja traditsioonilistest erinevaid põllumajandusmeetodeid või -masinaid vajava ettevalmistava tegevuseta; või

- liikmesriikide kehtestatav minimaalne tegevus põllumajandusmaal, mida hoitakse karjatamiseks ja harimiseks sobilikus seisukorras;

d) „põllumajandustooted” – aluslepingu I lisas loetletud tooted, välja arvatud kalatooted, ning puuvill;

e) „põllumajandusmaa” – põllumaa, püsirohumaa või püsikultuuride all olev maa-ala;

f) „põllumaa” – põllukultuuride tootmiseks haritav maa või kesa, mida saab kasutada põllukultuuride tootmiseks, sealhulgas tootmisest kõrvalejäetud maa vastavalt määruse (EÜ) nr 1257/1999 artiklitele 22, 23 ja 24, määruse (EÜ) nr 1698/2005 artiklile 39 ning määruse (EÜ) nr […] [maaelu arengu määrus] artiklile 29, olenemata sellest, kas maa on kasvuhoonete all või püsi- või äravõetava katte all;

g) „püsikultuurid” – külvikorravälised kultuurid, välja arvatud püsirohumaa, mis võtavad maa enda alla vähemalt viieks aastaks ja annavad korduvat saaki, sealhulgas puukoolid ja lühikese raieringiga madalmets;

h) „püsirohumaa” – maa, mida kasutatakse rohu või muude rohttaimede kasvatamiseks kas looduslikul viisil (isekülvi teel) või harimise teel (külvamise teel), ning mis ei ole põllumajandusliku majapidamise külvikorraga hõlmatud viis aastat või kauem; see võib hõlmata muid karjatamise seisukohalt sobilikke liike, tingimusel et rohi või muud rohttaimed jäävad valdavaks;

i) „rohi või muud rohttaimed” – kõik rohttaimed, mis tavapäraselt leiduvad looduslikel karjamaadel või mis tavaliselt sisalduvad liikmesriigi (kas loomade karjatamiseks mõeldud või mitte) karja- või rohumaade jaoks mõeldud seemnete segudes;

j) „puukoolid” – noorte puittaimedega kaetud alad, kus puid kasvatatakse avamaal hilisema ümberistutamise jaoks:

- viinapuu- ja alustekoolid;

- viljapuukoolid ja marjaistikute kasvatamine;

- dekoratiivtaimeaiad;

- metsapuukoolid (v.a need, kus kasvatatakse metsamaal puid põllumajandusliku majapidamise enda vajadusteks);

- puud ja põõsad aedadesse, parkidesse, tee äärde ja mulletele istutamiseks (nt hekitaimed, roosipuud ja muud dekoratiivpõõsad, dekoratiivsed okaspuud), sealhulgas nende istikud ja seemikud;

k) „lühikese raieringiga madalmets” – maa-alad, kus kasvatatakse CN-koodi 06029041 alla kuuluvaid puuliike, mille määratlevad liikmesriigid ja mis hõlmavad puittaimi, mitmeaastaseid taimi, pookealuseid või pärast koristamist mulda jäävaid juuremugulaid, mis järgmisel hooajal ajavad uusi võrseid, ning mille maksimaalse raietsükli määravad kindlaks liikmesriigid.

2. Komisjonile antakse artikli 55 kohaselt õigus võtta vastu delegeeritud õigusakte, selleks et:

a) sätestada täiendavad mõisted seoses käesoleva määruse alusel antava toetuse saamisega;

b) kehtestada raamistik, mille kohaselt määratlevad liikmesriigid minimaalsed tegevused maa-aladel, mida hoitakse karjatamiseks või harimiseks sobilikus seisukorras;

c) kehtestada kriteeriumid, mida põllumajandustootjad peavad järgima, et täita kohustust hoida põllumajandusmaa karjatamiseks või harimiseks sobilikus seisukorras, nagu on osutatud lõike 1 punktis c.

d) kehtestada kriteeriumid, et määrata lõike 1 punkti h kohaldamisel kindlaks rohu ja rohttaimede ülekaal.

II JAOTIS OTSETOETUSTE ÜLDSÄTTED

1. PEATÜKK Otsetoetuste ühiseeskirjad

Artikkel 5

Otsetoetuste rahastamine

Käesoleva määruse I lisas loetletud toetuskavasid rahastatakse kooskõlas määruse (EL) nr […] [horisontaalne ÜPP määrus] artikli 4 lõike 1 punktiga b.

Artikkel 6

Riiklikud ülemmäärad

1. Igale liikmesriigile on iga aasta kohta sätestatud II lisas riiklik ülemmäär, milleks on kõikide jaotatud toetusõiguste, riikliku reservi ning kooskõlas artiklitega 33, 35, 37 ja 39 kehtestatud ülemmäärade koguväärtus.

2. Selleks et võtta arvesse muudatusi makstavate otsetoetuste maksimumsummades, sealhulgas artikli 14 kohaselt liikmesriikide tehtavatest otsustest tulenevaid muudatusi, antakse komisjonile artikli 55 kohaselt õigus võtta vastu delegeeritud õigusakte II lisas sätestatud riiklike ülemmäärade läbivaatamiseks.

Artikkel 7

Netoülemmäärad

1. Ilma et see piiraks artikli 8 kohaldamist, ei või otsetoetuste kogusumma, mida võib liikmesriigis asjaomasel kalendriaastal kooskõlas III, IV ja V jaotisega pärast artikli 11 kohaldamist anda, ületada käesoleva määruse III lisas sätestatud ülemmäärasid.

Selleks et otsetoetuste kogusumma ei ületaks III lisas sätestatud ülemmäärasid, kohaldavad liikmesriigid kõigi otsetoetuste, välja arvatud määruste (EÜ) nr 247/2006 ja (EÜ) nr 1405/2006 kohaselt antavad otsetoetused, summade suhtes lineaarset vähendamist.

2. Artiklis 11 osutatud toetuse piiramisest tekkivad hinnangulised summad, mis kajastavad II lisas sätestatud riiklike ülemmäärade, millele lisatakse artikli 44 kohaselt saadaolev summa, ja III lisas sätestatud netoülemmäärade vahelisest erinevust, tehakse liikmesriikidele igal aastal kättesaadavaks liidu toetusena EAFRDst rahastatavate maaelu arengu programmide raames võetavate meetmete jaoks, nagu on täpsustatud määruses (EL) nr […] [maaelu arengu määrus].

3. Komisjonile artikli 55 kohaselt õigus võtta vastu delegeeritud õigusakte III lisas sätestatud ülemmäärade läbivaatamiseks.

Artikkel 8

Finantsdistsipliin

1. Määruse (EL) nr […] [horisontaalne ÜPP määrus] artikli 25 kohaselt kindlaksmääratud kohandamise määra kohaldatakse üksnes 5 000 eurot ületavate otsetoetuste suhtes, mida makstakse põllumajandustootjatele asjaomasel kalendriaastal.

2. Artiklis 16 sätestatud otsetoetuste järkjärgulise kehtestamise raames kohaldatakse käesoleva artikli lõiget 1 Bulgaaria ja Rumeenia suhtes alates 1. jaanuarist 2016.

3. Komisjonile antakse artikli 55 kohaselt õigus võtta vastu delegeeritud õigusakte seoses eeskirjadega, milles käsitletakse liikmesriikide poolt põllumajandustootjate suhtes vastavalt käesoleva artikli lõigetele 1 ja 2 kohaldatavate vähendamiste arvutamise alust.

Artikkel 9

Aktiivne põllumajandustootja

1. Otsetoetusi ei anta füüsilistele või juriidilistele isikutele ega füüsiliste või juriidiliste isikute rühmadele, kelle suhtes kehtib üks järgmistest olukordadest:

a) otsetoetuste iga-aastane summa on alla 5 % kogutulust, mida nad on saanud mittepõllumajanduslikust tegevusest kõige viimasel eelarveaastal; või

b) nende põllumajandusmaad hoitakse põhiliselt karjatamiseks ja harimiseks sobilikus seisukorras ning seal ei toimu artikli 4 lõike 1 punkti c kohaselt liikmesriikide kehtestatavat minimaalset tegevust.

2. Lõiget 1 ei kohaldata põllumajandustootjate suhtes, kes said eelneval aastal otsetoetusi vähem kui 5 000 eurot.

3. Komisjonile antakse artikli 55 kohaselt õigus võtta vastu delegeeritud õigusakte, et kehtestada:

a) kriteeriumid, et määrata lõigete 1 ja 2 kohaldamiseks kindlaks otsetoetuste summa, eelkõige toetusõiguste jaotamise esimesel aastal, kui toetusõiguste väärtus ei ole veel lõplikult kehtestatud ja seda ka uute põllumajandustootjate puhul;

b) erandid viimase eelarveaasta tulu arvessevõtmise kohta, kui vastavad näitajad ei ole kättesaadavad; ning

c) kriteeriumid, mille kohaselt käsitatakse põllumajandustootja põllumaad põhiliselt karjatamiseks ja harimiseks sobilikus seisukorras hoitava maana.

Artikkel 10

Otsetoetuste saamise miinimumnõuded

1. Liikmesriikide otsuse kohaselt ei anta põllumajandustootjatele otsetoetusi juhul:

a) kui asjaomasel kalendriaastal taotletav või makstav otsetoetuste kogusumma enne määruse (EL) nr […] [horisontaalne ÜPP määrus] artikliga 65 ettenähtud vähendamiste ja väljaarvamiste kohaldamist on väiksem kui 100 eurot;

b) kui põllumajandusliku majapidamise toetuskõlblik pindala, millega seoses otsetoetusi taotletakse või makstakse, on enne määruse (EL) nr […] [horisontaalne ÜPP määrus] artikliga 65 ettenähtud vähendamiste ja väljaarvamiste kohaldamist väiksem kui üks hektar.

Selleks et liikmesriigid saaksid võtta arvesse oma põllumajanduse struktuuri, võivad nad kohandada punktides a ja b osutatud künniseid IV lisas sätestatud ulatuses.

2. Kui põllumajandustootjatel, kes saavad IV jaotises osutatud tootmiskohustusega seotud loomapidamistoetust, on liikmesriikide poolt lõike 1 punkti b kohaldamiseks valitud künnisest vähem hektareid, kohaldab asjaomane liikmesriik lõike 1 punkti a.

3. Asjaomased liikmesriigid võivad otsustada, et lõiget 1 ei kohaldata äärpoolseimate piirkondade ja väiksemate Egeuse mere saarte suhtes.

4. Bulgaaria ja Rumeenia puhul arvutatakse lõikes 1 osutatud taotletav või makstav summa aastateks 2014 ja 2015 V lisa punktis A asjaomaseks aastaks sätestatud summa põhjal.

Artikkel 11

Toetuse järkjärguline vähendamine ja piiramine

1. Käesoleva määruse alusel asjaomasel kalendriaastal põllumajandustootjale makstavate otsetoetuste summat vähendatakse järgmiselt:

- 20 % osamakse puhul, mis jääb vahemikku 150 000 kuni 200 000 eurot;

- 40 % osamakse puhul, mis jääb vahemikku 200 000 kuni 250 000 eurot;

- 70 % osamakse puhul, mis jääb vahemikku 250 000 kuni 300 000 eurot;

- 100 % osamakse puhul, mis ületab 300 000 eurot.

2. Lõikes 1 osutatud summa arvutamiseks lahutatakse eelneval aastal põllumajandustootja poolt tegelikult makstud ja deklareeritud palgad, sealhulgas tööhõivega seotud maksud ja sotsiaalkindlustusmaksed, põllumajandustootjale esialgselt makstavate otsetoetuste kogusummadest, ilma et võetaks arvesse käesoleva määruse III jaotise 2. peatüki kohaselt antavaid toetusi.

3. Liikmesriigid tagavad, et toetust ei anta põllumajandustootjatele, kelle puhul on alates komisjoni määruse eelnõu avaldamise kuupäevast tehtud kindlaks, et nad tekitasid käesoleva artikli mõju vältimiseks vajalikud tingimused kunstlikult.

Artikkel 12

Mitmekordne taotlemine

Toetuskõlblike hektarite arvule vastava pindala kohta, mille puhul on põllumajandustootja III jaotise 1. peatüki kohaselt esitanud põhitoetuse taotluse, võib esitada taotluse mis tahes muu otsetoetuse või käesoleva määrusega hõlmamata mis tahes muu toetuse saamiseks, kui käesolevas määruses ei ole sõnaselgelt sätestatud teisiti.

Artikkel 13

Riigiabi

Erandina määruse [ÜTK määrus] artikli 146 lõikest 1 ei kohaldata aluslepingu artikleid 107, 108 ja 109 toetuste suhtes, mida liikmesriigid maksavad kooskõlas käesoleva määrusega.

Artikkel 14

Sammastevaheline paindlikkus

1. Enne 1. augustit 2013 võivad liikmesriigid otsustada kasutada EAFRDst rahastatavate maaelu arengu programmide raames võetavate meetmete jaoks, mis on täpsustatud määruses (EL) nr […] [maaelu arengu määrus], lisatoetust kuni 10 % oma iga-aastasest riiklikust ülemmäärast, mis on sätestatud käesoleva määruse II lisas kalendriaastateks 2014–2019. Selle tulemusel ei saa vastavat summat kasutada enam otsetoetuste andmiseks.

Esimeses lõigus osutatud otsusest teavitatakse komisjoni kõnealuses lõigus osutatud kuupäevaks.

Teise lõigu kohaselt teatatav protsendimäär jääb esimeses lõigus osutatud aastate jooksul samaks.

2. Enne 1. augustit 2013 võivad Bulgaaria, Eesti, Hispaania, Leedu, Läti, Poola, Portugal, Rootsi, Rumeenia, Slovakkia, Soome ja Ühendkuningriik otsustada kasutada käesoleva määruse kohasteks otsetoetusteks kuni 5 % summast, mis on toetusena eraldatud EAFRDst aastatel 2015–2020 rahastatavate maaelu arengu programmide raames võetavatele meetmetele, mis on täpsustatud määruses (EL) nr […] [maaelu arengu määrus] Selle tulemusel ei saa vastavat summat enam kasutada maaelu arengu programmi kohaste toetusmeetmete puhul.

Esimeses lõigus osutatud otsusest teavitatakse komisjoni kõnealuses lõigus osutatud kuupäevaks.

Teise lõigu kohaselt teatatav protsendimäär jääb lõikes 1 osutatud aastate jooksul samaks.

Artikkel 15

Läbivaatamine

I lisas loetletud toetuskavasid kohaldatakse, ilma et see piiraks majanduse arengute ja eelarveseisundi põhjal mis tahes ajal tehtavat võimalikku läbivaatamist.

2. PEATÜKK Bulgaaria ja Rumeenia suhtes kohaldatavad sätted

Artikkel 16

Otsetoetuste järkjärguline kasutuselevõtmine

Bulgaaria ja Rumeenia puhul kehtestatakse aastateks 2014 ja 2015 artiklites 33, 35, 37, 39 ja 51 osutatud toetuste riiklikud ülemmäärad V lisa punktis A sätestatud summade põhjal.

Artikkel 17

Täiendavad riiklikud otsetoetused ja otsetoetused

1. Bulgaaria ja Rumeenia võivad aastatel 2014 ja 2015 kasutada riiklikke otsetoetusi, et täiendada III jaotise 1. peatükis osutatud põhitoetuskava alusel makstavaid toetusi, ning Bulgaaria võib lisaks täiendada ka IV jaotise 2. peatükis osutatud puuvilla eritoetuse alusel makstavaid toetusi.

2. Täiendavate riiklike otsetoetuste kogusumma, mis on lisaks põhitoetuskavale ja mida võib anda aastatel 2014 ja 2015, ei ületa kõnealuste aastate kohta V lisa punktis B sätestatud summasid.

3. Bulgaaria puhul ei ületa lisaks puuvilla eritoetusele makstavate täiendavate riiklike otsetoetuste kogusumma V lisa punktis C sätestatud summasid iga kõnealuses lisas osutatud asjaomase aasta kohta.

4. Täiendavaid riiklikke otsetoetusi antakse objektiivsete kriteeriumide kohaselt ja sellisel viisil, et oleks tagatud põllumajandustootjate võrdne kohtlemine ning turu- ja konkurentsimoonutuste vältimine.

III JAOTIS PÕHITOETUSKAVA JA SELLEGA SEOTUD TOETUSED

1. PEATÜKK PÕHITOETUSKAVA

1. jaguPõhitoetuskava kehtestamine

Artikkel 18

Toetusõigused

1. Põllumajandustootjatele antakse põhitoetuskava alusel toetust juhul, kui nad saavad käesoleva määruse kohaselt toetusõigused, mis on antud kas esialgsel jaotamisel kooskõlas artikliga 21, riiklikust reservist kooskõlas artikliga 23 või üleandmise tulemusel kooskõlas artikliga 27.

2. Määruse (EÜ) nr 1782/2003 ja määruse (EÜ) nr 73/2009 kohaselt ühtse otsemaksete kava alusel saadud toetusõigused aeguvad 31. detsembril 2013.

Artikkel 19

Põhitoetuskava ülemmäär

1. Komisjon kehtestab rakendusaktidega põhitoetuskava iga-aastased riiklikud ülemmäärad, lahutades II lisas kehtestatud iga-aastastest riiklikest ülemmääradest artiklite 33, 35, 37 ja 39 kohaselt sätestatavad iga-aastased summad. Kõnealused rakendusaktid võetakse vastu vastavalt artikli 56 lõikes 2 osutatud kontrollimenetlusele.

2. Iga liikmesriigi puhul on igal aastal kõigi jaotatud toetusõiguste ja riikliku reservi koguväärtus võrdne vastava riikliku ülemmääraga, mille komisjon on kehtestanud kooskõlas lõikega 1.

3. Juhul kui komisjoni poolt lõike 1 kohaselt kehtestatud ülemmäära muudetakse võrreldes eelneva aastaga, vähendab või suurendab liikmesriik lineaarselt kõigi toetusõiguste väärtust, et tagada vastavus lõikega 2.

Artikkel 20

Riiklike ülemmäärade piirkondlik jaotamine

1. Liikmesriigid võivad enne 1. augustit 2013 otsustada kohaldada põhitoetuskava piirkondlikul tasandil. Sel juhul määratlevad liikmesriigid piirkonnad objektiivsete ja mittediskrimineerivate kriteeriumide kohaselt, nagu nende agronoomilised ja majanduslikud tunnusjooned ning piirkondlik põllumajanduspotentsiaal või nende institutsiooniline või haldusstruktuur.

2. Liikmesriigid jaotavad artikli 19 lõikes 1 osutatud riiklikud ülemmäärad piirkondade vahel objektiivsete ja mittediskrimineerivate kriteeriumide kohaselt.

3. Liikmesriigid võivad otsustada, et neid piirkondlikke ülemmäärasid muudetakse järk-järgult igal aastal vastavalt varem kindlaksmääratud aastasele etapile ning selliste objektiivsete ja mittediskrimineerivate kriteeriumide kohaselt nagu põllumajanduspotentsiaal ja keskkonnakriteeriumid.

4. Liikmesriigid vähendavad lineaarselt või suurendavad toetusõiguste väärtust igas oma piirkonnas määral, mis on vajalik lõike 2 või 3 kohaselt kindlaksmääratud kohaldatavate piirkondlike ülemmäärade järgimiseks.

5. Liikmesriigid teavitavad komisjoni 1. augustiks 2013 lõikes 1 osutatud otsusest ning lõigete 2 ja 3 kohaldamiseks võetud meetmetest.

Artikkel 21

Toetusõiguste esialgne jaotamine

1. Lõike 2 kohaselt jaotatakse toetusõigused põllumajandustootjatele, kui nad esitavad 15. maiks 2014 taotluse põhitoetuskava alusel jaotatavate toetusõiguste saamiseks, välja arvatud vääramatu jõu ja erandlike asjaolude korral.

2. Põllumajandustootjad, kes on 2011. aastal aktiveerinud vähemalt ühe toetusõiguse ühtse otsemaksete kava raames või taotlenud ühtse pindalatoetuse kava kohast toetust – mõlemaid kooskõlas määrusega (EÜ) nr 73/2009 – saavad toetusõigused põhitoetuskava esimesel kohaldamisaastal, tingimusel et neil on artikli 9 kohaselt õigus saada otsetoetusi.

Erandina esimesest lõigust saavad põllumajandustootjad toetusõigused põhitoetuskava esimesel kohaldamisaastal, tingimusel et neil on artikli 9 kohaselt õigus saada otsetoetusi ning et 2011. aastal:

a) nad ei aktiveerinud ühtse otsemaksete kava alusel mitte ühtegi toetusõigust, kuid kasvatasid üksnes puu- ja köögivilja ja/või harisid üksnes viinamarjaistandusi;

b) nad ei taotlenud ühtse pindalatoetuse kava kohast toetust ning neile kuulus üksnes põllumajandusmaa, mis ei olnud 30. juunil 2003 heas põllumajandusseisundis, nagu on ette nähtud määruse (EÜ) nr 73/2009 artikli 124 lõikega 1.

Välja arvatud vääramatu jõu või erandlike asjaolude korral, võrdub põllumajandustootjale jaotatud toetusõiguste arv toetuskõlblike hektarite arvuga artikli 25 lõike 2 tähenduses, mille ta deklareerib 2014. aastaks vastavalt artikli 26 lõikele 1.

3. Kui põllumajanduslik majapidamine või selle osa müüakse või renditakse, võivad lõikele 2 vastavad füüsilised või juriidilised isikud enne 15. maid 2014 sõlmitud lepingu alusel anda lõikes 1 osutatud toetusõiguste saamise õiguse üle üksnes ühele põllumajandustootjale, tingimusel et viimane vastab artiklis 9 sätestatud tingimustele.

4. Komisjon võtab rakendusaktidega vastu eeskirjad toetusõiguste jaotamise aastal jaotatavate toetusõiguste saamiseks esitatud taotluste kohta, kui kõnealuseid toetusõigusi ei saa veel lõplikult kehtestada ning sellist jaotamist mõjutavad erandlikud asjaolud. Kõnealused rakendusaktid võetakse vastu vastavalt artikli 56 lõikes 2 osutatud kontrollimenetlusele.

Artikkel 22

Toetusõiguste väärtus ja selle ühtlustamine

1. Toetusõiguste ühikuväärtuse arvutamiseks igal asjaomasel aastal jagatakse artiklite 19 või 20 kohaselt kehtestatud riiklik või piirkondlik ülemmäär, mille suhtes on kohaldatud artikli 23 lõikega 1 ettenähtud lineaarset vähendamist, artikli 21 lõike 2 kohaselt 2014. aastaks riiklikul või piirkondlikul tasandil jaotatud toetusõiguste arvuga.

2. Liikmesriigid, kes kohaldasid määrusega (EÜ) nr 73/2009 ettenähtud ühtset otsemaksete kava, võivad piirata lõikega 1 ettenähtud toetusõiguste ühikuväärtuse arvutamist summaga, mis vastab mitte vähem kui 40 %-le artiklite 19 või 20 kohaselt kehtestatud riiklikust või piirkondlikust ülemmäärast, mille suhtes on kohaldatud artikli 23 lõikega 1 ettenähtud lineaarset vähendamist.

3. Lõikega 2 ettenähtud võimalust rakendavad liikmesriigid kasutavad kõnealuse lõike kohaldamisest järelejäänud ülemmäära osa selleks, et suurendada toetusõiguste väärtust juhul, kui põhitoetuskava alusel põllumajandustootjatele jaotatud toetusõiguste koguväärtus, mis on arvutatud lõike 2 kohaselt, on väiksem kui selliste toetusõiguste, sealhulgas eritoetusõiguste koguväärtus, mida ta omas määrusega (EÜ) nr 73/2009 kehtestatud ühtse otsemaksete kava alusel 31. detsembril 2013. Selleks suurendatakse asjaomase põllumajandustootja toetusõiguse igat riiklikku või piirkondlikku ühikuväärtust osa võrra, mis vastab erinevusele lõike 2 kohaselt arvutatud ja põhitoetuskava alusel jaotatavate toetusõiguste koguväärtuse ja selliste toetusõiguste, sealhulgas eritoetusõiguste koguväärtuse vahel, mida ta omas määrusega (EÜ) nr 73/2009 kehtestatud ühtse otsemaksete kava alusel 31. detsembril 2013.

Suurendamise arvutamiseks võib liikmesriik võtta arvesse ka määruse (EÜ) nr 73/2009 artikli 52, artikli 53 lõike 1 ja artikli 68 lõike 1 punkti b kohaselt 2013. kalendriaastal antud toetust, tingimusel et liikmesriik ei kavatse kohaldada käesoleva määruse IV jaotises sätestatud vabatahtlikku tootmiskohustusega seotud toetust asjaomaste sektorite suhtes.

Esimese lõigu kohaldamisel käsitatakse 31. detsembril 2013 toetusõigusi omava põllumajandustootjana põllumajandustootjat, kellele on kõnealuseks kuupäevaks jaotatud või jäädavalt üle antud toetusõigused.

4. Lõike 3 kohaldamisel võib liikmesriik objektiivsete kriteeriumide alusel näha ette, et juhul kui põllumajandusmaa rendileping müüakse, kingitakse või see lõppeb täielikult või osaliselt pärast määruse (EÜ) nr 73/2009 artikli 35 kohaselt määratud kuupäeva ja enne käesoleva määruse artikli 26 kohaselt määratud kuupäeva, kantakse asjaomasele põllumajandustootjale jaotatava toetusõiguste väärtuse suurenemine või osa sellest tagasi riiklikku reservi, kui toetusõiguste suurenemisega kaasneks asjaomasele põllumajandustootjale ootamatu tulu.

Kõnealused objektiivsed kriteeriumid kehtestatakse sellisel viisil, et oleks tagatud põllumajandustootjate võrdne kohtlemine ning turu- ja konkurentsimoonutuste vältimine ning need hõlmavad vähemalt järgmist:

a) rendilepingu miinimumkestus;

b) saadud toetuste osa, mis kantakse tagasi riiklikku reservi.

5. Hiljemalt alates 2019. taotlusaastast on kõigi toetusõiguste ühikuväärtus liikmesriigis või artikli 20 kohaldamisel piirkonnas ühesugune.

6. Lõigete 2 ja 3 kohaldamisel liiguvad liikmesriigid, järgides liidu õiguse üldpõhimõtteid, riiklikul või piirkondlikul tasandil toetusõiguste väärtuse ühtlustamise suunas. Selleks määravad liikmesriigid 1. augustiks 2013 kindlaks võetavad sammud. Nende kohaselt muudetakse toetusõigusi järk-järgult igal aastal vastavalt objektiivsetele ja mittediskrimineerivatele kriteeriumidele.

Esimeses lõigus osutatud sammudest teavitatakse komisjoni kõnealuses lõigus osutatud kuupäevaks.

2. jaguRiiklik reserv

ARTIKKEL 23

Riikliku reservi kehtestamine ja kasutamine

1. Iga liikmesriik kehtestab riikliku reservi. Riikliku reservi moodustamiseks kohaldavad liikmesriigid põhitoetuskava esimesel kohaldamisaastal põhitoetuskava kohase riikliku ülemmäära suhtes lineaarset vähendusprotsenti. See vähendusprotsent ei ole suurem kui 3, välja arvatud juhul, kui on vaja hõlmata aastaks 2014 lõikes 4 sätestatud jaotamise vajadused.

2. Liikmesriigid võivad riiklikku reservi hallata piirkondlikul tasandil.

3. Liikmesriigid kehtestavad riiklikust reservist jaotatavad toetusõigused objektiivsete kriteeriumide kohaselt ja sellisel viisil, et oleks tagatud põllumajandustootjate võrdne kohtlemine ning turu- ja konkurentsimoonutuste vältimine.

4. Liikmesriigid kasutavad riiklikku reservi toetusõiguste jaotamiseks , seejuures on eelistatud põllumajanduslikku tegevust alustatavad noored põllumajandustootjad.

Esimese lõigu kohaldamisel on „põllumajanduslikku tegevust alustavad noored põllumajandustootjad” artikli 36 lõikes 2 sätestatud tingimustele vastavad põllumajandustootjad, kellel puudus põllumajanduslik tegevus oma nimel ja omal vastutusel või kes ei olnud juhtinud põllumajandusliku tegevusega tegelevat juriidilist isikut viie aasta jooksul enne uue põllumajandusliku tegevuse algust. Juriidilise isiku puhul ei tohi juriidilist isikut juhtival füüsilisel isikul olla varasemat põllumajanduslikku tegevust oma nimel ja omal vastutusel ja ta ei tohi olla juhtinud põllumajandustootmisega tegelevat juriidilist isikut viie aasta jooksul enne juriidilise isiku põllumajandusliku tegevuse algust.

5. Liikmesriigid võivad kasutada riikliku reservi vahendeid:

a) toetusõiguste jaotamiseks põllumajandustootjatele aladel, kus kohaldatakse ümberkorralduskavasid ja/või arenguprogramme seoses riiklikku sekkumisega, et vältida maa kasutamisest loobumist ja/või aidata põllumajandustootjatel toime tulla ebasoodsate asjaoludega kõnealustel aladel;

b) selleks, et lineaarselt suurendada põhitoetuskava alusel riiklikul või piirkondlikul tasandil jaotatavate toetusõiguste väärtust, kui riiklik reserv ületab 3 % mis tahes asjaomasel aastal, tingimusel et lõike 4, käesoleva lõigu punkti a ning lõike 7 alusel jaotatavaid summasid on piisavalt.

6. Lõike 4 ja lõike 5 punkti a kohaldamisel kehtestavad liikmesriigid toetusõiguste jaotamise aastal toetusõiguste riikliku või piirkondliku keskmise väärtuse põhjal põllumajandustootjatele jaotatavate toetusõiguste väärtuse.

7. Kui põllumajandustootjal on õigus saada toetusõigusi või suurendada olemasolevate toetusõiguste väärtust lõpliku kohtumääruse või liikmesriigi pädeva asutuse lõpliku haldusakti alusel, saab põllumajandustootja kõnealuses määruses või aktis kehtestatud arvul ja väärtuses toetusõigused liikmesriigi määrataval kuupäeval, kuid hiljemalt põhitoetuskava raames taotluse esitamise viimasel kuupäeval, mis järgneb kohtumääruse või haldusakti kuupäevale ning võttes arvesse artiklite 25 ja 26 kohaldamist.

Artikkel 24

Riikliku reservi uuendamine

1. Riiklikku reservi uuendatakse summadega, mis tulenevad:

a) toetusõigustest, mis ei anna toetuste saamise õigust kahel järjestikusel aastal järgmiste artiklite kohaldamise tõttu:

i) artikkel 9;

ii) artikli 10 lõige 1;

b) toetusõigustest, mida ei aktiveerita artikli 25 kohaselt kahe aasta jooksul, välja arvatud vääramatu jõu või erandlike asjaolude korral;

c) toetusõiguste vabatahtlikust tagastamisest põllumajandustootja poolt;

d) artikli 22 lõike 4 kohaldamisest.

2. Komisjon võtab rakendusaktidega vastu vajalikud meetmed seoses aktiveerimata toetusõiguste tagastamisega riiklikku reservi. Kõnealused rakendusaktid võetakse vastu vastavalt artikli 56 lõikes 2 osutatud kontrollimenetlusele.

3. jaguPõhitoetuskava rakendamine

Artikkel 25

Toetusõiguste aktiveerimine

1. Põhitoetuskava raames makstakse põllumajandustootjatele toetust toetuskõlbliku hektari kohta toetusõiguse aktiveerimisel vastavalt artikli 26 lõike 1 kohasele deklareerimisele liikmesriigis, kus toetusõigused jaotati. Aktiveeritud toetusõigused annavad õiguse nendega kindlaksmääratud iga-aastase toetussumma saamiseks, ilma et see piiraks finantsdistsipliini, toetuse järkjärgulise vähendamise ja piiramise ning lineaarsete vähendamiste kohaldamist vastavalt artiklile 7, artikli 37 lõikele 2 ja artikli 51 lõikele 1 ning määrusega (EL) nr […] [horisontaalne ÜPP määrus] ettenähtud mis tahes vähendamiste ja väljaarvamiste kohaldamist.

2. Käesoleva jaotise kohaldamisel tähendab mõiste „toetuskõlblik hektar”:

a) põllumajandusliku majapidamise põllumajandusmaad, mida kasutatakse põllumajanduslikuks tegevuseks või peamiselt põllumajanduslikuks tegevuseks, kui maad kasutatakse ka mittepõllumajanduslikuks tegevuseks, või

b) maad, mis oli 2008. aastal vastavalt määruse (EÜ) nr 1782/2003 III jaotises ja IVA jaotises sätestatud vastavalt ühtse otsemaksete kava või ühtse pindalatoetuse kava kohaselt toetuskõlblik, ja mis

i) direktiivi 92/43/EMÜ, Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. oktoobri 2000. aasta direktiivi 2000/60/EÜ, millega kehtestatakse ühenduse veepoliitika alane tegevusraamistik,[27] ja direktiivi 2009/147/EÜ rakendamise tõttu ei vasta enam punktis a esitatud toetuskõlbliku hektari määratlusele, või

ii) metsastatakse üksiku põllumajandustootja asjaomase kohustuse kestuse jooksul määruse (EÜ) nr 1257/1999 artikli 31 või määruse (EÜ) nr 1698/2005 artikli 43 või määruse (EL) nr […] [maaelu arengu määrus] artikli 23 kohaselt või sellise siseriikliku kava kohaselt, mille tingimused vastavad määruse (EÜ) nr 1698/2005 artikli 43 lõigetele 1, 2 ja 3 ning määruse (EL) nr […] [maaelu arengu määrus] artiklile 23, või

iii) jäetakse tootmisest kõrvale üksiku põllumajandustootja asjaomase kohustuse kestuse jooksul määruse (EÜ) nr 1257/1999 artiklite 22, 23 ja 24 või määruse (EÜ) nr 1698/2005 artikli 39 ning määruse (EL) nr […] [maaelu arengu määrus] artikli 29 kohaselt.

Esimese lõigu punkti a kohaldamisel, kui põllumajandusliku majapidamise põllumajandusmaad kasutatakse ka mittepõllumajanduslikuks tegevuseks, käsitatakse kõnealust maad peamiselt põllumajanduslikuks tegevuseks kasutatava maana, tingimusel et mittepõllumajandusliku tegevuse intensiivsus, laad, kestus ega ajastus ei kahjusta oluliselt põllumajanduslikku tegevust. Liikmesriigid kehtestavad kriteeriumid kõnealuse lõigu rakendamiseks oma territooriumil.

Maa-alad peavad toetuse saamiseks vastama kogu kalendriaasta jooksul toetuskõlbliku hektari määratlusele, välja arvatud vääramatu jõu või erandlike asjaolude korral.

3. Kanepi tootmiseks kasutatavad maa-alad on toetuskõlblikud hektarid üksnes siis, kui kasutatavate sortide tetrahüdrokannabinooli sisaldus ei ületa 0,2 %.

Artikkel 26

Toetuskõlblike hektarite deklareerimine

1. Artikli 25 lõike 1 kohaldamisel deklareerib põllumajandustootja põllud, mis vastavad mis tahes toetusõigusega seotud toetuskõlblikele hektaritele. Kõnealused põllud peavad põllumajandustootja kasutuses olema liikmesriigi määratud kuupäeval, mis ei ole hilisem, kui kõnealuses liikmesriigis toetusetaotluse muutmiseks määratud kuupäev, nagu on osutatud määruse (EL) nr […] [horisontaalne ÜPP määrus] artikli 73 lõikes 1, välja arvatud vääramatu jõu või erandlike asjaolude korral.

2. Liikmesriigid võivad nõuetekohaselt põhjendatud juhtudel lubada põllumajandustootjal muuta oma deklaratsiooni tingimusel, et ta säilitab vähemalt oma toetuskõlblike hektarite arvu ning järgib asjaomase pindalaga seoses põhitoetuse maksmiseks sätestatud tingimusi.

Artikkel 27

Toetusõiguste üleandmine

1. Toetusõigusi võib üle anda üksnes põllumajandustootjale, kes on asutatud samas liikmesriigis, välja arvatud tegeliku või eeldatava pärandi teel üleandmine.

Isegi tegeliku või eeldatava pärandi korral võib toetusõigusi kasutada siiski ainult liikmesriigis, kus need toetusõigused on määratud.

2. Toetusõigusi võib üle anda üksnes samas piirkonnas või liikmesriigi piirkondade vahel, kus artikli 22 lõike 1 või artikli 22 lõike 2 kohaldamisest tuleneva toetusõiguste väärtus hektari kohta on samasugune.

3. Komisjon kehtestab rakendusaktidega vajalikud nõuded seoses toetusõiguste üleandmisest teatamisega ametiasutustele ning seoses sellise teatamise tähtaegadega. Kõnealused rakendusaktid võetakse vastu vastavalt artikli 56 lõikes 2 osutatud kontrollimenetlusele.

Artikkel 28

Delegeeritud volitused

Komisjonile antakse artikli 55 kohaselt õigus võtta vastu delegeeritud õigusakte, milles käsitletakse:

a) eeskirju põllumajandustootjate toetuskõlblikkuse ja juurdepääsu kohta põhitoetuskavale tegeliku või eeldatava pärandi, rendilepingu kohase pärimise, õigusliku seisundi või nimetuse muutumise korral ja põllumajandusliku majapidamise ühinemise või jagunemise korral;

b) eeskirju toetusõiguste väärtuse ja arvu arvutamise või toetusõiguste väärtuse suurendamise või vähendamise kohta seoses toetusõiguste jaotamisega käesoleva jaotise sätete kohaselt, sealhulgas eeskirjad, milles käsitletakse:

i) võimalust esitada põllumajandustootja taotluse alusel jaotatud toetusõiguste esialgne väärtus ja arv või toetusõiguste suurendamine;

ii) tingimusi toetusõiguste esialgse ja lõpliku väärtuse ja arvu kehtestamise kohta;

iii) juhtumeid, kus müügi- või rendileping mõjutaks toetusõiguste jaotamist;

c) eeskirju riiklikust reservist saadud toetusõiguste väärtuse ja arvu kehtestamise ja arvutamise kohta;

d) eeskirju toetusõiguste ühikuväärtuse muutmise kohta, eelkõige toetusõiguste osade puhul;

e) kriteeriume, mida liikmesriigid kohaldavad toetusõiguste jaotamiseks põllumajandustootjatele, kes ei ole 2011. aastal toetusõigusi aktiveerinud ega taotlenud 2011. aastal ühtse pindalatoetuse kava kohast toetust, nagu on ette nähtud artikli 21 lõikega 2, ning selleks et jaotada toetusõigusi artikli 21 lõikes 3 osutatud lepingu klausli kohaldamisel;

f) artikli 23 lõigete 4 ja 5 kohaste toetusõiguste jaotamise kriteeriume;

g) eeskirju toetusõiguste deklareerimise ja aktiveerimise kohta;

h) eeskirju, mille kohaselt on toetuse saamise tingimuseks teatavate kanepisortide sertifitseeritud seemne kasutamine ning milles kehtestatakse kanepisortide kindlaksmääramise kord ning artikli 25 lõikes 3 osutatud kontroll seoses tetrahüdrokannabinooli sisaldusega nendes.

2. PEATÜKKKliimat ja keskkonda säästvate põllumajandustavadega seotud toetus

Artikkel 29

Üldeeskirjad

1. Põllumajandustootjad, kellel on õigus saada toetust 1. peatükis osutatud põhitoetuskava alusel, järgivad artikli 25 lõikes 2 määratletud toetuskõlblikel hektaritel järgmisi kliimat ja keskkonda säästvaid põllumajandustavasid:

a) kasvatavad oma põllumaal kolme eri põllukultuuri, kui põllumajandustootja põllumaa on suurem kui kolm hektarit ning suurema osa aastast ei kasutata seda täielikult rohu tootmiseks (külvatud või looduslik) ega kesana või sellel ei kasvatata üksnes vees kasvavaid põllukultuure;

b) säilitavad oma põllumajandusliku majapidamise olemasoleva püsirohumaa ning

c) nende põllumajandusmaa hõlmab ökoloogilise kasutuseesmärgiga maa-ala.

2. Ilma et see piiraks lõigete 3 ja 4 ning finantsdistsipliini, artikli 7 kohaste lineaarsete vähendamiste ja määrusega (EL) nr […] [horisontaalne ÜPP määrus] ettenähtud mis tahes vähendamiste ja karistuste kohaldamist, annavad liikmesriigid käesoleva peatüki kohast toetust põllumajandustootjatele, kes järgivad lõikes 1 osutatud kolme põllumajandustava hulgast nende jaoks olulisi, täites seejuures artikli 30, 31 ja 32 nõudeid.

3. Põllumajandustootjad, kelle põllumajanduslikud majapidamised asuvad täielikult või osaliselt direktiiviga 92/43/EMÜ või 2009/147/EÜ hõlmatud aladel, on õigus saada käesolevas peatükis osutatud toetust, tingimusel et nad järgivad kõnealuses lõikes osutatud põllumajandustavasid sellises ulatuses, et need on asjaomases põllumajanduslikus majapidamises kooskõlas kõnealuste direktiivide eesmärkidega.

4. Põllumajandustootjatel, kes vastavad määruse (EÜ) nr 834/2007 artikli 29 lõikes 1 sätestatud nõuetele seoses mahepõllumajandusega, on iseenesest õigus saada käesolevas peatükis osutatud toetust.

Esimest lõiku kohaldatakse üksnes selliste põllumajanduslike majapidamiste üksuste suhtes, mida kasutatakse määruse (EÜ) nr 834/2007 artikli 11 kohaselt mahepõllumajanduslikuks tootmiseks.

5. Lõikes 1 osutatud toetust makstakse iga-aastase toetusena artikli 26 lõike 1 kohaselt deklareeritud toetuskõlbliku hektari kohta; toetussumma arvutamiseks jagatakse artikli 33 lõike 1 kohaldamisest tulenev summa asjaomases liikmesriigis artikli 26 kohaselt deklareeritud toetuskõlblike hektarite koguarvuga.

Artikkel 30

Põllukultuuride mitmekesistamine

1. Kui põllumajandustootja põllumaa on suurem kui kolm hektarit ning suurema osa aastast ei kasutata seda täielikult rohu tootmiseks (külvatud või looduslik) ega kesana ning sellel ei kasvatata üksnes vees kasvavaid põllukultuure, siis kasvatatakse põllumaal vähemalt kolme eri põllukultuuri. Mitte ühtki neist kolmest põllukultuurist ei hõlma alla 5 % põllumaast ning peamine põllukultuur ei hõlma üle 70 % põllumaast.

2. Komisjonile antakse artikli 55 kohaselt õigus võtta vastu delegeeritud õigusakte, et määratleda põllukultuuri mõiste ja kehtestada eeskirjad eri põllukultuuride osakaalu täpseks arvutamiseks.

Artikkel 31

Püsirohumaa

1. Põllumajandustootjad säilitavad püsirohumaana oma põllumajandusliku majapidamise alad, mis on 2014. taotlusaastaks määruse (EL) nr XXX (horisontaalne ÜPP määrus) artikli 74 lõike 1 kohaselt esitatud taotlusel deklareeritud püsirohumaana (edaspidi „püsirohumaa võrdlusalad”).

Püsirohumaa võrdlusalasid suurendatakse juhul, kui põllumajandustootjal lasub kohustus muuta alad 2014. ja/või 2015. aastal püsirohumaaks, nagu on osutatud määruse (EL) nr […] [horisontaalne ÜPP määrus] artiklis 93.

2. Põllumajandustootjad võivad muuta kuni 5 % oma püsirohumaa võrdlusaladest. Kõnealust piirangut ei kohaldata vääramatu jõu või erandlike asjaolude korral.

3. Komisjonile antakse artikli 55 kohaselt õigus võtta vastu delegeeritud õigusakte, et kehtestada eeskirjad, milles käsitletakse püsirohumaa võrdlusalade suurendamist vastavalt lõike 1 teisele lõigule, püsirohumaa uuendamist, põllumajandusmaa muutmist püsirohumaaks, juhul kui ületatakse lõikes 2 osutatud lubatud vähendamist ning püsirohumaa võrdlusalade muutmist maa üleandmise korral.

Artikkel 32

Ökoloogilise kasutuseesmärgiga maa-alad

1. Põllumajandustootjad tagavad, et vähemalt 7 % nende toetuskõlblikest hektaritest vastavalt artikli 25 lõikele 2, välja arvatud püsirohumaa all olev maa, on ökoloogilise kasutuseesmärgiga maa-ala, näiteks kesa, veepüüde terrassid, maastikule iseloomulikud vormid, puhvervööndid ja artikli 25 lõike 2 punkti b alapunktis ii osutatud metsastatud alad.

2. Komisjonile antakse artikli 55 kohaselt õigus võtta vastu delegeeritud õigusakte, et täiendavalt määratleda lõikes 1 osutatud ökoloogilise kasutuseesmärgiga maa-alade liigid ning lisada ja määratleda muid ökoloogilise kasutuseesmärgiga maa-alade liike, mida võib võtta arvesse kõnealuses lõikes osutatud protsendimäära järgimiseks.

Artikkel 33

Finantssätted

1. Käesolevas peatükis osutatud toetuse rahastamiseks kasutavad liikmesriigid 30 % II lisas sätestatud iga-aastasest riiklikust ülemmäärast.

2. Liikmesriigid annavad käesolevas peatükis osutatud toetust riiklikul tasandil või artikli 20 kohaldamisel piirkondlikul tasandil. Piirkondlikul tasandil kohaldamise korral kasutavad liikmesriigid igas piirkonnas artikli 3 kohaselt kehtestatud ülemmäära osa. Iga piirkonna jaoks kõnealuse osa arvutamiseks jagatakse artikli 20 lõike 2 kohaselt kehtestatud vastav piirkondlik ülemmäär artikli 19 lõike 1 kohaselt kindlaksmääratud ülemmääraga.

3. Komisjon kehtestab rakendusaktidega igal aastal käesolevas peatükis osutatud toetuse vastava ülemmäära. Kõnealused rakendusaktid võetakse vastu vastavalt artikli 56 lõikes 2 osutatud kontrollimenetlusele.

3. PEATÜKK Looduslikust eripärast tingitud piirangutega alade toetus

Artikkel 34

Üldeeskirjad

1. Liikmesriigid võivad anda toetust põllumajandustootjatele, kellel on õigus saada toetust 1. peatükis osutatud põhitoetuskava raames ning kelle põllumajanduslik majapidamine asub täielikult või osaliselt vastavalt määruse (EL) nr […] [maaelu arengu määrus] artikli 33 lõikele 1 liikmesriikide määratud looduslikust eripärast tingitud piirangutega aladel.

2. Liikmesriigid võivad otsustada anda lõikes 1 osutatud toetust kõigi alade puhul, mis kuuluvad kõnealuse lõike reguleerimisalasse, või alternatiivselt ka objektiivsete ja mittediskrimineerivate kriteeriumide alusel, et piira