KOMISJONI ARUANNE EUROOPA PARLAMENDILE, NÕUKOGULE NING EUROOPA MAJANDUS- JA SOTSIAALKOMITEELE

Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EÜ) nr 1393/2007 (kohtu- ja kohtuväliste dokumentide liikmesriikides kättetoimetamise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (dokumentide kättetoimetamine)) kohaldamise kohta

1. Sissejuhatus

Euroopa Liidu liikmesriikide õigusasutuste vaheline koostöö on Euroopa Liidu lepingu artikli 3 lõikes 2 osutatud vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva Euroopa ala alustala. Selline koostöö on eriti vajalik kättetoimetamise eesmärgil kohtu- ja kohtuväliste dokumentide tõhusaks edastamiseks ühest liikmesriigist teise. Dokumentide kättetoimetamine kuulub iga kohtuasja juurde. Seega on dokumentide kiire ja turvaline edastamine kvaliteetse õigusemõistmise ja kohtumenetluse poolte, eelkõige kostja õiguste kaitsmise seisukohalt äärmiselt oluline.

Enne liidu asjakohaseid meetmeid reguleeriti dokumentide liikmesriikide vahelist piiriülest kättetoimetamist 1965. aasta Haagi konventsiooniga dokumentide kättetoimetamise kohta[1].

Euroopa Liit võttis 29. mail 2000 vastu määruse (EÜ) nr 1348/2000,[2] millega kehtestati menetluseeskirjad dokumentide piiriülese edastamise lihtsustamiseks (edaspidi „2000. aasta määrus”). Määrust kohaldati kõikides Euroopa Liidu liikmesriikides, välja arvatud Taanis. Liidu ja Taani vahel sõlmitud paralleelse lepinguga[3] laiendati määruse kohaldamist ka Taanile.

Euroopa Komisjon võttis 1. oktoobril 2004 vastu aruande[4] 2000. aasta määruse kohaldamise kohta. Aruandes jõuti järeldusele, et määruse kohaldamine on pärast selle jõustumist 2001. aastal parandanud liikmesriikide vahelist dokumentide edastamist ja kättetoimetamist. Sellest hoolimata leitakse aruandes, et määruse kohaldamisega seotud asutuste, eelkõige kohalike asutuste teadmisi tuleks täiendada ning et määruse teatavate sätete kohandamine parandaks ja lihtsustaks määruse kohaldamist veelgi. 2005. aastal tegi komisjon määruse muutmise ettepaneku[5].

Alates 13. novembrist 2008 asendati 2000. aasta määrus Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrusega (EÜ) nr 1393/2007[6] (edaspidi „2007. aasta määrus” või „määrus”). ELi ja Taani vahelise paralleelse lepingu kohaselt on nimetatud määrus võrdselt kohaldatav ka Taani suhtes.

2007. aasta määrusega tehti järgmised olulised muudatused:

· vastuvõttev asutus rakendab kõiki vajalikke meetmeid, et toimetada dokument kätte võimalikult kiiresti, ja igal juhul ühe kuu jooksul alates dokumendi kättesaamisest;

· koostatakse uus tüüpvorm, millega teavitatakse adressaati õigusest keelduda dokumendi vastuvõtmisest;

· kehtestatakse dokumentide kättetoimetamise eest võetav ühtne kindel tasumäär, mille liikmesriik on eelnevalt kindlaks määranud, ning

· kehtestatakse posti teel kättetoimetamise ühtsed tingimused.

2007. aasta määruse artiklis 24 on sätestatud, et komisjon peab hiljemalt 1. juuniks 2011 ja pärast seda iga viie aasta järel hindama määruse kohaldamist ning tegema vajaduse korral muudatusettepanekuid.

Komisjon korraldas 2011. aastal uuringu,[7] mille eesmärk oli koguda andmeid ja hinnata määruse kohaldamist (edaspidi „uuring”). Uuring hõlmas õiguslikku analüüsi ja empiirilist osa, mis põhineb kõikides liikmesriikides mitmesuguste sidusrühmade hulgas korraldatud küsitlusel[8].

2007. aasta määruse kohaldamist arutati tsiviil- ja kaubandusasju käsitleva Euroopa õigusalase koostöö võrgustiku kohtumistel 14. jaanuaril 2008, 18. septembril 2008, 30. aprillil 2009, 23. juunil 2010 ning 9.–10. veebruaril 2012. Lisaks sellele on komisjon võtnud arvesse kodanike kirju, kaebusi ja petitsioone ning nimetatud määrust käsitlevaid Euroopa Kohtu eelotsuseid[9].

Käesolevas aruandes esitatakse komisjoni esimene hinnang 2007. aasta määruse kohaldamise kohta ajavahemikus 2008–2012.

2. Määruse peamised osad

Määrust kohaldatakse tsiviil- ja kaubandusasjades, kui kohtu- või kohtuväline dokument tuleb kättetoimetamiseks edastada ühest liikmesriigist teise. Määruses nähakse ette mitmesugused liikmesriikidevahelised kättetoimetamisviisid, eelkõige edastavate ja vastuvõtvate asutuste kaudu, posti teel, konsulaar- ja diplomaatiliste kanalite kaudu ning otse kättetoimetamise teel[10]. Erisäte kättetoimetamise kuupäeva kindlaksmääramise kohta kaitseb nii taotluse esitaja kui ka adressaadi huve. Adressaadi huve kaitsevad ka sätted kättetoimetatavate dokumentide keele kohta ning säte, mida kohtud peavad järgima, kui kostja ei ilmu kohtusse. Kättetoimetamise eest ei tule adressaatliikmesriigis kanda kulusid ega maksta maksu, välja arvatud juhul, kui on tegemist konkreetse kättetoimetamisviisiga või kohtuametniku poole pöördumisega. Sellisel juhul kannab taotluse esitaja kulud ühtse kindla tasumäära alusel.

Liikmesriigid on kohustatud esitama komisjonile määruse nõuetekohaseks toimimiseks vajaliku teabe. Igas liikmesriigis on keskasutus,[11] kes teavitab asutusi, lahendab tekkivaid probleeme ning saadab kättetoimetamistaotlused edastava asutuse palvel vastuvõtvale asutusele.

3. Määruse kohaldamine

Üldiselt võib järeldada, et määrus toimib hästi ning on täitnud oma eesmärgi, parandades dokumentide piiriülese kättetoimetamise õiguskindlust ning liikmesriikide vahelise edastamise kiirust ja tõhusust[12]. Mõningad probleemid vajad siiski veel tähelepanu, et hinnata, kas ja kuidas oleks võimalik kättetoimetamist liikmesriikide vahel veelgi sujuvamaks muuta.

3.1. Määruse reguleerimisala

Määrus hõlmab kohtu- ja kohtuväliseid dokumente, mida tuleb tsiviil- ja kaubandusasjades kättetoimetamiseks edastada ühest liikmesriigist teise. Määruse reguleerimisalaga seoses on tekkinud mitu küsimust:

3.1.1. Milliseid dokumente võib kättetoimetamiseks edastada ühest liikmesriigist teise: kohtu- ja kohtuväliste dokumentide mõiste

Euroopa Kohus otsustas kohtuasjas C-14/08 (Roda Golf), et siseriikliku õigusega ei peaks määrama kindlaks, milliseid dokumente võib kooskõlas määrusega ühest liikmesriigist teise kättetoimetamiseks edastada. Kohtule esitatud küsimus käsitles notariaalakti kättetoimetamist väljaspool kohtumenetlust. Kohus selgitas, et mõiste „kohtuväline dokument” 2000. aasta määruse artikli 16 (mis on sama, mis 2007. aasta määruse artikkel 16) tähenduses on see liidu õiguse mõiste, mida tuleks tõlgendada autonoomselt. Võttes arvesse lepingu ja määruse eesmärki luua siseturu nõuetekohaseks toimimiseks liidusisese kättetoimetamise süsteem, ei piirdu õigusalane koostöö üksnes kohtumenetlusega, vaid see jätkub ka väljaspool kohtumenetlust. Kohus otsustas seega, et notariaalakti kättetoimetamine väljaspool kohtumenetlust kuulub määruse reguleerimisalasse.

3.1.2. Millal tuleb kohtu- või kohtuväliseid dokumente kättetoimetamiseks edastada ühest liikmesriigist teise?

Määruse reguleerimisalaga seoses esitati Euroopa Kohtule veel üks oluline küsimus kohtuasjas C-325/11 (Alder). Küsimus oli selles, kas siseriikliku õigusega saab kindlaks määrata, millisel juhul tuleb dokument kättetoimetamiseks vastavalt määrusele edastada ühest liikmesriigist teise. Kohtuasjas kaebasid kaks Saksamaal elavat kodanikku Poola kohtusse kaks Poolas elavat kodanikku. Poola menetlusõiguses nähakse ette, et välismaalastest hagejad on kohustatud määrama Poolas dokumentide vastuvõtmiseks volitatud isiku; kui seda ei tehta, lisatakse dokumendid kohtutoimikule ja loetakse kättetoimetatuks. Hagejad ei määranud esindajat ja kohus lükkas istungil, kuhu nad ei ilmunud, nende hagi tagasi. Euroopa Kohus leidis, et kui kohtudokumendi adressaat elab teises liikmesriigis, peab dokumendi kättetoimetamine toimuma vaieldamatult määruses ettenähtud viisil[13]. Seega ei ole süsteem, mis nõuab dokumentide vastuvõtmiseks volitatud isiku määramist liikmesriigis, kus asub asja menetlev kohus, määruse nõuetega kooskõlas.

3.1.3. Elektrooniline kättetoimetamine

Elektrooniline kättetoimetamine on uus viis dokumentide kättetoimetamiseks liikmesriikides. Enamikus süsteemides, kus on kasutusel selline kättetoimetamise viis, registreerivad kodanikud (tavaliselt kommerts- ja finantsasutused) end kohtute juures, lubades sellega otse kättetoimetamist elektroonilisel teel. Kehtivas määruses ei käsitleta elektroonilist kättetoimetamist. Mõned liikmesriigid on küsinud, kas välisriigi kodanikud võivad end elektroonilise kättetoimetamise süsteemis registreerida ning kas sellisel juhul saab välismaalasele dokumendi kättetoimetamist pidada piiriüleseks kättetoimetamiseks määruse tähenduses. Vastusel sellele küsimusele on olulised tagajärjed, näiteks seoses sellega, kas dokumendi vastuvõtmisest võib keelduda, kui see ei ole esitatud ühes määruse artiklis 8 loetletud keeltest. Tuleks kaaluda, kas elektrooniline kättetoimetamine peaks olema piiriülesel tasandil kättesaadav ning kas ja kuidas sellisel juhul määrust kohaldada. Elektroonilise kättetoimetamise kasutuselevõtmine ühe määruses sätestatud meetodina edendaks tehnoloogia tõhusat kasutamist ning vähendaks eri riikides toimuva kohtupidamisega kaasnevaid kulusid ja viivitusi. Praegu on toimumas mitmed katseprojektid, näiteks projekt „E-õiguskeskkond: dokumentide kättetoimetamine”, mida kaasrahastab komisjon. Projekti eesmärk on tagada dokumentide immateriaalne ja turvaline vahetamine justiitsministeeriumide, kohtute, kohtuametnike (kohtutäiturite) ja juristide vahel loodud elektroonilise platvormi kaudu. Projekt on seotud e-Codex'i projektiga, mille eesmärk on parandada üldisemalt teabe piiriülest vahetamist kohtumenetluste käigus, tehes seda turvalisel, juurdepääsetaval ja jätkusuutlikul viisil.

3.1.4. Dokumentide kättetoimetamine ja välisriigi kohtuotsuste täidetavaks tunnistamise menetluse kaotamine

Välisriigi kohtuotsuste täidetavaks tunnistamise menetluse järkjärguline kaotamine tekitab küsimuse, kas siseriiklike tsiviilmenetluse eeskirju üldiselt ja dokumentide kättetoimetamise eeskirju konkreetselt oleks tarvis rohkem ühtlustada. Konsultatsioonide käigus peetud arutelud komisjoni ettepanekute üle, mis käsitlesid määrust kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (uuesti sõnastatud Brüsseli I määrus),[14] määrust, millega luuakse Euroopa pangakonto arestimise määrus, et hõlbustada võlgade piiriülest sissenõudmist tsiviil- ja kaubandusasjades,[15] ning määrust tsiviilasjades määratud kaitsemeetmete vastastikuse tunnustamise kohta,[16] näitasid, et liikmesriikide eeskirjad erinesid üksteisest märkimisväärselt järgmistes olulistes küsimustes:

· milliseid dokumente toimetatakse kohtumenetluse pooltele kätte: kui menetluse algatamise dokumendid toimetatakse üldjuhul kätte kõikides liikmesriikides, siis kohtuotsuste, istungikutsete jms kättetoimetamine varieerub. Näiteks mõnes liikmesriigis toimetatakse kohtuotsused kätte, vahel on see isegi eeltingimuseks kohtuotsuse jõustamiseks asja menetleva kohtu asukohariigis, samas kui muudes liikmesriikides kohtuotsuseid üldjuhul kätte ei toimetata ja pooled peavad neile ise kohtusse järele minema;

· millisel juhul toimetatakse dokumendid kätte: näiteks mõnes liikmesriigis ei toimetata dokumente kätte, kui pooled või nende esindajad olid kohtus kohal, kuid mõnes liikmesriigis on kohtuotsuse kättetoimetamine täitemenetluse esimene samm ja seega kohustuslik;

· kes dokumendid kätte toimetab: mõnes liikmesriigis on kättetoimetamine üldjuhul poolte kohustus, samas kui muudes liikmesriikides teeb seda kohus. Mitmes liikmesriigis kohustused varieeruvad, olenevalt sellest, mis liiki dokumente on vaja kätte toimetada (menetluse algatamise dokumendid, istungikutsed, kohtuotsused jne);

· kelle kätte dokumendid toimetatakse: mõnes liikmesriigis toimetatakse dokumendid pooltele endile, samas kui muudes liikmesriikides võib või tuleb dokumendid või teatud liiki dokumendid toimetada poolte esindajatele asja menetleva kohtu asukohariigis;

· kättetoimetamisega seotud õiguslikud tagajärjed (nt tähtaegade lugemise algus, nagu kaebuse esitamise tähtaeg, intressi arvutamise tähtaeg) või kättetoimetamata jätmise õiguslikud tagajärjed (nt õigus erilistele parandusmeetmetele).

Nende erinevuste tõttu ei ole praegu selge, millistel asjaoludel määrusega tagatud kaitset tegelikult kohaldatakse. Eelkõige ei ole kindel, kas määruse eeskirjad kaitsevad vajaduse korral välismaalastest kostjate õigusi, mis on seotud dokumendi vastuvõtmisest keeldumise (artikkel 8) ja kättetoimetamise kuupäevaga (artikkel 9), ning nende kaitseõigust mitteilmumise puhul.

Tekib küsimus, kui suures ulatuses on liikmesriikide seaduste vahelised erinevused ja sellega kodanikele kaasnev õiguslik ebakindlus Euroopa Liidu õigusalase koostöö raames lubatud, pidades eelkõige silmas välisriigi kohtuotsuste täidetavaks tunnistamise menetluse kaotamist, mille puhul on kaitseõiguse kaitsmine ülioluline element, mida tuleb tagada piiriüleselt.

3.1.5. Järeldused reguleerimisala kohta

Eelmised punktid näitasid, et määruse rahuldavaks toimimiseks tuleks selgitada, milline on vahendi reguleerimisala liidu tasandil. Lisaks selle tuleks kõrvaldada liikmesriikide menetlusõiguse vahelistest erinevustest tulenev õiguslik ebakindlus. See on eriti oluline, pidades silmas määruse üliolulist rolli tsiviilõigusalase koostöö valdkonnas ning välisriigi kohtuotsuste täidetavaks tunnistamise menetluse kaotamist. Aastate jooksul on meil kogunenud hulgaliselt kogemusi ühiste eeskirjade kohaldamise kohta dokumentide edastamisel piiriüleste juhtumite puhul. Seega oleks nüüd asjakohane kõrvaldada õiguslik ebakindlus, kehtestades eelkõige ühised miinimumnõuded selle kohta, milliseid dokumente tuleks välisriigi pooltele kätte toimetada, kellele tuleks dokumendid kätte toimetada ja millal tuleks seda teha. Sellega kindlustataks kostjatele ühtsem kaitse kõikjal liidus ning paraneks õiguskindlus ja kaitseõiguse tagamine.

3.2. Piirangud määruse reguleerimisalale

3.2.1. Määruse kohaldamata jätmine juhul, kui ei ole teada selle isiku aadress, kellele dokument tuleb kätte toimetada

Määrust ei kohaldata, kui ei ole teada selle isiku aadress, kellele dokument tuleb kätte toimetada. Sellega seoses on tekkinud probleeme. Vahel edastatakse dokumente lootuses, et määruse artikliga 3 loodud keskasutused aitavad adressaati leida. Teise võimalusena on kasutatud määrust (EÜ) nr 1206/2001[17] (edaspidi „tõendite kogumise määrus”), et leida isiku aadressi, kellele dokument tuleb kätte toimetada. Teist võimalust on siiski kritiseeritud kui koormavat, sest dokumentide kättetoimetamiseks on vaja kasutada kahte erinevat õiguslikku vahendit. Lisaks sellele on seatud kahtluse alla, kas tõendite kogumise määrus on poole aadressi leidmiseks asjakohane vahend, eelkõige arvestades selle määruse reguleerimisala ja tõendite kogumise määruse artikli 4 lõike 1 punkti b nõuet märkida kõikide menetluse poolte nimed ja aadressid, mis eeldab, et nende aadressid on teada.

Küsimus, kuidas ja mil viisil kostja aadressi leida, on oluline, eelkõige arvestades mitmete tsiviilõiguse vahenditega, nagu määrus (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (vt määruse artikkel 26)[18] ning määrus (EÜ) nr 2201/2003, mis käsitleb kohtualluvust ning kohtuotsuste tunnustamist ja täitmist kohtuasjades, mis on seotud abieluasjade ja vanemliku vastutusega (vt määruse artikkel 18). Nende vahendite alusel peatab kohus menetluse seniks, kuni on tõendatud, et kostjal on olnud võimalus menetluse algatamist käsitlev või sellega võrdväärne dokument kätte saada piisavalt aegsasti, et ta oleks saanud korraldada oma kaitse, või on tõendatud, et selleks on võetud kõik vajalikud meetmed. Euroopa Kohus otsustas seoses määruse (EÜ) nr 44/2001 artikli 26 lõikega 2, et kohus võib menetlust õiguspäraselt jätkata ainult juhul, kui on tagatud, et kostja leidmiseks on tehtud kõik järelepärimised, mida nõuavad hoolsuse ja heausksuse põhimõte (vt kohtuasja C-327/10 Hypoteční banka vs. Lindner punkt 52 ja kohtuasja C-292/10 Cornelius de Visser punkt 55). Seoses sellega on oluline teada, mis on „kõik vajalikud meetmed” ja kes neid meetmeid võtab (hagi saanud kohus, pooled, taotluse saanud riigi keskasutus või vastuvõttev asutus).

Neid probleeme arvestades oleks asjakohane kaaluda, kuidas lahendada peamine ja praktiline probleem, milleks on leida isiku aadress, kellele tuleb dokument kätte toimetada, ja jõuda selgusele kättetoimetamisega seotud asutuste vastavates kohustustes. Tuleks kaaluda, kas olukorrad, kus kostja aadress ei ole teada, võiks jätta määruse reguleerimisalast välja koos konkreetsete kohustustega teha järelepärimisi kostja aadressi leidmiseks. Selgitada tuleks vähemalt seda, kui ulatuslikke järelepärimisi peaksid vastuvõtvad asutused kostja aadressi leidmiseks tegema, kui aadress on teada, kuid see ei osutu õigeks.

3.2.2. Dokumentide kättetoimetamine riikidele

Määrus ei laiene eelkõige maksu-, tolli- või haldusasjadele ega ka riigi vastutusele, mis tuleneb riigi tegevusest või tegevusetusest riigivõimu teostamisel (acta iure imperii). Dokumentide riikidele kättetoimetamine on tekitanud mõnes liikmesriigis küsimusi. Artikkel 1 jätab eespool nimetatud küsimused määruse reguleerimisalast tõepoolest välja. Vastupidi ja kooskõlas Euroopa Kohtu antud juhistega mõiste „tsiviil- ja kaubandusasjad” tõlgendamise kohta ametiasutuste ja eraõiguslike isikute vahelistes vaidlustes, võivad need vaidlused kuuluda määruse reguleerimisalasse, kui need käsitlevad tsiviilhagisid ja asjaomane riik toimis eraõigusliku isikuna (acta iure gestionis). Tuleb märkida, et isegi juhul, kui kohtu- või kohtuvälise dokumendi adressaat on riik või riigiasutus, võib dokumentide kättetoimetamiseks teises riigis kasutada kõiki määruses sätestatud viise.

3.3. Edastamise ja kättetoimetamise kiirus

Kui dokumentide kättetoimetamine toimub edastavate ja vastuvõtvate asutuste kaudu, on taotluse täitmiseks aega üks kuu[19]. Tähtaegu ei ole kehtestatud dokumentide edastamisele posti ja otse kättetoimetamise teel või diplomaatiliste kanalite kaudu.

Uuringust ilmnes, et võrreldes 2000. aasta määrusega on 2007. aasta määrus dokumentide kättetoimetamist liikmesriikide vahel veidi kiirendanud (vt 1. lisa). Seda tulemust võib pidada rahuldavaks, eriti kui piiriülese kättetoimetamise taotluste arv on samal ajal kasvanud. Näiteks Saksamaal kasvas see arv 14 463-lt 2009. aastal 16 329-le 2010. aastal; Ühendkuningriigis kasvas taotluste arv 9852-lt 2009. aastal 10 395-le 2010. aastal. Sellele vaatamata toimetati dokumente kätte kiiremini kui varem. Seega võib järeldada, et 2007. aasta määrus on täitnud oma eesmärgi kiirendada dokumentide kättetoimetamist liikmesriikide vahel.

Empiirilised andmed näitavad siiski, et kättetoimetamine teises riigis võtab endiselt suhteliselt kaua aega. Eriti kui dokumente edastatakse edastavate ja vastuvõtvate asutuste kaudu, läheb enamikul juhtudel asutustel kokku mitu kuud. Neid viivitusi on võimalik seletada mitmete teguritega. Esiteks võib kuluda aega, et edastada valesti adresseeritud taotlus pädeva vastuvõtva asutuseni. Veelgi olulisem on see, et enamik viivitusi on tingitud asutuste puudulikust keeleoskusest (asutustes ei osata keeli tasemel, mida vastav liikmesriik on pidanud dokumentide vastuvõtmiseks piisavaks) ja/või puudulikest teadmistest kohaldatavate eeskirjade kohta (vt punkt 3.3). Mõned viivitused on teadete kohaselt tingitud keskasutuste ebapiisavatest vahenditest (vt punkt 3.4). Kohtumenetluse tõhusaks läbiviimiseks integreeritud liidus on vaja, et dokumentide kättetoimetamine toimuks kiiresti. Seepärast tuleks uurida, kuidas saaks dokumentide kättetoimetamise aega veelgi lühendada, keskendudes eelkõige elektrooniliste vahendite kasutamise võimalustele edastamisel ja kättetoimetamisel.

3.4. Edastavad ja vastuvõtvad asutused

Määruse kohaselt toimub dokumentide edastamine peamiselt edastavate ja vastuvõtvate asutuste kaudu[20].

Aruannete kohaselt toimivad asutused määruse raames üldjuhul rahuldavalt, kui välja arvata puudulik keeleoskus ja/või puudulikud teadmised määruses sisalduvate eeskirjade kohta[21]. Näiteks on vastuvõtvad asutused keeldunud taotluste vastuvõtmisest, kui see ei ole asjaomase liikmesriigi keel(t)es, kuigi viimane on aktsepteerinud teised keeled vastavalt määruse artikli 4 lõikele 3. Mõnel juhul on vastuvõtvad asutused keeldunud ka dokumendi kättetoimetamisest, kuna see ei ole tõlgitud liikmesriigi ametlikku keelde, mis võib olla vastuolus määruse artikli 8 lõikega 1.

3.5. Keskasutused

Keskasutustel on toetav, kuid oluline ülesanne anda teavet edastavatele asutustele, lahendada kättetoimetatavate dokumentide edastamisel tekkivaid probleeme ning saata kättetoimetamistaotlus erandjuhul edastava asutuse palvel pädevale vastuvõtvale asutusele edasi.

Üldiselt tundub, et keskasutused toimivad määruse raames rahuldavalt: 49,6 % uuringus küsitletutest leidis, et keskasutuste praktiline tegevus on tõhus või pigem tõhus, samas kui 18 % leidis, et nende töö pigem ei ole tõhus või ei ole tõhus.[22] Uuringus kerkisid esile ka mõned probleemid.

Esiteks on andmeid, et mõnes liikmesriigis ei ole keskasutused tehniliselt piisavalt hästi varustatud (nt puuduvad arvutid). Selline olukord võib edastamise kiirust ja kindlust negatiivselt mõjutada.

Teiseks tõi uuring välja mõnede edastavate asutuste ootuse, et keskasutus aitaks leida adressaate, kelle aadress ei ole teada. Määrusest ei selgu päris täpselt, millises ulatuses peavad keskasutused sellistel juhtudel abistama. Kui hakata lahendama probleemi, mis on seotud isiku aadressi leidmisega, kellele dokument tuleb kätte toimetada, tuleb keskasutuse rolli kaaluda ja sellesse selgust tuua, et tagada määrusega seoses ühetaoline kohaldamine ja ootused.

Ilmnes, et justiitsatlases[23] esitatud liikmesriikide teave keskasutuste kohta on liikmesriigiti erinev. Mõnel juhul on teave üksikasjalikum kui teistel juhtudel. Määruse artikli 23 lõikes 1 ja artiklis 3 ei ole selgeid juhiseid, millist teavet peavad liikmesriigid edastama. Nõudeid avaldatavale teabele tuleks ühtlustada, nii et süsteemi kasutajad saaksid sellest maksimaalset kasu.

3.6. Kättetoimetamistaotluse keel

Kõik liikmesriigid, välja arvatud Luksemburg, aktsepteerivad dokumentide kättetoimetamistaotluste vastuvõtmisel inglise keelt (vt 2. lisa). Seega kasutatavad peaaegu kõik liikmesriigid üksteisega suhtlemisel ühte keelt. Ilmneb ka, et kõik liikmesriigid, välja arvatud Iirimaa, Luksemburg ja Malta, aktsepteerivad taotlusi lisaks oma ametlikule keelele/ametlikele keeltele vähemalt veel ühes keeles. Rohkem kui pooled liikmesriigid aktsepteerivad taotlusi kolmes, neljas või isegi viies (Prantsusmaa) keeles.

3.7. Kättetoimetatavate dokumentide keel – õigus keelduda dokumendi vastuvõtmisest

Määruse artikli 8 eesmärk on tagada adressaadi menetlusõigused, lubades keelduda dokumendi vastuvõtmisest, kui see ei ole kätteandmiskoha ametlikus keeles või keeles, millest adressaat aru saab. Komisjoni tähelepanu on juhitud mitmele selle artikli kohaldamisega seotud probleemile[24].

Kohtuasjas C-14/07 (Weiss) uuris Euroopa Kohus keeldumisõiguse praktilisi aspekte. Nimetatud kohtuasjas keeldus adressaat dokumendi vastuvõtmisest põhjusel, et määruse artiklis 8 ette nähtud keelde oli tõlgitud taotlus, kuid mitte selle lisad. Kohus otsustas, et adressaadil ei ole õigust keelduda menetluse algatamist käsitleva dokumendi vastuvõtmisest, kui dokumendi tõlkimata lisad sisaldavad tõendavaid dokumente, millel on vaid tõendifunktsioon ja mis ei ole hagi eseme ja põhjuse mõistmiseks hädavajalikud. Sama kohtuasja raames paluti kohtult otsust selle kohta, milline osa on adressaadi ja taotleja vahelisel lepingulisel klauslil, kus adressaat oli nõus, et pooltevaheline kirjavahetus toimub edastava liikmesriigi keeles. Kohus leidis, et klausli alusel ei saa eeldada, et adressaat seda keelt oskab, kuid see on siiski kaudne tõend, mida kohus võib arvestada, kui ta kontrollib, kas adressaat saab edastava liikmesriigi keelest aru.

Samuti on teatatud probleemidest tüüpvormide kasutamisel seoses keeldumisõiguse kasutamisega.

Esiteks ei selgu artiklist 8, millist teavet tuleb tüüpvormis (määruse II lisa) esitada juhul, kui kättetoimetatav dokument on adressaatliikmesriigi keeles ja adressaat ei saa sel põhjusel õiguspäraselt vastuvõtmisest keelduda (artikli 8 lõike 1 punkt b). Tegelikkuses tähendab see, et tüüpvormi lisamine võib sellisel juhul panna adressaati arvama, et tal on õigus vastuvõtmisest keelduda.

Teiseks tekib praktiline küsimus, kas määruse II lisa tuleks kostjale kätte toimetada tervikuna, mis sisaldab teksti liidu kõikides ametlikes keeltes, või võib seda lühendada, nii et see sisaldab üksnes teksti, mis on esitatud adressaatliikmesriigi keeles. Teine võimalus säästaks raha ja keskkonda.

Kolmandaks on tekkinud küsimus, millised on õiguslikud tagajärjed, kui vastuvõttev asutus ei anna teavet vastuvõtmisest keeldumise õiguse kohta (ei edasta II lisa). Ei ole selge, milliste õigusaktide alusel tuleks sellise kättetoimetamise tagajärgi (s.t selle õiguspärasust) hinnata. Adressaadi õiguskindluse seisukohalt ei ole selline olukord rahuldav, sest adressaadi kaitse võib olla liikmesriigiti erinev. Tuleks leida ühtne lahendus.

Neljandaks on teatatud probleemidest seoses tuvastamisega, kas adressaat keeldus dokumendi vastuvõtmisest õiguspäraselt või mitte. Määruse artiklis 8 ja II lisas nähakse ette, et adressaat võib keelduda dokumendi vastuvõtmisest kas vastuvõtmise ajal (tagastades dokumendi seda kättetoimetavale isikule) või tagastades dokumendi vastuvõtvale asutusele. Samas tuleks II lisa kohaselt tagastada vorm koos kättetoimetatava dokumendiga (vt adressaadi avaldus). Seega on veidi ebamääraseks jäänud, kuidas keeldumisõigust õiguspärasel viisil kasutada. Mõnel juhul ei ole adressaadid kasutanud õigust keelduda vastuvõtmise ajal, vaid on tagastanud nõuetekohaselt täidetud II lisa (teatades keeldumisest), dokumenti ennast tagastamata. Tekkis küsimus, kas seda võib pidada õiguspäraseks keeldumiseks või mitte. Artiklit 8 täht-tähelt tõlgendades ei ole selline keeldumine õiguspärane. On küsitav, kas selline tõlgendamine on rahuldav: kui dokumendi tagastamine tähendab õiguspärast keeldumist, peaks seda enam olema õiguspärane selle sõnaselge väljendamine vormil, isegi dokumendi endata. See küsimus tuleks määruses selgemaks muuta.

Määruses nähakse ette keeldumisvormi kasutamine, kuid mitte vormi saatmisviis. Seega võib keelduda näiteks vormi andmisega kohtutäiturile dokumendi kättetoimetamisel või tavalise kirjaga. Tekib küsimus, kas õiguskindluse parandamiseks oleks asjakohane kehtestada vorminõuded, mille alusel kättetoimetatud dokumendi vastuvõtmisest õiguspäraselt keelduda.

3.8. Kättetoimetamise kuupäev

Artikli 9 (kättetoimetamise kuupäeva kindlaksmääramine) kohaldamine on läinud üldiselt rahuldavalt ja see on täitnud oma eesmärgi, kaitstes nii taotleja kui ka adressaadi õiguspäraseid ootusi ja õigusi[25]. Ometi on tekkinud mitu probleemi. Üks neist on seotud kättetoimetamise kuupäeva kindlaksmääramisega kooskõlas adressaatliikmesriigi õigusega (artikli 9 lõige 1) juhtudel, kus kättetoimetamist taotletakse teatud viisil vastavalt artikli 7 lõikele 1 ja seda viisi ei saa adressaatliikmesriigis kohaldada, isegi kui selline viis ei ole vastuolus kõnealuse liikmesriigi õigusega. On ilmne, et sellistel juhtudel ei pruugi adressaatliikmesriigi õigus kättetoimetamise kuupäeva ette näha. On tekkinud küsimus, kas artikli 9 lõige 1 lubab sellistel juhtudel järeldada, et kättetoimetamise kuupäev on reguleeritud taotluse esitanud liikmesriigi õigusega, kus asjaomane viis on kasutusel.

Lisaks sellele tekitab artikli 9 kohaldamise puhul segadust põhjendus 15, milles antakse mõista, et kõikides liikmesriikides ei kohaldata artiklit 9 ning milles nõutakse, et liikmesriigid teataksid komisjonile siseriiklike õigusnormide (mitte)kohaldamisest. Määruse tekstist ilmneb, et artiklit 9 ei kohaldata kõikides liikmesriikides ja et asjaomaste poolte huvides peaks seda kohaldama kõikjal. Liikmesriigi õiguses ei pea olema põhjenduses 15 osutatud kahe kuupäeva süsteemi. Artiklit 9 kohaldatakse otse ja sellega määratakse kindlaks vaid see, millist õigust kohaldatakse kuupäeva kindlaksmääramisel taotleja või kostja seisukohast. Põhjendusse 15 tuleks selle kohta asjakohaseid selgitusi anda.

3.9. Kättetoimetamiskulud

Üldjuhul ei anna teisest liikmesriigist pärinevate dokumentide kättetoimetamine alust adressaatliikmesriigi osutatud teenustega seotud maksude või kulude kandmiseks. Taotluse esitaja kannab siiski kulud, mis on seotud kohtuametniku või adressaatliikmesriigi õiguse kohaselt pädeva ametniku poole pöördumise või konkreetse kättetoimetamisviisi kasutamisega. Õiguskaitse kättesaadavuse parandamiseks peavad tasud vastama ühtsele kindlale tasumäärale.

Justiitsatlases avaldatavate kindlate tasumäärade kehtestamine on oluliselt parandanud piiriülese kättetoimetamisega seotud kulude läbipaistvust. Sellest hoolimata ei ole mõne liikmesriigi teatised piisavalt selged[26], teistes on öeldud, et kulusid ei tule kanda, kuigi praktikas see nii ei ole[27].

Kulude kandmisega seoses on tekkinud mõningased praktilised probleemid. Eelkõige tehti ettepanek edastada asutuste pangakontonumbrid, sealhulgas IBAN ja BIC koodid ning käibemaksukohustuslasena registreerimise numbrid, kuivõrd see on asjakohane justiitsatlases edastavate ja vastuvõtvate asutuste kohta esitatava teabe seisukohalt.

Peale selle on teateid selle kohta, et mõnes liikmesriigis võtavad kättetoimetavad asutused lisaks kindlale tasumäärale täiendavaid tasusid. See ei ole määrusega kooskõlas ja taotlevad asutused ei tea, kas maksta tuleb vaid kindel tasu või võidakse küsida ka täiendavat tasu. Seda tuleks määruses täpsustada.

3.10. Kättetoimetamine posti teel

Dokumentide kättetoimetamine posti teel, mis on ette nähtud määruse artikliga 14, on üks mitmest dokumentide kättetoimetamise viisidest. Iga liikmesriik võib toimetada dokumendid teises liikmesriigis elavale isikule kätte otse posti teel. Dokumentide posti teel kättetoimetamine toimub tähtkirjaga, mis antakse üle vastuvõtuteatise või muu võrdväärse dokumendi vastu. Komisjon on tähele pannud, et nimetatud artikli teksti sõnasõnalise tõlgendamise tagajärjel lubab vähemalt üks liikmesriik sellise kättetoimetamisviisi kasutamist üksnes sellisel juhul, kui dokumentide kättetoimetamise eest vastutab riik, st kui dokumentide kättetoimetamine on seaduse alusel tehtud kohtute ülesandeks[28]. Kõnealune kitsas tõlgendus viitab sellele, et kui kättetoimetamise korraldamise eest vastutavad pooled, ei tohi nad kooskõlas määruse artikliga 14 sellist dokumentide piiriülese edastamise moodust kasutada ega taotleda oma elukohajärgse liikmesriigi õiguse alusel pädevalt asutuselt või isikult dokumentide kättetoimetamist välismaal asuvale adressaadile. Komisjoni hinnangul tuleks nimetatud artikli sõnastust parandada, et kõrvaldada selline kahetine tõlgendus ning teha postiteenuste kasutamine piiriüleste kohtuasjade puhul kõigile üldiselt kättesaadavaks.

Hindamisuuring näitas, et kõnealust kättetoimetamismeetodit kasutatakse selle väikeste kulude ja suure kiiruse tõttu sageli ning seda isegi eelistatakse dokumentide saatmisele edastavate ja vastuvõtvate asutuste kaudu[29]. Sellest hoolimata esineb praktilisi raskusi, mis vähendavad sellise kättetoimetamisviisi tõhusust.

Üks probleem seisneb liikmesriikide tsiviilkohtumenetluse normidega ettenähtud erinevates lahendustes seoses nende isikute ringi kindlaksmääramisega, kelle puhul võib posti teel kättetoimetamist kasutada. Mõnes liikmesriigis on teatavates tsiviilkohtumenetlustes vaja dokumendid adressaadile isiklikult kätte toimetada. Teistes liikmesriikides lubatakse nn asendusteenust, st dokumenti ei anta üle adressaadile isiklikult, vaid see antakse teisele samal aadressil elavale isikule, pannakse postkasti või jäetakse teatavaks ajaks kindlaksmääratud kohta, kust adressaat selle kätte saab. Nn asendusteenusega kaasnevad juhtumid, mille puhul on dokumendi kättetoimetamine taotluse saanud liikmesriigi õiguse alusel kehtiv, kuid see ei pruugi vastata taotluse esitanud liikmesriigi tsiviilmenetlusõigusega kehtestatud nõuetele. Kuna posti teel kättetoimetamist käsitlevad eeskirjad on liikmesriigiti väga erinevad, takistab see probleem oluliselt kõnealuse kättetoimetamisviisi tõhusat kasutamist.

Teine dokumentide posti teel kättetoimetamisega seotud probleem on õigusraamistik, mida kohaldatakse postiettevõtjate suhtes dokumendi adressaadile tähtkirjana kättetoimetamisel. Era- või avalik-õiguslikud postiettevõtjad lähtuvad tähtkirjade väljastusteatega kättetoimetamisel tavaliselt oma eeskirjadest (nt Ülemaailmse Postiliidu või spetsialiseerunud erapostiteenuseid pakkuvate ettevõtjate eeskirjadest). Peale selle peavad postiettevõtjad mitmes liikmesriigis täitma täiendavaid kohustuslikke eeskirju juhul, kui kättetoimetatava dokumendi näol on tegemist kohtu- või muu ametliku dokumendiga. Näiteks on postiettevõtjatel sellisel juhul kohustus kasutada spetsiaalseid kättetoimetamisteatisi või püüda dokumendid mitmel järjestikusel korral kätte toimetada. Kuigi selliste eeskirjade kohaldamine ei ole probleemne juhul, kui kättetoimetatavad dokumendid on pärit sellistelt riiklikelt kohtutelt või ametiasutustelt, keda postiettevõtjad tunnevad, ei pruugita asjaomaseid eeskirju järgida siis, kui postiettevõtja ei saa aru, et tegemist on välismaise kohtudokumendiga. Mõnel juhul kohaldatakse ka kohustuslikke eeskirju üksnes liikmesriigi kohtute või ametiasutuste kättetoimetatavate dokumentide suhtes, mitte selliste dokumentide suhtes, mida edastavad välisriikide kohtud või ametiasutused. Selle tagajärjel võib kättetoimetamine olla lõppkokkuvõttes kehtetu kas päritoluliikmesriigi õiguse alusel või taotluse saanud liikmesriigi õiguse alusel või isegi mõlema õiguse alusel, kui postiettevõtja ei saanud aru, et kättetoimetatav dokument on kohtudokument.

Peale selle tundub, et tegelikkuses esineb veelgi laiaulatuslikum probleem seoses valesti või mittetäielikult täidetud väljastusteadetega, sest need ei suuda pakkuda piisavat tõendusmaterjali teostatud või üritatud kättetoimetamise asjakohaste faktide kohta[30]. Taotluse esitanud liikmesriikide kohtud ei suuda väljastusteate põhjal sageli kindlaks teha, kellele või millal dokumendid kätte toimetati.

Kõnealused praktilised probleemid näitavad, et isegi kui Euroopa Kohtu kohtupraktika (vt otsus kohtuasjas C-473/04: Plumex) kohaselt käsitatakse kõiki määruses sätestatud kättetoimetamise viise samaväärsetena, ei pruugi see tegelikult nii olla. Selleks et tagada õiguskindlus seoses dokumentide posti teel kättetoimetamisega ja edendada seeläbi kõnealust kättetoimetamisviisi, mis on muudest võimalustest tavaliselt odavam, tuleb võimaldada täpselt kindlaks teha, kellele dokument üle anti ja millistel tingimustel kättetoimetamine toimus. Üks võimalik lahendus võib olla standardse rahvusvahelise väljastusteate vormi kehtestamine, mida kasutaksid kõik postiettevõtjad. Peale selle võib osutuda vajalikuks tagada nn asendusteenust käsitlevate eeskirjade ulatuslikum lähendamine liikmesriikides dokumentide piiriülese posti teel kättetoimetamise puhul.

3.11. Otse kättetoimetamine

Määruses on ühe kättetoimetamise viisina sätestatud dokumentide otsese kättetoimetamise võimalus (artikkel 15). Kui see on lubatud selle liikmesriigi õiguse alusel, kus kättetoimetamine toimub, võib kohtumenetluse pool toimetada dokumendi kätte otse asjaomase liikmesriigi volitatud isikute kaudu.

Sellist dokumentide kättetoimetamise võimalust kõikjal ei aktsepteerita. Praegu on olukord järgmine. Otsene kättetoimetamine:

· on võimalik Belgias, Taanis, Kreekas, Prantsusmaal, Itaalias, Küprosel, Maltal, Madalmaades, Portugalis, Soomes, Rootsis (põhimõtteliselt), Ühendkuningriigis (Šotimaal ja Gibraltaril);

· ei ole võimalik Bulgaarias, Tšehhi Vabariigis, Eestis, Hispaanias, Iirimaal, Lätis, Leedus, Ungaris, Austrias, Poolas, Rumeenias, Sloveenias, Slovakkias, Ühendkuningriigis (Inglismaal, Walesis ja Põhja-Iirimaal);

· Saksamaal sõltub otsese kättetoimetamise lubatavus kättetoimetatavate dokumentide iseloomust. Luksemburg lubab otsest kättetoimetamist vastastikkuse põhimõtte alusel.

Selline dokumentide edastamise viis on edukas eelkõige nendes liikmesriikides, kus dokumente toimetavad kätte kohtutäiturid, näiteks Prantsusmaa, Küpros, Kreeka või Belgia. Teised liikmesriigid on selle meetodi kasutamisel kahtlevamal seisukohal, tulenevalt ebakindlusest selle suhtes, kes on määruse artiklis 15 viidatud kohtuametnikud, ametiisikud või muud pädevad isikud, ning selle suhtes, millistel tingimustel toimub kättetoimetamine adressaatliikmesriigis. Justiitsatlases ei ole loetletud isikuid, kellel on õigus dokumente otse kätte toimetada, ja ei ole kindel, mil määral kõnealused isikud erinevad vastuvõtvatest asutustest. Selleks et kõnealust kättetoimetamisviisi parandada ja teha see kõikidele liikmesriikidele vastuvõetavaks, tuleks kaaluda läbipaistvuse suurendamist seoses sellega, kes asjaomast otsest kättetoimetamist teostab ning kas oleks vaja kehtestada teatavad miinimumnõuded (nagu posti teel toimuva kättetoimetamise puhul).

3.12. Kohtusse ilmumata jätnud kostja

Välisriigi kohtuotsuste täidetavaks tunnistamise menetluse tühistamine, mille eesmärk oli saavutada kohtuotsuste tõeliselt vaba liikumine liidu piires, on süvendanud Euroopa integratsiooni õigusvaldkonnas. Edaspidi oleks kasulik taotleda teatavat ühtlustamist seoses olukordadega, kus kohtud teevad otsuse ilma dokumendi kättetoimetamisteatist saamata (artikli 19 lõige 2), ja tähtaegadega, mille jooksul kostjal on õigus esitada taotlus otsuse edasikaebamise tähtaja ennistamiseks (artikli 19 lõige 4). Praegu lubatakse artikliga 19 liikmesriikidel teha sellekohane avaldus, mis ei taga määruse ühetaolist kohaldamist sellises olulises küsimuses nagu seda on kaitseõiguste tagamine.

Vältimaks segadusi seoses artiklis 19 viidatud dokumentide olemusega, võib peale selle olla asjakohane viia nimetatud artikli sõnastus kooskõlla muude tsiviilõigust käsitlevate õigusaktide sõnastusega. Eelkõige on artiklis 19 nimetatud „kohtukutset või sellega võrdväärset dokumenti”, samal ajal kui muudes õigusaktides (nt määruse (EÜ) nr 44/2001[31] artiklis 26) on osutatud „menetluse algatamist käsitlevale või võrdväärsele dokumendile”.

4. Dokumentide kättetoimetamise rahvusvaheline raamistik

4.1. Paralleelne kokkulepe Taaniga

Aruandlusperioodi jooksul – 2009. aastal – võttis nõukogu vastu otsuse, millega nähakse ette Euroopa Ühenduse ja Taani Kuningriigi vahelise tsiviil- ja kaubandusasjade kohtu- ja kohtuväliste dokumentide Euroopa Liidu liikmesriikides kätteandmist käsitleva lepingu artikli 5 lõike 2 rakendamise kord[32]. Kõnealuse korraga nähakse ette Taani ja liidu tegevuse kooskõlastamise viis määruse kohaldamisala mõjutada või muuta võivate rahvusvahelisi lepinguid käsitlevate läbirääkimiste puhul.

4.2. 1965. aasta Haagi konventsioon kohtu- ja kohtuväliste dokumentide kättetoimetamise kohta

1965. aasta Haagi konventsioon kohtu- ja kohtuväliste dokumentide kättetoimetamise kohta on mitmepoolne kokkulepe, mis võimaldab kohtudokumentide kättetoimetamist allakirjutanud riikide vahel ilma konsulaar- või diplomaatilisi kanaleid kasutamata. Konventsiooniga on ühinenud kõik liikmesriigid peale Austria ja Malta. Alates 2000. ja 2007. aasta määruste vastuvõtmisest on Haagi konventsioon liidu ainuvälispädevuses.

Arvestades asjaolu, et liidu huvides oleks Haagi konventsiooni kohaldamine kõikides liikmesriikides, tuleb lubada Austrial ja Maltal liidu huvides konventsiooniga ühineda. Liit ei saa ise konventsiooniga ühineda, sest konventsiooni kohaselt on see ühinemiseks avatud üksnes riikidele, mitte piirkondlikele majanduskoostöö organisatsioonidele nagu EL. Austria ja Malta ühinemine võimaldaks kehtestada kättetoimetamise kohta ühetaolised eeskirjad, mida kohaldatakse kolmandatest riikidest pärit kostjaid hõlmavate kohtuvaidluste suhtes liikmesriikide kohtutes. Nende riikide ühinemisega täidaks liit 2007. aastal Haagi rahvusvahelise eraõiguse konverentsiga liitudes võetud poliitilise kohustuse edendada Haagi õigusakte. 6. juunil 2013 tegi komisjon ettepaneku lubada Maltal ja Austrial konventsiooniga ühineda[33].

4.3. Suhted Norra, Šveitsi ja Islandiga (Lugano riigid)

Seoses 2007. aasta Lugano konventsiooni osalisriikidega (Norra, Šveits ja Island) esitas komisjon 2012. aastal soovituse, mille kohaselt peaks nõukogu andma volitused pidada läbirääkimisi kõnealuste riikidega kokkuleppe sõlmimiseks muu hulgas dokumentide kättetoimetamise küsimuses. Kokkulepe tugevdaks praegust õigusalast koostööd, kiirendades ja lihtsustades dokumentide kättetoimetamist ELi liikmesriikide ja asjaomaste riikide vahel. Peale selle toetaks see 2007. aasta Lugano konventsiooni tõhusat toimimist olukordades, kus dokumentide kättetoimetamine kujutab olulist elementi kostja õiguste kaitses kohtusse ilmumata jätmise korral ning kohtuotsuste tunnustamisel ja jõustamisel.

5. Järeldus

Üldiselt on liikmesriikide ametiasutused kohaldanud määrust rahuldavalt. Sellest hoolimata on liikmesriikide kasvav õigusalane integratsioon toonud esile puudused määruse praeguses tekstis. Arvestades määruse rolli terves tsiviilõigusküsimustes tehtava õigusalase koostöö raamistikus, eelkõige välisriigi kohtuotsuste täidetavaks tunnistamise menetluse tühistamist, võib liidus kaaluda ulatuslikumat integratsiooni, näiteks kättetoimetamist käsitlevate miinimumnõuete kehtestamist. Kuigi viivitused dokumentide piiriüleses kättetoimetamises on järk-järgult lühenenud, nõuab kohtumenetluste tõhus teostamine Euroopas täiendavaid jõupingutusi.

Käesoleva aruande eesmärk on õhutada laiaulatuslikku avalikku arutelu kättetoimetamist käsitleva määruse rolli üle liidu tsiviilõiguse valdkonnas ning selle üle, kuidas oleks võimalik dokumentide kättetoimetamist veelgi parandada.

1. lisa

Keskmine aeg, mis kulus edastavatel ja vastuvõtvatel asutustel taotluste täitmiseks; võrreldud on olukorda määruse (EÜ) nr 1348/2000 ja määruse (EÜ) nr 1393/2007 kehtimise ajal[34]

Liikmesriik || Asutus || Määrus (EÜ) nr 1348/2000 || Määrus (EÜ) nr 1393/2007 || Taotluste täitmise aeg

AUSTRIA || Vastuvõttev || 1–3 kuud || 1–2 kuud || +

Edastav || –1 kuu || –1 kuu || =

BELGIA || Vastuvõttev || 1–3 kuud || 1–2 kuud || +

Edastav || --- || --- ||

SOOME || Vastuvõttev || 1–3 kuud || 1 kuu || +

Edastav || 2–6 kuud || 1 kuu || +

PRANTSUSMAA || Vastuvõttev || 1–2 kuud || 2–4 kuud || -

Edastav || --- || 1 kuu ||

SAKSAMAA || Vastuvõttev || 1–3 kuud || 1–2 kuud || +

Edastav || 1–2 kuud || 1–2 kuud || =

KREEKA || Vastuvõttev || 2–6 kuud || 3–4 kuud || +

Edastav || –1 kuu || –1 kuu || =

IIRIMAA || Vastuvõttev || 2–3 kuud || 2–3 kuud || =

Edastav || -1 kuu || –1 kuu || =

ITAALIA || Vastuvõttev || 2–3 kuud || 3–6 kuud || -

Edastav || 2–3 kuud || 2–3 kuud || =

LUKSEMBURG || Vastuvõttev || 1–2 kuud || 1–2 kuud || =

Edastav || --- || 1–2 kuud ||

PORTUGAL || Vastuvõttev || 1–6 kuud || 2–3 kuud || +

Edastav || --- || 9 kuud || -

HISPAANIA || Vastuvõttev || 2–6 kuud || 3–5 kuud || =

Edastav || 1–2 kuud || 1–4 kuud || -

ROOTSI || Vastuvõttev || 1–2 kuud || --- || =

Edastav || –1 kuu || --- || =

2. lisa

|| KEELED, MILLES ESITATUD TAOTLUSTE VASTUVÕTMISEST ON TEATATUD

|| EN || DE || FR || ES || IT || DU || BG || SK || CZ || FI || LT || LV || PL || PT || RO || SE || SL || DA || GR

AT || x || x || || || || || || || || || || || || || || || || ||

BE || x || x || x || || || x || || || || || || || || || || || || ||

BG || x || || x || || || || x || || || || || || || || || || || ||

CY || x || || || || || || || || || || || || || || || || || || x

CZ || x || x || || || || || || x || x || || || || || || || || || ||

DK || x || || x || || || || || || || || || || || || || || || x ||

ES || x || || x || x || || || || || || || || || || x || || || || ||

FI || x || || || || || || || || || x || || || || || || x || || ||

FR || x || x || x || x || x || || || || || || || || || || || || || ||

DE || x || x || || || || || || || || || || || || || || || || ||

EL || x || || x || || || || || || || || || || || || || || || || x

HU || x || x || x || || || || || || || || || || || || || || || ||

IE[35] || x || || || || || || || || || || || || || || || || || ||

IT || x || || x || || x || || || || || || || || || || || || || ||

LV || x || || || || || || || || || || || x || || || || || || ||

LT || x || || x || || || || || || || || x || || || || || || || ||

LU || || x || x || || || || || || || || || || || || || || || ||

MT || x || || || || || || || || || || || || || || || || || ||

NL || x || x || || || || || || || || || || || || || || || || ||

PL || x || x || || || || || || || || || || || x || || || || || ||

PT || x || || || x || || || || || || || || || || x || || || || ||

RO || x || || x || || || || || || || || || || || || x || || || ||

SK || x || || || || || || || || x || || || || || || || || || ||

SI || x || || || || || || || || || || || || || || || || x || ||

SE || x || || || || || || || || || || || || || || || x || || ||

UK || x || || x || || || || || || || || || || || || || || || ||

[1] 15. novembri 1965. aasta konventsioon tsiviil- ja kaubandusasjade kohtu- ja kohtuväliste dokumentide välismaal kättetoimetamise kohta, http://hcch.e-vision.nl/index_en.php?act=conventions.text&cid=17

[2] Nõukogu määrus (EÜ) nr 1348/2000 tsiviil- ja kaubandusasjade kohtu- ja kohtuväliste dokumentide Euroopa Liidu liikmesriikides kätteandmise kohta, EÜT L 160, 30.6.2000, lk 37–52, http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CELEX:32000R1348:EN:NOT

[3] Euroopa Ühenduse ja Taani Kuningriigi vaheline leping tsiviil- ja kaubandusasjade kohtu- ja kohtuväliste dokumentide kätteandmise kohta, ELT L 300/55, 17.11.2005, http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/site/en/oj/2005/l_300/l_30020051117en00550060.pdf. Leping jõustus 1. juulil 2007.

[4] Komisjoni aruanne Euroopa Parlamendile, nõukogule ja Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteele nõukogu määruse (EÜ) 1348/2000 (tsiviil- ja kaubandusasjade kohtu- ja kohtuväliste dokumentide Euroopa Liidu liikmesriikides kätteandmise kohta) kohaldamise kohta {SEK(2004)1145, KOM/2004/0603 lõplik,

http://eurlex.europa.eu/smartapi/cgi/sga_doc?smartapi!celexplus!prod!DocNumber&lg=en&type_doc=COMfinal&an_doc=2004&nu_doc=603

[5] Ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus, millega muudetakse nõukogu 29. mai 2000. aasta määrust (EÜ) nr 1348/2000 tsiviil- ja kaubandusasjade kohtu- ja kohtuväliste dokumentide Euroopa Liidu liikmesriikides kätteandmise kohta (KOM(2005) 305 lõplik - 2005/0126 (COD)).

[6] Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EÜ) nr 1393/2007, 13. november 2007, kohtu- ja kohtuväliste dokumentide liikmesriikides kättetoimetamise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (dokumentide kättetoimetamine), millega tunnistatakse kehtetuks nõukogu määrus (EÜ) nr 1348/2000 (ELT L 324, 10/12/2007, lk 0079–0120)

http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=CELEX:32007R1393:EN:HTML .

[7] MainStrati uuring määruse (EÜ) nr 1393/2007 (kohtu- ja kohtuväliste dokumentide kättetoimetamise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades) kohaldamise kohta, lõpparuanne juuli 2012.

[8] Kokku tehti ELis 465 intervjuud ja 38 Euroopa eksperti esitasid oma seisukohad ja soovitused.

[9] Eelkõige kohtuasi C-14/08 Roda Golf & Beach Resort SL ja kohtuasi C-325/11 Alder.

[10] See tähendab adressaatriigi pädevate isikute kaudu, kui seda lubab liikmesriigi õigus.

[11] Liitriigil, mitme õigussüsteemiga riigil ja autonoomsete territoriaalüksustega riigil on õigus määrata rohkem kui üks asutus või keskasutus.

[12] 78,5 % hindamisuuringus osalenutest jagasid üldist arusaama, et määruse jõustamine on parandanud ja kiirendanud dokumentide kättetoimetamist liikmesriikides. Vt viide joonealuses märkuses 7, lk 22.

[13] 19. detsembri 2012. aasta otsus kohtuasjas C- 325/11 (Alder).

[14] KOM(2010)0748.

[15] KOM(2011)445 lõplik.

[16] KOM(2011)276 lõplik.

[17] Määrus (EÜ) nr 1206/2001 liikmesriikide kohtute vahelise koostöö kohta tõendite kogumisel tsiviil- ja kaubandusasjades, EÜT L174/1, 27.6.2001.

[18] Määrus (EÜ) 44/2001 asendatakse määrusega (EÜ) nr 1215/2012 alates 10. jaanuarist 2015.

[19] Määruse artikli 7 lõige 2.

[20] Kõnealused asutused on liikmesriigi määratud ametiisikud, asutused või muud isikud, kes on pädevad edastama kättetoimetatavaid kohtudokumente.

[21] 29,9 % hindamisuuringus küsitletuist leidis, et edastavate ja vastuvõtvate asutuste puudulikud teadmised määruse kohta (mis hõlmab ka valede keelte kasutamist) on probleem, pidades silmas kohalike asutuste vahelise koostöö detsentraliseeritud mudelit. Vt viide joonealuses märkuses 7, lk 26 ja 160.

[22] Vt viide joonealuses märkuses 7, lk165

[23] Euroopa justiitsatlas tsiviilasjades on Euroopa Komisjoni hallatav teabesait. Seda teisaldatakse praegu e-õiguskeskkonna portaali.

[24] Vaid 35,7 % uuringus küsitletuist leidis, et määruse artikli 8 kohaldamisel ei esine probleeme, samas 52,9 % leidis, et probleeme esineb. Vt viide joonealuses märkuses 7, lk 172.

[25] Hindamisuuringus küsitletutest leidis enamik (45,6 %), et artikli kohaldamisel probleeme ei tekkinud. Vt viide joonealuses märkuses 7, lk 175.

[26] Näiteks Hispaania teatises on öeldud, et „kulud on sätestatud Hispaania kohaldatavates õigusaktides, milles konkreetset summat praegu ette nähtud ei ole.”

[27] Iirimaal esitati kättetoimetamise kohta hiljuti kaebus.

[28] Prantsusmaa puhul on sellist tõlgendust kinnitatud justiitsministri 10. novembri 2008. aasta ringkirjaga nr 11-08 D3 (vt Bulletin officiel du Ministère de la Justice, 28. veebruar 2009).

[29] 48,6 % isikutest, kellega uuringu käigus vesteldi, teatas dokumentide posti teel kättetoimetamise väga sagedasest kasutamisest ning 19,4 % eelistas traditsioonilist meetodit edastavate ja vastuvõtvate asutuste kaudu. Vt viide joonealuses märkuses 7, lk 181.

[30] Hindamisuuringus nimetasid vastajad kõige levinumate probleemidena asjaolu, et vastuvõtuteatis ei ole täielikult täidetud (41,1 %) või seda ei tagastata (40,6 %) või ei ole allkiri loetav (34 %); vt viide joonealuses märkuses 7, lk 182.

[31] Määrus (EÜ) nr 44/2001 asendatakse määrusega (EÜ) nr 1215/2012 alates 10. jaanuarist 2015.

[32] Nõukogu 30. novembri 2009. aasta otsus 2009/943/EÜ, millega muudetakse otsust 2006/326/EÜ, et näha ette Euroopa Ühenduse ja Taani Kuningriigi vahelise tsiviil- ja kaubandusasjade kohtu- ja kohtuväliste dokumentide Euroopa Liidu liikmesriikides kätteandmist käsitleva lepingu artikli 5 lõike 2 rakendamise kord.

[33] COM(2013) 338 final.

[34] Põhineb teabel, mille asutused esitasid uuringu jaoks, mis käsitles määruse (EÜ) nr 1393/2007 (kohtu- ja kohtuväliste dokumentide kättetoimetamise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades) kohaldamist, lõpparuanne, mai 2012.

[35] Iirimaa võtab vastu ka iirikeelseid dokumente.