ET Euroopa Liidu Teataja C 232/14

Regioonide Komitee perspektiivarvamuse eelnõu teemal „Ühtekuuluvuspoliitika tulevik”

(2010/C 232/03)

I. POLIITILISED SOOVITUSED

REGIOONIDE KOMITEE

Sissejuhatus

1. tervitab asjaolu, et Euroopa Komisjon on oma 2007. aasta mais avaldatud neljanda ühtekuuluvusaruande, 2008. aasta septembris ilmunud territoriaalse ühtekuuluvuse rohelise raamatu, 2009. aasta aprillis avaldatud Barca aruande ning oma vahearuannetega majandusliku ja sotsiaalse ühtekuuluvuse kohta juba avanud arvamustevahetuse Euroopa ühtekuuluvuspoliitika tulevase kujundamise teemal pärast 2013. aastat;

2. tunneb heameelt, et Euroopa Komisjon on palunud Regioonide Komiteel koostada perspektiivarvamuse selle kohta, kuidas on võimalik ühtekuuluvuspoliitikat säilitada tõhusa vahendina, toetamaks Euroopa Liidu harmoonilist ja pidevat arengut, ning kuidas selle abil toime tulla ELi poliitika rakendamisel ilmnevate tulevaste väljakutsetega;

3. rõhutab, et vastavalt Lissaboni lepingule peab ELi keskseks eesmärgiks jääma see, et ka tulevikus arendataks majanduslikku, sotsiaalset ja territoriaalset ühtekuuluvust tugevdavat poliitikat, edendamaks Euroopa Liidu kui terviku harmoonilist arengut. Kõnealuses kontekstis seisneb üks erieesmärk selles, et ühtlustada erinevusi piirkondade arengutasemes ning vähendada mahajäämust kõige ebasoodsamates piirkondades. Seejuures tuleb erilist tähelepanu pöörata maapiirkondadele, tööstuslikust üleminekust mõjutatud piirkondadele ja piirkondadele, kus valitsevad rasked ja püsivad ebasoodsad looduslikud või demograafilised tingimused, näiteks väga väikese rahvastikutihedusega põhjapoolseimatele piirkondadele, saartele, piiriülestele ja mäestikualadele. Tunnistada tuleks ka pikaajalisest puudusest mõjutatud linnapiirkondade, sh nii väike- kui suurlinnade probleeme;

4. on seega seisukohal, et Euroopa ühtekuuluvuspoliitika edasine areng peab olema suunatud sellele, et ka tulevikus aidata jätkusuutlikult vähendada arengupuudujääke, tugevdada jätkusuutlikku majanduskasvu ja tööhõivet Euroopa piirkondades, toetada sotsiaalset kaasatust ja konkurentsivõimet kõigis liikmesriikides ja piirkondades, tagada subsidiaarsus ja rahastamise jätkusuutlikkus ning jätkuvalt parandada ühenduse poliitika tõhusust;

5. leiab, et Euroopa ühtekuuluvuspoliitika tuleviku üle peetav arutelu peab eelnema arutelule Euroopa finantssüsteemi läbivaatamise üle, sest poliitilised eesmärgid tuleb seada enne rahaliste vahendite kindlaks määramist. Käesolevas arvamuses ei käsitleta tulevase ühtekuuluvuspoliitika finantsraamistikku puudutavad küsimusi. Neid küsimusi tuleks käsitleda finantssüsteemi kavandatud läbivaatamise ja järgmist finantsperspektiivi puudutavate läbirääkimiste raames. Siiski väljendab Regioonide Komitee juba praegu oma toetust asjaolule, et ka tulevikus suunataks märkimisväärne osa ELi eelarvevahenditest struktuuripoliitikat toetavatele meetmetele piirkondlikes ja kohalikes omavalitsustes;

Ühtekuuluvuspoliitika tulevased väljakutsed pärast 2013. aastat

6. jagab Euroopa Komisjoni seisukohta, et seoses majandusliku, sotsiaalse ja territoriaalse ühtekuuluvusega kerkivad esile uued väljakutsed, millega tuleb tegeleda lähtuvalt iga piirkonna territoriaalsest arengust, olemasolevatest ressurssidest ja arengustrateegiast. Regionaal- ja struktuuripoliitikale on iseloomulik see, et tuleb kohaneda muutuvate probleemide ja võimalustega. Regioonide Komitee on seetõttu veendunud, et piirkondlik tasand saab kohaliku tasandi osalejaid kaasates ning kooskõlas kõrgemate tasandite jõupingutustega anda eriliselt väärtusliku panuse selliste väljakutsetega toimetulekusse nagu kliimamuutused, energiapoliitika kindlus, demograafiline areng või globaliseerumine. Oluline on mitmetasandilise valitsemise põhimõtete rakendamine ja koostöö erinevate valitsustasandite vahel;

7. viitab asjaolule, et nimetatud väljakutsed puudutavad ühtekuuluvuspoliitikat, kui need suurendavad majanduslikke ja sotsiaalseid erinevusi Euroopa piirkondade vahel. Seetõttu tuleks uurida, kui palju enam tähelepanu tuleb ühtekuuluvuspoliitika kujundamisel pöörata ka uutele väljakutsetele. Samuti tuleks uurida, kas nimetatud väljakutsetega tegelemiseks on tarvis õigusaktide kohandamist või muid poliitilisi protsesse;

8. rõhutab, et Euroopa ühtekuuluvuspoliitika võib anda panuse ka uute väljakutsetega toimetulekusse, tugevdades piirkondade konkurentsivõimet ja atraktiivsust. Näiteks juba praegu annab see panuse kliimakaitsesse, kliimamuutuste mitmesuguste tagajärgedega toimetulekusse ja energiavarustuskindlusesse, toetades ökoinnovatsiooni, meetmeid energiatõhususe suurendamiseks ja taastuvate energiaallikate arendamiseks. Euroopa struktuuripoliitika on tänu oma paindlikkusele ka juba varem uute väljakutsetega arvestanud ning seda on võimalik ka tulevikus teha;

9. on arvamusel, et seoses uute väljakutsetega ei ole siiski tarvis leida täiesti uusi struktuuripoliitilisi vahendeid ega sõnastada uusi täiendavaid eesmärke. Ka uute väljakutsete taustal on tarvis üldiseid struktuuripoliitilisi eesmärke, et suurendada Euroopa kõigis piirkondades konkurentsivõimet ja tööhõivet ning täiendavalt kiirendada praegu veel mahajäänud piirkondade lähenemist. Sel eesmärgil tuleb ka pärast 2013. aastat ELi struktuurifonde Euroopa kõigis piirkondades kasutada, et tagatud oleks majanduslik ja sotsiaalne ühtekuuluvus ja et oleks võimalik piirata territoriaalseid erinevusi piirkondade vahel ja piirkondade sees;

10. toetab seega ELi territoriaalse tegevuskava eesmärke ja territoriaalse ühtekuuluvuse rohelist raamatut käsitleva arutelu tulemusi, vastavalt millele nähakse potentsiaalile suunatud integreeritud piirkondlikke tegevuskavasid edu toovate vahenditena Euroopa ühtekuuluvuse tugevdamisel. Eesseisvaid väljakutseid arvestades ei saa Euroopa endale lubada seda, et loobutakse eri valitsustasandeid ja valdkondi käsitlevate meetmete ühisest kujundamisest. Vaid Euroopa, riikliku ja piirkondliku poliitika koordineeritud koostööabil on võimalik uute väljakutsetega tõhusalt toime tulla;

11. leiab seetõttu, et tarvis on põhjalikult hinnata, mil määral saab ELi struktuurifondide vahendeid lisaks muudele vahenditele võimalikult tõhusalt rakendada eelkõige uute väljakutsetega seonduvate võimaluste kasutamiseks Euroopa lähenemise tugevdamisel ja Euroopa Liidu konkurentsivõime parandamisel kogu maailmas ja liikumisel vähe süsinikdioksiidiheiteid tekitava majanduse poole. Selline hindamine tuleks läbi viia käsikäes 2007.–2013. aasta Lissaboni strateegia ja ühtekuuluvuspoliitika seoste analüüsiga, keskendudes eriti küsimusele, kas strateegia eesmärkide alusel struktuurifondide eriotstarbeks määramine mõjutab ühtekuuluvust. Selline uuring võimaldaks vajadusel ühtekuuluvuspoliitika strateegiliste suuniste ümberorienteerimist;

12. märgib, et ELi struktuurifondid on praegusel toetusperioodil 2007–2013 juba andnud olulise panuse Lissaboni strateegia elluviimisse, sest piirkondi kaasati aktiivsemalt selle rakendamisse. Seepärast peab komitee vajalikuks, et Euroopa struktuuripoliitika potentsiaali kasutataks ka uuendatud Lissaboni strateegia rakendamisel ning säilitataks ühtekuuluvuspoliitika püüdlused uuendatud Lissaboni strateegia eesmärkide poole, unustamata seejuures, et ühtekuuluvuspoliitika algne eesmärk on ebavõrdsuse vähendamine vähem arenenud piirkondade ja ülejäänud ELi vahel. Ühtekuuluvuspoliitika tõhusus ja mõju sõltuvad suuresti vastavatest makromajanduslikest tingimustest. Piirkondade soodsate majanduspoliitiliste raamtingimuste, konkurentsivõime ja tööhõive edendamine on keskse tähtsusega isetoimiva majanduskasvu saavutamisel piirkondades. Antud kontekstis kujutab ühtekuuluvuspoliitika endast kõige olulisemat toetavat poliitikat mahajäänud piirkondade konkurentsivõime tugevdamiseks;

13. rõhutab muu hulgas, et ühtekuuluvuspoliitika tõhusus ja mõju sõltuvad suuresti vastavatest makromajanduslikest tingimustest. Piirkondade soodsate majanduspoliitiliste raamtingimuste, konkurentsivõime ja tööhõive edendamine on keskse tähtsusega isetoimiva majanduskasvu saavutamisel piirkondades. Antud kontekstis kujutab ühtekuuluvuspoliitika endast kõige olulisemat toetavat poliitikat mahajäänud piirkondade konkurentsivõime tugevdamiseks;

14. toetab seepärast Euroopa Komisjoni teatises ELi 2020. aasta strateegia kohta esitatud kinnitust, et majanduslik, sotsiaalne ja territoriaalne ühtekuuluvus jääb ELi 2020. aasta strateegia keskseks teemaks. Ühtekuuluvuspoliitika ja struktuurifondid ei ole mitte ainult ELi poliitika olulised vahendid kui sellised, vaid ka otsustavad katalüsaatorid innovaatilise, püsiva ja integreeriva kasvu saavutamisel liikmesriikides ja piirkondades. Soovitud tihedam seos majanduslike, sotsiaalsete ja keskkonnapoliitiliste eesmärkide vahel on kõnealuse strateegia edu üks eeldusi. Siiski ei tohi pakutud võtmealgatused põhjustada Euroopa ühtekuuluvuspoliitika piiramist. Struktuurifondid peavad jätkuvalt suutma pakkuda piirkondlikul tasandil probleemidele integreeritud lahendusi ning neid ei tohi taandada valdkondlikke tingimuste täitmisele;

15. rõhutab, et Euroopa ühtekuuluvuspoliitikal on oluline roll nii sotsiaalse ühtekuuluvuse edendamisel kui ka sotsiaalsete erinevuste vähendamisel Euroopa Liidus. Seetõttu viitab Regioonide Komitee sellele, et just finants- ja majanduskriisi tagajärgede taustal peab sotsiaalse ühtekuuluvuse poliitiline kujundamine olema kooskõlas majandusliku ja territoriaalse ühtekuuluvusega ning seda ei tohi ka tulevikus hooletusse jätta. Siiski tuleb arvesse võtta asjaolu, et ühtekuuluvuspoliitika peab olema pikaajaline poliitika, mis peaks aga ka suutma reageerida majandusliku olukorra nõrgenemisest tingitud lühiajalistele muutustele;

16. on veendunud, et seoses finants- ja majanduskriisi tagajärgedega tööturgudele muutub tööhõivele suunatud Euroopa ühtekuuluvusstrateegia tulevikus veelgi olulisemaks. Nimetatud strateegia teostamiseks on Euroopa Sotsiaalfond ühenduse tööturu ja tööhõivepoliitika kõige olulisema toetusvahendina asendamatu. Euroopa Sotsiaalfond peab ka tulevikus jääma sotsiaalse ühtekuuluvuse eesmärgi teenistuses olevaks toetusvahendiks ühtekuuluvuspoliitika raames. Lisaks on vajalik säilitada integreeritud lähenemisviis struktuurifondide rakendamisele Euroopa piirkondades. Euroopa Sotsiaalfondil peavad olema piisavad rahalised vahendid, et saavutada usaldusväärselt ühenduse tööturu- ja tööhõivepoliitika ning sotsiaalse kaasatuse eesmärgid;

17. on seisukohal, et Euroopa ühtekuuluvuspoliitika erilist väärtust peab olema võimalik mõõta selle tulemuste kaudu, ning viitab sellega seoses Regioonide Komitee arvamusele ühtekuuluvuspoliitika võimendava mõju kohta. Euroopa struktuurifondid kujutavad endast olulist vahendit, et luua kõigile piirkondadele võimalus kasutada oma sisemist arengupotentsiaali jätkusuutliku majanduskasvu, tööhõive ja heaolu valdkonnas. Euroopa ühistele prioriteetidele suunatud programmid lähtuvad kooskõlastatud arengustrateegiatest ning neid rakendatakse detsentraliseeritud tasandil. Seega annavad need märkimisväärse panuse kasvupotentsiaali arendamisse kohalikes ja piirkondlikes omavalitsustes;

18. märgib, et Euroopa ühtekuuluvuspoliitika hulgaliste positiivsete tulemuste seast tuleb esile tõsta teadusuuringute ja innovatsiooni ning ka teadmismahukate teenuste innustamist. Paljusid struktuurilise arengu jaoks olulisi projekte – eelkõige teaduslik-tehnilise infrastruktuuri valdkonnas ning uuenduslike lähenemisviiside arendamisel tööturu- ja tööhõivepoliitikas – oli võimalik nii Euroopa mahajäänud kui ka muudes piirkondades ellu viia vaid ELi struktuurifondide vahendite abil. Kogu Euroopas on juba ellu viidud hulgaliselt projekte, pakkudes suurepärase näite ELi struktuurifondide kasutamise Euroopa lisaväärtusest. Piirkondliku tasandi toetamisele suunatud ühtekuuluvuspoliitika täiendab tipptaseme edendamist Euroopas, tagades Euroopa innovatsioonipoliitika piisavalt laialdase ulatuseELi 2020. aasta strateegia õnnestumiseks. Piirkondade teadus- ja uuendustegevuse mõju ja tulemuste tõhustamise ja tugevdamise poole pürgimisel tuleb rõhutada, et on oluline omavahel kooskõlastada uuendus- ja uurimistegevusele suunatud ning ühtekuuluvuspoliitilised programmid ja rahastamisvahendid;

19. viitab samas sellele, et Euroopa struktuurifondide mõju ei avaldu mitte ainult otseselt eraldatud rahastamisvahendite kaudu. Need aitavad ka tagada, et erinevatel tasanditel tegutsevate osapoolte piirkondlikud ja struktuuripoliitilised strateegiad oleksid suunatud ühistele eesmärkidele. Regioonide Komitee on seetõttu veendunud, et sel moel on võimalik oluliselt suurendada majandusliku, sotsiaalse ja territoriaalse ühtekuuluvuse heaks kasutatud Euroopa, riiklike, piirkondlike ja kohalike vahendite tõhusust. Tänu mitmetasandilise valitsemise süsteemile, mis hõlmab detsentraliseeritud vastutust toetatavate piirkondade eri programmide eest, on Euroopa võimeline liikuma sidusate meetmete abil ühiste eesmärkide poole, jättes samaaegselt ruumi piirkondlikele ja kohalikele prioriteetidele. Just selles seisneb Regioonide Komitee arvates lisaks finantssolidaarsusele Euroopa struktuuripoliitika lisaväärtus;

20. on seisukohal, et eelmise toetusperioodi jätkuvat järelhindamist ning eesseisevat vahehindamist tuleks kasutada selleks, et tuua esile positiivsed mõjud ja struktuurifondide toetuse potentsiaal;

Ühtekuuluvuspoliitika põhimõtted pärast 2013. aastat

21. nõustub Barca aruandes toodud tõdemusega, et struktuuripoliitikat tuleb vaadelda ka Euroopa Liidu üldeesmärkide – st majanduskasvu, heaolu ja ühtekuuluvuse suurendamise ning rahu tagamise – valguses, ning leiab, et asjaomase poliitika elluviimist kõigis Euroopa piirkondades tuleb jätkata, pöörates erilist tähelepanu mahajäänud piirkondadele. Struktuuripoliitika moodustab Euroopa integratsiooniprotsessi kandva samba ning võimaldab kodanikel end Euroopa projektiga identifitseerida. Seetõttu võiks tulevase ühtekuuluvuspoliitika valem olla järgmine: Euroopa toetusprogrammid koos strateegiliste meetmetega pluss piirkondliku ja kohaliku tasandi võime probleeme lahendada võrdub majanduslik, sotsiaalne ja territoriaalne ühtekuuluvus;

22. arvab, et tasuks leida meetod struktuurifondidest rahastatavate projektide süsinikdioksiidiheite suuruse hindamiseks; soovitab eriti võtta edaspidisel kavandamisel eesmärgiks võimalikult vähene süsinikdioksiidiheide. Investeeringute mõjul ei tohiks lõppkokkuvõtteks tekkida täiendavaid kasvuhoonegaaside heiteid – selline tingimus on juba kehtestatud ka mitmes liikmesriigis;

23. viitab kõnealuses kontekstis sellele, et ühtekuuluvuspoliitika detsentraliseeritud lähenemisviis on end õigustanud ning seda tuleks jätkata. Samas tuleks uurida, milliseid menetlusi võiks edaspidi lihtsustada, et vähendada ühtekuuluvuspoliitika haldamisega seotud liigset bürokraatiat;

24. pooldab diferentseeritud lähenemist ühtekuuluvuspoliitika hindamisel hoolikalt valitud ja väljendusjõulisi näitajate rakendamisel, et tagada vahendite eesmärgipärane kasutamine ning anda edasi ulatuslik pilt struktuuripoliitika mõjudest;

25. viitab sellele, et ka teised ELi poliitikavaldkonnad mõjutavad majanduslikku, sotsiaalset ja territoriaalset ühtekuuluvust ning seetõttu tuleks ka nendes arvesse võtta ühtekuuluvuspoliitika eesmärke, ning kutsub Euroopa Komisjoni üles viima enne õigusaktide ja muude kui õigusaktide ettepanekute koostamist läbi uuringuid nende territoriaalse mõju kohta selge territoriaalse mõõtmega valdkondades (avalikud teenused, transport, energia, keskkond, konkurentsivõime, põllumajandus jne). Samuti kutsub komitee Euroopa Komisjoni üles nimetatud asjaolule majanduslikku, sotsiaalset ja territoriaalset ühtekuuluvust käsitleva viienda aruande koostamisel erilist tähelepanu pöörama. Seejuures tervitab Regioonide Komitee selgesõnaliselt komisjoni püüdlusi ühtekuuluvuspoliitika paremaks sobitamiseks teiste, selge territoriaalse mõjuga poliitikatega ning kasulike sünergiate saavutamiseks;

26. leiab, et ELi ühtekuuluvuspoliitikal on tihedad funktsionaalsed seosed ELi riigiabi sätetega ja nende sätetega, mida kohaldatakse üldist majandushuvi pakkuvatele teenustele. ELi ühtekuuluvuspoliitika reformimine peaks seetõttu toimuma koos ELi riigiabi eeskirjade läbivaatamisega. Diferentseeritud lähenemine võib osutuda vajalikuks just ülemaailmselt konkureerivate asukohtade ja tulevikutööstustesse investeerimise puhul. Üldist majandushuvi pakkuvate teenuste puhul kutsub komitee komisjoni üles kasutama Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklis 14 pakutud uut õiguslikku alust, eelkõige selleks, et täpsustada, kuidas nende teenuste rahastamismehhanismid on kooskõlas asjaomaste ühenduse sätetega;

27. rõhutab, et partnerluse põhimõte ning sellega seonduv majandus- ja sotsiaalpartnerite ning teiste piirkondlike ja kohalike osalejate kaasamine struktuurifondidest vahendite eraldamise kõigisse etappidesse on meetmete toetamise ja sihipärasuse suurendamisel end õigustanud, ning teeb kõnealuses kontekstis ettepaneku toetada partnerluse tugevdamiseks aktiivsemalt heade tavade piirkondadevahelist vahetamist. Samas ei pea Regioonide Komitee vajalikuks kaugeleulatuvamaid õiguslikke sätteid partnerluse kujundamiseks Euroopa tasandil;

28. leiab, et ka üha vähenevate rahaliste vahendite taustal on tarvis uuesti kontrollida Euroopa ühtekuuluvuspoliitika tõhusust ja tulemuslikkust. Ühtekuuluvuspoliitika rakendamiseks pakub täiendavaid võimalusi erasektori ressursside aktiivsem kasutamine. Siiski peab erasektori ressursside kasutamine olema ühtekuuluvuspoliitikas vaid stiimuliks ja mitte riiklike ressursside asendajaks;

29. rõhutab vajadust lihtsustada käibefondide kasutamist ühtekuuluvuspoliitika raames selleks ettenähtud valdkondades, et ühtekuuluvuspoliitika rakendamisel senisest enam panustada laenudel põhinevatele vahenditele, ning tunnustab siinkohal Euroopa Investeerimispanga ja selliste vahendite nagu JEREMIE ja JASPERS rolli laenudel põhinevate struktuurifondide programmide arendamisel ja rakendamisel;

30. pooldab subsidiaarsuse ja proportsionaalsuse põhimõtete järjekindlamat rakendamist ühtekuuluvuspoliitikas. Siiski ei tohiks kõnealuseid põhimõtteid piirata vaid tõhususe aspektiga. Euroopa ühtekuuluvuspoliitika senine detsentraliseeritud süsteem, mis sisaldab rakenduskavade koostamist riiklikul, piirkondlikul ja kohalikul tasandil partnerlusel põhinevas dialoogis komisjoniga ning kõnealuste rakenduskavade elluviimist riiklike, piirkondlike ja kohalike ametiasutuste omal vastutusel, on end õigustanud. See on tarvis säilitada ning seda edendada, et suurendada veelgi piirkondade ja kohaliku tasandi vastutust Euroopa ühtekuuluvuspoliitika operatiivsel rakendamisel;

31. tervitab selgesõnaliselt toetusperioodil 2007–2013 lõpule viidud sammu ELi struktuuripoliitika strateegilisema juhtimise suunas. Juhtimine, mis põhineb eesmärkidel, mitte abikõlblikkuse eeskirjadel, võimaldab piirkondadel välja valida neile sobilikud meetmed ja vahendid ning neid vajadusel kohandada, eiramata kogu ELi eesmärkide sidusust;

32. kordab lisaks vajadust ühise põllumajanduspoliitika teise samba maaelu arengu meetmeid regionaalpoliitikaga paremini kooskõlastada, et tagada maa- ja linnaelu arengu parem omavaheline täiendavus. Kooskõlastamine võiks viia Euroopa tasandi strateegilise raamistikuni ühenduse struktuurifondidele ja EAFRD-le mõeldud ühiste strateegiliste suuniste näol;

33. on veendunud, et järjekindlalt Euroopa strateegilistele eesmärkidele suunatud aruandlus ning järelevalve edusammude hindamiseks ja liikmesriikides kasvutatavate kontrolli- ja auditisüsteemide usaldatavuse hindamiseks eesmärgiga teostada vähem, kuid kvaliteetsemat kontrolli, sobiks väga hästi strateegilise juhtimise lähenemisviisigakombineerituna selge ja tugeva kontrollisüsteemiga. Sel moel saaks vältida liigset bürokraatiat;

34. on arvamusel, et ka Euroopa Regionaalarengu Fondi ja Euroopa Sotsiaalfondi jaoks loodud ühe rahastajaga programmid on end õigustanud. Ühe rahastaja põhimõte on oluliselt lihtsustanud kinnitamis- ja läbivaatamismenetlusi võrreldes varem kasutatud mitme rahastajaga programmidega. Vajalik paindlikkus saavutati sel moel, et teatud ulatuses on programmides võimalik rakendada ka vastava teise fondi meetmeid. Fondide ja nende vastavate tegevuskavade kooskõlastamist tuleks veelgi tugevdada lõppeesmärgiga saavutada Euroopa Sotsiaalfondi ja Euroopa Regionaalarengu Fondi parem vastastikune täiendavus kohalikul ja piirkondlikul tasandil;

35. rõhutab, et pidevalt on tarvis vähendada bürokraatiat ning jätkuvalt lihtsustada haldust ELi struktuurifondide rahaliste vahendite määramise, kasutamise, arveldamise ja kontrolli osas. See peaks kehtima ka juhtnööridele tulevaste tegevuskavade planeerimiseks;

36. möönab, et jooksval toetusperioodil on rakendussüsteemile kehtivaid nõudeid ja finantsjärelevalve eeskirju tugevdatud. Väljakuulutatud lihtsustused on osalt hoopis ümber pööratud. Selle tulemusena on tekkinud ebaproportsionaalne koormus. Lisaks näitab järelhindamine, et selle all kannatab arendustegevuse tõhusus. Regioonide Komitee toetab seetõttu lihtsat ja läbipaistvat, kuid tõhusat järelevalvemenetlust. Komitee arvates ei ole selleks tarvis igal toetusperioodil menetluse sobivust täielikult kontrollida. Selle asemel peaks piisama toetusi käsitlevatest olemasolevatest riiklikest eeskirjadest. Ka kontrollorganite struktuur, kontrollistandardid ning vigade määratlus ja kindlakstegemine tuleksid lihtsustamise eesmärgil läbi vaadata. Korduvalt asetleidnud eeskirjade ja standardite tagasiulatuv sätestamine on keeruline ning samuti raskendab see oluliselt nõuetekohast haldust, seepärast tuleb seda tulevikus vältida. Üks täiendav kaalumist vääriv võimalus oleks üldise proportsionaalsuspõhimõtte järgimine, mille puhul kohandatakse järelevalvenõuded vastavalt struktuurifondidest rahastatavate projektide mahule;

37. viitab sellele, et uued lihtsustused võivad tuleneda asjaolust, et Lissaboni lepingus on varasemast erinevalt korraldatud liikmesriikide kaasamine vastutusse ELi eelarve täitmise eest. Komitee soovitab, et täiendav lihtsustamine saavutataks seeläbi, kui komisjon analüüsib liikmesriikide auditimenetlusi, et näha, kas oleks võimalik jõuda piirkondadega nn usalduslepinguteni, et vältida auditimenetluste dubleerimist. Väikestele projektidele kehtivate eeskirjade puhul tuleks rakendada proportsionaalsuse põhimõtet, et vähendada halduskoormust;

Ühtekuuluvuspoliitika tulevane struktuur pärast 2013. aastat

38. tervitab asjaolu, et ELi struktuuripoliitika on alates 2000. aastast reforminud toetussüsteemi, loobudes esialgsest eesmärkide rohkusest ja arvukatest konkreetsetest ühenduse algatustest, nii et on jõutud selgete edusammudeni selguse ja lihtsustamise alal. Seda ei tohiks uuesti küsimärgi alla seada;

39. on arvamusel, et eesmärkide arvu piiramine, kõigi Euroopa piirkondade kaasamine, erilise tähelepanuga mahajäänud piirkondadele, ja pädevuste jaotamine tasandite vahel, andes piirkondadele vastutuse detsentraliseeritud programmide arendamise ja elluviimise eest, on end põhimõtteliselt õigustanud;

40. peab siiski vajalikuks jätkata ühenduse ühtekuuluvuspoliitika vahendusel majandusliku, sotsiaalse ja territoriaalse ühtekuuluvuse parandamist ja ühenduse konkurentsivõime suurendamist, et tagada püsiv majanduskasv, kõrge tööhõive, sotsiaalne kaasatus ning avalike teenuste kvaliteet ja efektiivsus, ning rõhutab, et tagada tuleb asjaomaste piirkondade võrdne kohtlemine kogu Euroopas, keskendudes ka edaspidi mahajäänud piirkondadele, sõltumata sellest, millises liikmesriigis nad. Ühtekuuluvuspoliitika on võti kodanike osalemiseks kohalikul ja piirkondlikul tasandil ELi valdkonnaülestes poliitilistes strateegiates;

41. on seisukohal, et Euroopa ühtekuuluvuspoliitika on muu hulgas muutunud ka innovatsiooni, konkurentsivõime ja majanduskasvu ning sellega ka jätkusuutliku tööhõive toetamise vahendiks;

42. nõustub komisjoni hinnanguga, et Euroopa ühtekuuluvuspoliitika eriliseks keskmeks peab jääma uute liikmesriikide nõrgemate piirkondade majandusliku järelejõudmise protsesside toetamine. Seepärast pooldab komitee ühtekuuluvuspoliitika vahendite vastavat keskendamist asjaomastele liikmesriikidele ja piirkondadele. Seejuures peab ühtekuuluvuspoliitika aitama kasutada siseturu ja Euroopa integratsiooni pakutavaid võimalusi. Vältida tuleb seevastu ELi ühtekuuluvuspoliitika arenemist vaid rahaliste ülekannete sooritamise vahendiks;

43. on seisukohal, et ühtekuuluvuse parandamiseks Euroopas tuleb ka tulevikus suurem osa Euroopa struktuurifondide toetusvahenditest suunata mahajäänud piirkondadesse, et saavutada edasisi edusamme suurimate piirkondlike erinevuste tasandamisel. Asjaomaste mahajäänud piirkondade määratlemisel on osutunud mõistlikuks kasutada toetatavate piirkondade eristamise kriteeriumina praegust piirmäära 75 % sisemajanduse koguproduktist elaniku kohta, võrreldes ELi keskmisega NUTS-II tasandil. Ühtekuuluvuspoliitika hindamiseks tuleks leida NUTS-II tasandist allpool olevad näitajad, mis kajastavad paremini piirkondlikke eripärasid ja olukorda piirkondades;

44. leiab, et ka toetuse kõrgeimast tasemest välja langevad piirkonnad vajavad veel toetust usaldusväärsetest ja sobivatest laia hõlmavusega toetusvahenditest, mis arvestavad nende piirkondade spetsiifilise olukorraga, selleks et kasutada püsivalt ära – ka kogu ELi huvides – olemasolev potentsiaal. Vaid nii on võimalik kindlustada struktuurifondide toetustega saavutatud senise edu püsimine neil aladel. Kõnealuste piirkondade (sealhulgas nn statistilisest efektist mõjutatud piirkonnad) jaoks tuleb seega lähenemiseesmärgi raames sätestada asjakohased ja õiglased üleminekureeglid, et vältida toetuse äkilist äralangemist 75 % piiri ületamisel ja pakkuda asjaomastele piirkondadele kindlust oma konkurentsivõime edasisel tugevdamisel. Igal juhul tuleks piirkondadele, kes jäävad lähenemiseesmärgist esimest korda välja, anda abi sõltumatult tulevase regionaalpoliitika struktuurist ja eesmärkidest;

45. tervitab asjaolu, et Euroopa Parlament ja Euroopa Komisjon on sõnaselgelt tunnustanud 2013. aastal lähenemiseesmärgi raames antava toetuse kõrgeimast tasemest välja jäävate piirkondade erilist olukorda;

46. kutsub koos Euroopa Parlamendiga komisjoni üles „kehtestama järkjärgulise üleminekuabi üldisemat süsteemi piirkondadele, mille SKP ületab peagi 75 % künnise, et pakkuda neile piirkondadele selgemat staatust ja suuremat arengukindlust”;

47. rõhutab, et pärast 2013. aastat tuleb jätkata piirkondliku konkurentsivõime ja tööhõive eesmärgi piirkondade ulatuslikku toetamist Euoopa ühtekuuluvuspoliitika raames, kuna neis piirkondades on olulisi vaeseid piirkondi ning sotsiaalsed ja territoriaalsed erinevused neis piirkondades üle Euroopa on järjest süvenenud. Kõnealused piirkonnad annavad olulise panuse Lissaboni strateegia rakendamisse. Ainult siis, kui õnnestub konkurentsivõimet, innovatsiooni ja kõrget tööhõivetaset kooskõlas jätkusuutlikkuse nõudmistega pidevalt uuendada, võivad need piirkonnad anda oma püsiva panuse ühtekuuluvusse ja konkurentsivõimesse;

48. tervitab seda, et – nagu Euroopa Komisjon oma viiendas ühtekuuluvuse aruandes teada andis – enamik liikmesriike pooldab piirkondliku konkurentsivõime ja tööhõive eesmärgi säilitamist pärast 2013. aastat ning et nii on see kavandatud ka tollase regionaalpoliitika voliniku Danuta Hübneri 2009. aasta aprilli aruteludokumendis ja Fabrizio Barca aruandes Euroopa ühtekuuluvuspoliitika reformi kohta;

49. nõustub komisjoniga, et ka strukuuriliselt tugevamad piirkonnad, mis liigitatakse praegu strukuurifondide eesmärgi 2 „piirkondlik konkurentsivõime ja tööhõive” alla, peavad suurendama investeeringuid loomingulisusse ja innovatsiooni ning kiirendama uute ideede muutmist uuteks toodeteks, teenusteks või menetlusteks;

50. eeldab, et arvestades uue ELi lepingu sätteid territoriaalse ühtekuuluvuse kohta, kasvab ühtekuuluvuspoliitika ruumilise aspekti tähtsus. Komitee kutsub Euroopa Komisjoni võtma ühtekuuluvuspoliitika tuleviku arutamisel arvesse territoriaalse ühtekuuluvuse rohelist raamatut käsitlenud konsultatsiooni käigus saadud 400 vastust (vt Regioonide Komitee arvamus). Seoses sellega tuleb piirkondadel endil määratleda oma tugevad küljed ja arendada välja vastavatele vajadustele kohandatud strateegiad. Ruumiline areng on ka tulevikus ELi liikmesriikide pädevuses ning nende sisemist pädevuste jaotust tuleb arvesse võtta. Kohaliku ja piirkondliku tasandi kaasamisega soovitakse tagada rakendamisele orienteeritud, sisuliselt ja geograafiliselt seostatud ruumiline areng ning vahendite tõhus kasutus;

51. pooldab linnamõõtme säilitamist Euroopa ühtekuuluvuspoliitika raames. Linnad, nagu ka suurlinnapiirkonnad, on olulised majanduskasvu- ja innovatsiooni mootorid. Selle funktsiooni täitmiseks on aga ka tulevikus tarvis meetmeid linnade ja probleemsete linnapiirkondade sotsiaalseks ja majanduslikuks stabiliseerimiseks, eriti ELi mahajäänud piirkondades. Linnad ja suurlinnapiirkonnad on ka arenguprotsessi ümbritsevatesse piirkondadesse levitajad. Lisaks tagavad nad asjakohase ligipääsu teadmistele, teenustele ja kaupadele. Linnapoliitika areng peab tuginema linnapiirkondade arengu sisestele teguritele ning linnakeskuste suhete ja seoste tugevdamisele;

52. soovitab, et ühtekuuluvuspoliitikas tunnustataks järjest rohkem linna- ja maapiirkondade omavahelist seotust laiemate funktsionaalsete majanduspiirkondade sees. Ühtekuuluvuspoliitika sobib hästi integreeritud arengule keskenduva lähenemisviisi kasutamiseks, mille abil saab lahendada probleeme linna- ja maapiirkondade eri kombinatsioonide sees ja nende vahel. Seetõttu vajavad struktuurifondide ja Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondi eesmärgid ja vahendid senisest tõhusamat kooskõlastamist. Kuna iga piirkonna probleemid on piirkonna spetsiifikast tulenevalt erinevad, eelistab komitee võimalust, kus iga piirkond määratleb teatud piirides ise enda alaeesmärgid ja tegevused oma arengu suunamiseks EL toetuste kaasabil;

53. on seisukohal, et suurt tähelepanu tuleb osutada ka maapiirkondade toetamisele ning maapiirkondades asuvate väiksemate ja keskmise suurusega linnade rollile. Vaid nii on võimalik vastu astuda struktuurilistele puudujääkidele ja väljarändesuundumustele ning rahvastiku ebaproportsionaalsele vananemisele paljudes Euroopa Liidu maapiirkondades. Seejuures on vaja, et Euroopa struktuurifondide ja Maaelu Arengu Euroopa Põllumajandusfondi eesmärgid ja vahendid oleksid paremini ühtlustatud;

54. vastavalt Lissaboni lepinguga sätestatud territoriaalse ühtekuuluvuse põhimõttele osutab vajadusele pöörata erilist tähelepanu ka tööstuslikust üleminekust mõjutatud piirkondadele ja piirkondadele, kus valitsevad rasked ja püsivad ebasoodsad looduslikud või demograafilised tingimused, näiteks väga väikese rahvastikutihedusega põhjapoolseimatele piirkondadele, saartele, piiriülestele aladele, mäestikualadele ja äärepoolseimatele piirkondadele.

55. rõhutab, et piiriülese, riikidevahelise ja piirkondadevahelise koostöö senine toetamine struktuurifondide eesmärgi 3 „Euroopa territoriaalne koostöö” raames on end õigustanud ja et seda tuleks jätkata ja tugevdada pärast 2013. aastat. Territoriaalne koostöö annab hädavajaliku panuse Euroopa Liidu suutlikuse ning majandusliku, sotsiaalse ja eelkõige territoriaalse ühtekuuluvuse suurendamisse, kasutades lisapotentsiaali, mis tuleneb kohalike ja piirkondlike omavalitsuste võrgustamisest. Seejuures tuleks senised programmid nagu ESPON, „Piirkonnad majandusmuutustes” või URBACT tulevikus ühendada nn territoriaalse koostöö horisontaalseteks meetmeteks ning võimaldada kõigil kolmest koostöövormist kasu saada. Piirialade puhul peavad kõik need, kes vastavad tingimusele, et nad aitavad kaasa majanduslikule, sotsiaalsele ja territoriaalsele ühtekuuluvusele, ka edaspidi olema abikõlblikud territoriaalse koostöö eesmärgi raames sätestatud toetuste saamiseks;

56. seoses sellega tunnustab Euroopa Komisjoni tööd Euroopa territoriaalse koostöö rühmituse (ETKR) loomiseks ja kutsub kohalikke ja piirkondlikke omavalitsusi üles kasutama seda vahendit territoriaalse koostöö rakendamisel senisest enam ning kutsub Euroopa Komisjoni üles parandama kõrvalekaldumisi kehtivates eeskirjades, nagu nt piiriüleses suunas, millega kahjustatakse funktsionaalsete merenduskoostöö piirkondade loomist (eeskirjades sätestatud 150 km piirangu tõttu), ning kirjeldama oma ettepanekutes territoriaalse koostöö tulevase korralduse kohta lähemalt ka makropiirkondade ja temaatiliste strateegiate rolli. Seejuures tuleb tagada, et senisest aktiivsemalt kaasatakse strateegiate väljatöötamisse ja elluviimisse kohalikke ja piirkondlikke omavalitsusi;

57. toetab ideed uurida Fabricio Barca ettepanekut eraldada järgmisel toetusperioodil väike osa ühtekuuluvuspoliitika eelarvest innovaatilistele meetmetele, mida haldaks otseselt Euroopa Komisjon, et soodustada sellega uuenduslikke lähenemisviise regionaalpoliitikas;

Ühtekuuluvuspoliitika rakendamise süsteem

58. on seisukohal, et piirkondadele detsentraliseeritud vastutuse andmine rakenduskavade väljatöötamise eest piirkondlike arengustrateegiate baasil ja nende kavade elluviimise eest osana kõrgemate tasanditega kooskõlastamise ja partnerluse süsteemist on end nüüdseks õigustanud juba mitmete programmiperioodide vältel. Vahendite ühise haldamise süsteem koos piirkondlikul tasandil toimuva kavandamise ja rakendamisega tuleb säilitada ka tulevikus. Seejuures tuleb tugevdada subsidiaarsuse ja proportsionaalsuse põhimõtteid. Eelkõige piirkondlikul ja kohalikul tasandil on võimalik ära kasutada olemasolevat arengupotentsiaali ning tegevusse rakendada ja võrgustada piirkondlikke ja kohalikke osalejaid;

59. pooldab seepärast otsustavalt piirkondlike pädevuste säilimist Euroopa struktuuripoliitikas ja on vastu nt projektivaliku pädevuse ülekandmisele Euroopa tasandile;

60. kinnitab, et bürokraatia vähendamise ja menetluste lihtsustamise püüdlusi tuleb jätkata ja intensiivistada, ning teeb ettepaneku võtta komisjoni moodustatud halduse lihtsustamise töörühma kogemusi arvesse tulevaste haldusmenetluste väljatöötamisel käesoleval toetusperioodil ja kaasata Regioonide Komitee juba varakult sellesse protsessi. Ratsionaliseeritumad ja läbipaistvamad menetlused on vahendite tõhusa kasutuse oluline eeldus;

61. on seisukohal, et lisaks sellele tuleks kaaluda edasiste, seni veel Euroopa Komisjoni poolt keskselt hallatavate Euroopa toetuspoliitika osade – nt innovatsiooni toetamise valdkonnas – ülekandmist ELi struktuurifondide detsentraliseeritud süsteemi ja piirkondlike asutuste pädevusse, eriti kuna innovatsiooni toetamine on juba praegu ELi struktuurifondide programmi keskne element. Kuna piirkonnad omakorda toetuvad oma piirkondlike arengustrateegiate väljatöötamisel kohalikele, linnade ja allpiirkondade arengukontseptsioonidele ja kuna programmide elluviimisel rakendatakse tegevusse kohalikud ja piirkondlikud mitteriiklikud osalejad, on ka piirkondlikust tasandist allapoole jääv tasand aktiivselt kaasatud ELi struktuuripoliitika teostamisse;

62. rõhutab asjaolu, et kohalikel ja piirkondlikel omavalitsustel on viimastel aastatel kogunenud väga palju, reeglina positiivseid kogemusi arengukontseptsioonide, allpiirkondades piirkondliku juhtimise juurutamise ning integreeritud linnaarengu kontseptsioonidega; need kogemused koondas regionaalpoliitika peadirektoraat hiljuti kokku mõiste alla „kohalikud arengumeetodid”. Need kogemused kajastuvad juba aastateks 2000–2006 ja 2007–2013 koostatud rakenduskavades ja nende elluviimisel;

63. on seisukohal, et mitmeaastase, ühistele Euroopa prioriteetidele suunatud, ent samas piirkondlikule arengustrateegiale tugineva ja piirkondlikult rakendatava toetuspoliitika süsteemiga kujutavad ELi struktuurifondid endast lisaväärtust võrreldes riigitasandi regionaalpoliitikaga. Tõsiasi, et programme kavandatakse mitme aasta vältel, loob usaldusväärse raami kõigi osapoolte jaoks ja võimaldab eelkõige panna aluse ka innovaatilistele lähenemisviisidele poliitikas. See tagab struktuuripoliitika keskendumise strateegilistele eesmärkidele ja prioriteetidele ning kaitseb lühiajalise või aktsionistliku ja seega sageli vanu struktuure säilitava toetuspoliitika ohu eest. Alates 2000. aastast kasutatavad seitsmeaastase kestusega programmid on end õigustanud. Programmitsüklit ei tohiks mingil juhul lühendada. Regionaalpoliitika on ühenduse poliitika oluline osa ja seepärast tuleks tagasi tõrjuda kõik riiklikule tasandile tagasiviimise katsed;

64. tervitab selgesõnaliselt hindamise kultuuri, mis on ELi struktuurifondide kaudu järjest enam leidnud tee kõigi piirkondade toetuspoliitikasse ja võimaldab pidevalt parandada strateegiate ja vahendite kvaliteeti. Kõigi piirkondade kaasamine Euroopa struktuurifondide toetustesse võimaldab riiklikel ja piirkondlikel ametiasutustel kogu Euroopas omavahel kogemusi vahetada ja õppida üksteise parimate tavade näidetest. Samal ajal loob see protsess laia ja põhjendatud aluse Euroopa struktuuripoliitika edasiarendamisele;

Kohalike ja piirkondlike omavalitsuste ning Regioonide Komitee tulevane roll

65. on kriitiline tendetsi suhtes rakendada struktuurifondide programme järjest enam riiklikul tasandil ja teeb seega ettepaneku anda majanduslikku, sotsiaalset ja territoriaalset ühtekuuluvust käsitlevate eduaruannete raames korrapäraselt aru kohalike ja piirkondlike omavalitsuste kaasamisest ühtekuuluvuspoliitika rakendamisse ning viitab selles kontekstis Regioonide Komitee Lissaboni strateegia järelevalveplatvormi tegevusele;

66. rõhutab vajadust suurendada subsidiaarsuse ja kodanikuläheduse vaimus veelgi kohalike ja piirkondlike omavalitsuste osatähtsust ühtekuuluvuspoliitika kavandamisel, rakendamisel ja hindamisel;

67. teeb ettepaneku rakendada Regioonide Komiteed ka edaspidi partnerirollis, et teha ühtekuuluvuspoliitika tulevasel kujundamisel ja rakendamisel juba varakult ja ulatuslikult Euroopa tasandil koostööd kohalike ja piirkondlike omavalitsustega;

Järeldused

68. majanduslik, sotsiaalne ja territoriaalne ühtekuuluvus, arvestades selle eesmärki edendada Euroopa Liidu harmoonilist arengut eri piirkondade märkimisväärse arenguvahe ja kõige ebasoodsamate tingimustega piirkondade mahajäämuse vähendamise teel, on Euroopa integratsioonimudeli keskne osis, mida tugevdati veelgi Lissaboni lepinguga; seepärast on vaja seda poliitikat jätkata ka pärast 2013. aastat;

69. ühtekuuluvuspoliitika oma detsentraliseeritud lähenemisviisi ja mitmetasandilise valitsemise süsteemiga on ainus Euroopa Liidu poliitika sidumaks Euroopa 2020. aasta strateegia ja uued väljakutsed kohalike ja piirkondlike omavalitsustega. Seepärast tuleb ühtekuuluvuspoliitika ka edaspidi keskendada püsiva majanduskasvu, sotsiaalse kaasatuse, tööhõive ja kliimamuutuste vastase võitluse eesmärkidele. Ühtekuuluvuspoliitika seob valitsemise erinevad tasandid ning tugevdab kohalikku ja piirkondlikku mõõdet. Sealjuures tuleb Euroopa 2020. aasta strateegias nimetatud seitset juhtalgatust käsitleda kui täiendavaid ja lisameetmeid;

70. ühtekuuluvuspoliitika peab ka edaspidi suurima osa vahenditest suunama Euroopa Liidu kõige suuremas kitsikuses olevatele ja probleemsematele liikmesriikidele ja piirkondadele, et aidata vähendada arengu puudujääke ja anda nõnda konkreetne panus piirkondadele võrdsete võimaluste ja üle-euroopalise solidaarsuse tagamisse. Toetatavate piirkondade piiritlemiseks kasutatud kriteeriumid on ennast õigustanud;

71. ka üleminekupiirkonnad vajavad erilist toetust, et toetuse äralangemisel ei satuks ohtu struktuurifondide abil saavutatud edu. Euroopa toetuste püsivus peaks andma neile piirkondadele kindlust edasiarenemisel ja vastama nede konkreetsele olukorrale;

72. piirkondliku konkurentsivõime ja tööhõive eesmärgi raames tuleb ka edaspidi toetada kõiki ülejäänud Euroopa Liidu piirkondi eelkõige innovaatilisuse, sotsiaalset ühtekuuluvuse ja konkurentsivõime suurendamisel;

73. Euroopa territoriaalne koostöö peab oma suure Euroopa lisaväärtuse tõttu jääma ka tulevikus eraldi eesmärgiks piiriülese, riikidevahelise ja piirkondadevahelise koostöö toetamiseks, et anda aktiivne panus eelkõige Euroopa Liidu territoriaalsesse ühtekuuluvusse;

74. ühtekuuluvuspoliitikas võiks ette näha ka võimaluse uute innovatiivsete lähenemisviiside arendamiseks regionaalpoliitikas. Selle huvides võiks kaaluda tulevikus väikese osa Euroopa Komisjoni ühtekuuluvuspoliitika vahendite eraldamist innovaatiliste meetmete toetamiseks;

75. ühtekuuluvuspoliitika praegused põhimõtted seoses mitmetasandilise valitsemise süsteemi, mitmeaastase kavandamise, partnerluse, vahendite keskendamise, näitajatele tugineva programmijuhtimise ja hindamisega on end õigustanud. Seepärast suhtub komitee programmiperioodi seitsmeaastase kestuse lühendamisse eitavalt;

76. vahendite haldamise praegune süsteem on liiga keeruline ja veaohtlik. Seepärast peab ka edaspidi kõigi osapoolte ühiseks eesmärgiks jääma vigade arvu vähendamine, vahendite haldamise ning arveldus- ja kontrollimenetluste lihtsustamine. Seejuures tuleb senisest enam leida vastavatele riiklikele oludele kohandatud lahendusi ja kohaldada proportsionaalsuse põhimõtet;

77. ühtekuuluvuspoliitika subsidiaarsusepõhist lähenemisviisi tuleb hoida ja edasi arendada. Selleks tuleb eelkõige jätkata kohalike ja piirkondlike omavalitsuste rolli suurendamist kõigis ühtekuuluvuspoliitika kavandamise, rakendamise ja hindamise faasides;

78. kohalikul ja piirkondlikul tasandil saavutatud edusammudele tuleb omistada keskne tähtsus ühtekuuluvuspoliitika hindamisel. Seepärast toetab Regioonide Komitee kõiki püüdlusi lähtuda ühtekuuluvuspoliitika rakendamisel sellest eeldusest.