ET

Brüssel 4.7.2006

KOM(2006) 360 lõplik

KOMISJONI TEATIS NÕUKOGULE JA EUROOPA PARLAMENDILE

Säästva lähenemisviisi rakendamine ELi kalanduses maksimaalse jätkusuutliku saagikuse kaudu

{SEK(2006) 868}

KOMISJONI TEATIS NÕUKOGULE JA EUROOPA PARLAMENDILE

Säästva lähenemisviisi rakendamine ELi kalanduses maksimaalse jätkusuutliku saagikuse kaudu

1. Sissejuhatus (...)3

2. Maksimaalse jätkusuutliku saagikuse rakendamisest saadav kasu (...)4

2.1. Kalavarude vähenemistendentsi muutmine kasvutendentsiks (...)4

2.2. Kalanduse majandusliku olukorra parandamine (...)6

2.3. Kaubanduse tasakaalu parandamine (...)6

2.4. Vette tagasi laskmise vähendamine ja mõju mittesihtliikidele (...)6

3. Kuidas olukorda parandada (...)6

3.1. Üldine lähenemine (...)6

3.2. Ökosüsteemides toimuvate muutustega toimetulek (...)7

3.3. Pikaajalised kavad (...)8

4. Kohanduste juhtimine (...)8

5. Edasine rakendamine: järgmised sammud (...)10

6. Kokkuvõte (...)11

A LISA Väljavõte Johannesburgis säästva arengu tippkohtumisel 2002. aastal vastuvõetud tegevuskavast

.

1. Sissejuhatus

Euroopa kalandussektori majanduslikku suutlikkust on võimalik oluliselt parandada, kui järk-järgult lõpetatakse ülepüük. See oleks kalapüügisektorile majanduslikult kasulik, kuna väheneksid kulud ja vette tagasi laskmine ning paraneksid saagi kvaliteet ja kalanduse tasuvus.

Kalavarude säästva kasutamise tagamine on sektori elujõulisuse eeldus ning ilma selleta ei ole võimalik sektori potentsiaali täielikult ära kasutada. Seepärast on ühenduse kalanduse juhtimises viimasel ajal keskendutud enim kahanenud varude taastamisele. Ehkki paljude kaubanduslikult kasutatavate kalavarude olukord nõuab endiselt varude taastamise meetmeid, on aeg asuda Euroopa kalandust juhtima teisiti, s.t keskenduma edu saavutamisele, mitte üksnes ebaõnnestumiste vältimisele.

Euroopa Ühendus ja selle liikmesriigid kirjutasid 2002. aasta septembris Johannesburgis säästva arengu tippkohtumisel alla rahvusvahelisele poliitilisele kohustusele säilitada või taastada varud tasemeni, mis suudab anda maksimaalset jätkusuutlikku saaki, eesmärgiga saavutada need sihid kahanenud varude osas kiiresti ja kus võimalik, mitte hiljem kui aastaks 2015 (A lisa).

Maksimaalne jätkusuutlik saagikus tähendab maksimaalset saaki, mida võib igal aastal välja püüda. Seda iseloomustab kalastussuremuse tase, mis keskmiselt tagab maksimaalset jätkusuutlikku saagikust võimaldava kalavarude suuruse.

Käesolevas teatises esitatakse ühenduse kalanduse juhtimise uus poliitiline tegevuskava selle lähenemisviisi rakendamiseks. See tähendab kiirendatud liikumist pikaajalisema juhtimissüsteemi poole, mille eesmärk on kasutada võimalikult hästi ära Euroopa mere elusressursside potentsiaali, ilma et see ohustaks nende kasutamist tulevaste põlvkondade poolt. Tegevuskava on täielikult kooskõlas ühise kalanduspoliitika laiema eesmärgiga tagada vee elusressursside kasutamine säästvates majandus-, keskkonna- ning sotsiaalsetes tingimustes.

Seda liikumist tuleb ühtlasi vaadelda samuti ühise kalanduspoliitika eesmärkide hulka kuuluva ökosüsteemil põhineva juhtimise järkjärgulise rakendamise, hiljutise Euroopa merestrateegia [1] raames toetatavate integreeritud lähenemisviiside ning ELi merenduspoliitika ettevalmistustööde kontekstis. Sobival ajal esitab komisjon lisaettepanekud kõigi säästva arengu tippkohtumisel võetud kohustuste täitmiseks.

Häid tulemusi on võimalik saavutada üksnes siis, kui üleminekuperioodil piiratakse kalapüüki. Muudatuste kiiruse suhtes tuleb vastu võtta hoolikalt kaalutud otsuseid ning on äärmiselt oluline kaasata kõnealuste otsuste tegemisse isikud, keda need otsused puudutavad. Selline finantsabi, nagu on ette nähtud näiteks Euroopa Kalandusfondi loomise ettepanekus, aitaks vähendada piirangutest tulenevaid sotsiaalseid ja majanduslikke tagajärgi ning seda tuleks anda üleminekuperioodil enne, kui on saavutatud soovitud majanduslik kasu.

Käesolevas teatises esitatakse poliitilised põhimõtted, kuidas rakendada ühenduses maksimaalsel jätkusuutlikul saagikusel põhinevat lähenemist kalanduse juhtimisele. Täiendavat taustateavet ELi kalavarude ülepüügi praeguste tasemete kohta ning potentsiaalse kasu kohta, mida on võimalik saada maksimaalsel jätkusuutlikul saagikusel põhinevast lähenemisest ELi kalanduse juhtimisele, leiate komisjoni töödokumendist, [2] millel põhineb käesolev teatis.

2. Maksimaalse jätkusuutliku saagikuse rakendamisest saadav kasu

2.1. Kalavarude vähenemistendentsi muutmine kasvutendentsiks

Ehkki mõne liigi, näiteks heeringa ja makrelli varude kasutamine on säästva kasutamise taseme lähedal, on paljude Euroopa põhjakalade varud viimastel kümnenditel oluliselt vähenenud (joonis 2.1). Püügimahud on võrreldes kalavarude taastootmisvõimega olnud lihtsalt liiga suured.

Komisjon leiab, et maksimaalsel jätkusuutlikul saagikusel põhineva kalavarude majandamise süsteemi rakendamine aitab kaasa sellise olukorra parandamisele. See aitaks tagada kalavarude säilimist ning soodustaks suuremate varude tekkimist. Nii tekiks rohkem madalamate kuludega ning kõrgema ühikuväärtusega kalapüügivõimalusi, mis annaks parema väljavaate jõukuse saavutamiseks. Suuremad kalavarud kaitsevad ka keskkonnatingimustest tulenevate kõikumiste vastu igal aastal lisanduvate noorte kalade arvus.

(...PICT...)

Joonis 2.1. Põhjalähedaste liikide hinnanguline lossitud saak ühenduse vete eri piirkondades Allikas: ICESi hinnangud, v.a Vahemeri (FAO)

2.2. Kalanduse majandusliku olukorra parandamine

Kalapüük maksimaalse jätkusuutliku saagikuse tasemel vähendaks kalapüügisektori kulusid ning suurendaks kasumit, kuna väheneks ühe tonni kala püüdmiseks vajalik koormus (ning kaasnevad kulud, näiteks kütusekulud). Liikmesriikidel ja kalapüügist elatuvatel isikutel on lihtsam teha valikuid, kui on lubatud püüda rohkem kala ning jõukus kalapüügisektoris suureneb.

2.3. Kaubanduse tasakaalu parandamine

Ühenduse kalapüügisektori konkurentsivõimet mõjutab olulisel määral import. Umbes 60% ühenduses tarbitavast kalast on imporditud ning impordi osa on põhjalähedaste (valge lihaga) liikide sektoris veelgi suurem. Viimastel aastatel on ühendusse igal aastal imporditud üle 10 miljoni tonni kala.

Peaaegu maksimaalsel jätkusuutliku saagikuse tasemel majandatavate kalavarude puhul on konkurentsieelis nii stabiilne tarne (kuna saadavust on võimalik tagada) kui ka kõrge kvaliteet (investeeringud tootmisse tasuvad end ära, kuna pikaajalised väljavaated on stabiilsemad).

2.4. Vette tagasi laskmise vähendamine ja mõju mittesihtliikidele

Kalastussuremuse vähendamine on vette tagasi laskmise probleemi parim lahendus. Kalad lastakse vette tagasi seepärast, et nad on kalalaevade pardale tõstmise ajal liiga väikesed, madala väärtusega või siis ei mahu kasutada oleva kvoodi raamidesse.

Kui püük toimub maksimaalse jätkusuutliku saagikuse tasemel, on suurte ja suurema väärtusega kalade osakaal saagis suurem. Iga lossitud turustatava kalatonni kohta tuleb vähem vette tagasi lastavaid kalu.

Kaubanduslike liikide püüdmine kahjustab tihti ka elupaiku ning mittekaubanduslikke liike, sh delfiine ja pringleid. Kalastussuremuse määra vähendamine praeguselt tasemelt maksimaalse jätkusuutliku saagikuse taseme poole vähendab selliste mittesihtliikide kaaspüüki.

3. Kuidas olukorda parandada

3.1. Üldine lähenemine

Et kaladel oleks võimalik suuremaks kasvada ning et väljapüütud saagil oleks suurem väärtus, tuleb vähendada merest välja püütava kala koguseid. [3] Esialgu toob see endaga kaasa püügi vähenemise, kuid kui kalavarude olukord paraneb, suureneb säästval viisil ka püük.

Kui kalavarusid üritatakse taastada ilma pikaajalise strateegiata, on see riskantne ja raske ülesanne. Kalapopulatsioonide suurust on raske mõõta ning ehkki kalapüük mõjutab varude olukorda kõige rohkem, mängivad oma rolli ka sellised tegurid nagu keskkonnatingimuste muutumine või noorkalade lisandumine. Kalanduse juhtimises tuleb keskenduda säästvusele ja stabiilsusele ning üritada leida tasakaal kalapüügi ja kalavarude taastootmisvõime vahel. Seda on võimalik teha järk-järgult, vähendades kalalaevade arvu või nende püügikoormust.

Et kalurid saaksid püüda maksimaalse jätkusuutliku saagi, on vaja parimate saadaolevate teaduslike andmete alusel määratleda iga liigi puhul kohane väljapüügi määr. Samuti tuleb otsustada, milline on eesmärgi saavutamiseks tehtavate iga-aastaste kohanduste määr. Need otsused tuleb rakendada ühise kalanduspoliitika raammäärusega ettenähtud pikaajaliste kavade kaudu.

Pikaajaliste kavade ettepanekute väljatöötamisel arvestab komisjon paljude vahenditega, näiteks lubatud kogupüügi (TAC) iga-aastase kohandamise meetodid ja püügikoormuste kohandamine, ning ennetavate kaalutlustega. Vajadusel sätestatakse tehniliste meetmete võtmine (nt keelualad või püügivahendite ehitust käsitlevad eeskirjad). .

Lähtuda tuleks põhimõttest, et soovitavad pikaajalised kavad, sh määrad ja kaasnevad meetmed, vaadatakse aeg-ajalt uuesti läbi, kuna ökosüsteemid ja keskkonnatingimused muutuvad aja jooksul.

3.2. Ökosüsteemides toimuvate muutustega toimetulek

See, kuidas kliima- ja ilmamuutused mere ökosüsteemide arengut mõjutavad, ei ole lõpuni selge. Ehkki nimetatud muutused ja muud keskkonnategurid võivad kindlasti avaldada mõju kalavarudele, on peamine mõjur siiski kalapüük. Kalavarude kasutamine vähemal määral aitab neil paremini toime tulla ökoloogiliste muutustega.

Kui me üritaksime kalavarusid majandada nii, et need saavutaksid soovitud suuruse, peaksime kalandussektori tegevust võib-olla märkimisväärselt ümber korraldama, et tasakaalustada keskkonnamuutusi lühemas perspektiivis. See aga tekitaks kalapüügisektoris lubamatut ebastabiilsust – seepärast on eelistatav lähenemine püsivas mahus ja säästev kalapüük. [4]

Nii väheneb kalastussuremus ja suurenevad kalavarud; samal ajal saame täiendavat teavet ning tänu ökosüsteemide ja nende taastootmisvõime kohta saadud uutele teadmistele saab kohandada pikaajalise juhtimise eesmärke.

Mere ökosüsteemide tasakaalu säilitamine on väga oluline. Ühe liigi täielik väljapüük selleks, et saavutada teise liigi suurem saagikus, oleks äärmiselt riskantne, kuna majandustegevus sõltuks selle tagajärjel väiksematest ressurssidest ning oleks varude ammendumisest rohkem haavatav.

Ökosüsteemi kõikide liikide püük peaks üldjuhul toimuma tasemel, mis jääb alla pikemas perspektiivis maksimaalse jätkusuutliku saagikuse saavutamise püügitaseme. Mõnes püügipiirkonnas („mitme liigiga püügipiirkond“) võib sama kalapüügiretke ajal püüda eri liike. Et vältida mingi liigi ülepüüki kaaspüügina, tuleb pikaajaliste kavade raames mõnel juhul võtta lisameetmeid, näiteks kohandada püügivahendeid või kehtestada keelualad ja -ajad.

3.3. Pikaajalised kavad

Pikaajalised kavad peaksid olema uue lähenemise rakendamise peamine vahend. Komisjoni arvates tuleks kavad koostada järgmiselt:

· läbirääkimisi tuleb pidada asjaomaste sektorite esindajatega, s.t kaluritega, tarbijatega ja muude huvirühmadega;

· iga kava aluseks peavad olema sõltumatute teadusuuringute tulemused;

· arvesse tuleb võtta kavandatud meetmete majanduslikku, sotsiaalset ning keskkonnamõju;

· kavades tuleb sätestada soovitav kalapüügi määr ning meetmed selle eesmärgi järkjärguliseks saavutamiseks; kavadega ei pea üritama reguleerida biomassi taset;

· kavade eesmärk peaks olema ka kalapüügi poolt ökosüsteemile avaldatavate kahjulike mõjude vähendamine;

· eri liikide tavapärase koospüügi puhul tuleb kavades sätestada tehnilised meetmed, millega tagatakse kõigi liikide püük vastavalt nendele sätestatud eesmärkidele;

· kavades võib käsitleda ka võimalust kasutada mõne liigi varu kergemalt kui maksimaalse jätkusuutliku saagikuse tasemel, et saavutada edu mõne teise liigi tootlikkuses;

· kavades tuleb sätestada eesmärgid, mis ei sõltu kalavarude bioloogilisest olukorrast kavade jõustumise ajal, kuid kavades võib sätestada tõhusamad kaitsemeetmed juhuks, kui ressurss osutub eeldatust väiksemaks;

· kui andmete puudumise tõttu või muul põhjusel ei ole võimalik teaduslikult kindlaks määrata maksimaalse jätkusuutliku saagikuse tingimuste saavutamiseks vajalikke meetmeid, tuleks kavades sätestada asjakohased juhised;

· kavad ja eesmärgid tuleb korrapäraselt läbi vaadata.

4. Kohanduste juhtimine

Ühendus ja selle liikmesriigid on võtnud kohustuseks saavutada maksimaalne jätkusuutlik saagikus. Nüüd tuleb otsustada, kui kiiresti teha muudatusi selle eesmärgi saavutamiseks ning kuidas tegutseda üleminekuperioodil. Uue lähenemise rakendamise edukus sõltub suurel määral liikmesriikide kalandussektorite suutlikkusest kohaneda uue olukorraga.

Kui võetakse vastu pikaajalised kavad, millega kehtestatakse kalavarude suhtes asjakohased eesmärgid, peavad liikmesriigid otsustama, kui kiiresti need tuleb saavutada ning kuidas tullakse toime üleminekuperioodil. Laias laastus võib öelda, et on kaks võimalikku lähenemist muudatuste juhtimisele:

1. Üks võimalik lähenemine oleks keskendumine majanduslikule tõhususele, s.t vähendatakse püügivõimsust, investeeringuid ja tööhõivet tasemeni, mis on vajalik püügiks maksimaalse jätkusuutliku saagikuse tasemel. Saagid oleksid suuremad, kalalaevastikud väiksemad ning töötaks vähem kalureid (samas võiks suureneda maismaal kala töötlemisega seotud tööhõive), kalapüük oleks tasuvam ning kalandusalased õigusaktid lihtsamad ja nende järgimine vähem koormav. Nii mõneski püügipiirkonnas ja liikmesriigis on puudus kvalifitseeritud kaluritest, seega ei oleks laevastiku suuruse vähendamisel erilisi sotsiaalseid tagajärgi.

2. Teine võimalik lähenemine oleks hoida tööhõive praegusel tasemel, hoolimata majanduslikust ebatõhususest. See tähendaks laevastiku praeguse suuruse säilitamist, kuid püügijõudluse vähendamist, kas siis piirates laevade püügimahtu (suuruse, võimsuse või püügivarustuse piirangutega) või merel viibitud päevade arvu. Mõni liikmesriik on neid vahendeid juba kasutanud ning ühendus on viimase kolme aasta jooksul kehtestanud merepäevade piiranguid mitmes põhjalähedaste liikide püügipiirkonnas. Praeguste tingimustega võrreldes oleks üldine saak suurem, kalalaevastik oleks allutatud senisest rangematele eeskirjadele, kalurid ja laevad töötaksid rohkem osalise tööajaga, kuid kalandus oleks tasuvam, kuna saak jääks samaks, aga muutuvkulud (nt kütusekulud) väheneksid. Ka see, kui püügipiirkondi muudetaks väiksemaks ning püügijõudluse tasemeid madalamaks, võiks kaasa tuua suurema saagikuse ning samas oleks otsene mõju tööhõivele merel väiksem. Tööhõive taseme säilitamine samaaegselt kalapüügi määrade vähendamisega on võimalik, kui orienteerutakse ümber vähem kapitalimahukatele kalapüügiviisidele.

Esimene neist kahest lähenemisviisist tähendaks riikide laevastike püügimahu vähendamist, mis komisjoni arvates on kõige lihtsamini kontrollitav kalanduse juhtimise meede. Mõlema lähenemise puhul on muudatusi lihtsam juhtida, kui neid tehakse järk-järgult. Seega on oluline alustada niipea kui võimalik.

Kalandussektoris rakendatava majandusstrateegia valib liikmesriik. Kuna iga liikmesriik otsustab ise, kuidas ta kalapüügivõimalused riiklikul tasandil jaotab, [5] seisneb ühenduse roll selles kontekstis ülepüügi järkjärgulise lõpetamise haldusraamistiku kehtestamises. Ka ühendus võib kalandussektori struktuurimuutusi toetada praeguse Kalanduse Arendusrahastu (FIFG) või kavandatud Euroopa Kalandusfondi kaudu. Nende kaudu on võimalik saada vahendeid kalalaevade kohandamiseks või väljaostmiseks, kalurite ümberõppeks ning majandustegevuse hoogustamiseks nii kalatööstuse selles osas, mis ei tegele püügiga, kui ka väljaspool kalandussektorit.

Ehkki majandusstrateegia valib liikmesriik, juhib komisjon tähelepanu sellele, et muud lahendused kui laevade tegevuse lõpetamine on siiani toonud kaasa jõustamise ja sotsiaalse heakskiiduga seotud probleeme – keeruline on hallata ülisuurt kalalaevastikku, kui seda ei kasutata.

Loomulikult on enne kalanduse juhtimise märkimisväärset ümberkorraldamist vaja analüüsida soovitavate muudatuste majanduslikku ja sotsiaalset mõju. Kuid liikmesriikide ja eri püügipiirkondade laevastikud võivad olla vägagi erinevate omadustega. Nende erinevuste tõttu ei ole võimalik anda üldist sotsiaalse ja majandusliku mõju hinnangut. Selle asemel teeb komisjon ettepaneku läheneda küsimusele piirkondlikul ja püügipiirkondade tasandil, nagu on kirjeldatud järgmises punktis. Nõukogul on võimalik vaagida igale püügipiirkonnale kohaldatavat strateegiat komisjoni teostatud mõjuhinnangu ning piirkondlike nõuandekomisjonide arvamuse alusel.

5. Edasine rakendamine: järgmised sammud

Järgmiste aastate jooksul esitab komisjon pikaajaliste kavade ettepanekud. Kavade eesmärk on ühenduse vete kõikide peamiste kalavarude allutamine püügimääradele, millega on võimalik saavutada maksimaalne jätkusuutlik saagikus. Kalavarude puhul, mida majandatakse koos kolmandate riikidega, püüab ühendus välja töötada samu eesmärke järgiva ühise majandamiskorra.

Kavad koostatakse püügipiirkondade kohta ning nendes käsitletakse koospüütavaid kalavarusid.

Kavade koostamisel juhindutakse järgmistest põhimõtetest:

a) ettepanekute väljatöötamise ajal konsulteerib komisjon aktiivselt piirkondlike nõuandekomisjonidega;

b) komisjon valmistab tihedas koostöös asjaomaste piirkondlike nõuandekomisjonidega ette kava mõjuhinnangu;

c) pikaajalised kavad peavad sisaldama kavandatavaid kalapüügi määrade vähendamisi, mida rakendatakse peamiselt lubatud kogupüügi ja püügikoormuse juhtimise kohanduste kaudu, kuid vajadusel võetakse ka tehnilisi meetmeid;

d) kavad võivad sisaldada ka selliseid elemente nagu näiteks püügivõimaluste iga-aastaste muudatuste piirangud. Stabiilse ja tõrgeteta ülemineku tagamiseks võivad kavad sisaldada ka eelnevalt määratletud meetmeid ning tingimusi, millisel juhul neid meetmeid võetakse;

e) pikaajalisi kavasid tuleks uuendada umbes iga viie aasta tagant;

f) protsessi lahutamatu osa on meetmed, mille eesmärk on tagada nõuete tõhus järgimine;

g) vajadusel sisaldavad pikaajalised kavad ka vahe-eesmärke, mille alusel on võimalik mõõta edu maksimaalse jätkusuutliku saagikuse eesmärgi saavutamisel.

Kõnealuse protsessi rakendamisel tegeleb komisjon eelisjärjekorras selliste püügipiirkondadega, kus kalandussektor on piirkondlike nõuandekomisjonide kaudu toetanud konkreetset lähenemist, ning selliste püügipiirkondadega, kus on võimalik maksimaalse jätkusuutliku saagikuse poole liikudes kõige kiiremini saavutada kalavarude taastamise ning majanduslikke tulemusi.

Kõikide maksimaalse jätkusuutliku saagikuse saavutamise pikaajaliste kavade koostamine nõuab aega. Samal ajal kui pikaajaliste kavade üle peetakse läbirääkimisi, tuleb tagada, et ühenduse iga-aastaste kalanduse juhtimise otsuste tegemisel arvestatakse 2015. aasta eesmärgiga ning et vastuvõetud otsused vähemalt ei teeks eesmärgi saavutamist keerulisemaks.

Esimese sammuna peaks ühendus vastu võtma 2007. aastal jõustuvad otsused, millega tagatakse, et ühegi juba ülepüügi all kannatava liigi püügimäära ei tõsteta.

See protsess ei mõjuta muid meetmeid (näiteks taastamiskavasid), mis võetakse vastavalt ettevaatusprintsiibile, s.t selleks, et vähendada kalavarude ammendumist lühemas perspektiivis.

6. Kokkuvõte

Kalapüük on olemuselt äririski sisaldav tegevus, mida suurel määral mõjutab mere ökosüsteemide varieeruvus. Kuid pidev ülepüük viimastel aastatel on kaasa toonud kalavarude ammendumise, saagi vähenemise ning suuremad püügikulud. Seepärast on kalurid olnud sunnitud tarbetult riskima ning kandma tarbetuid kulusid. Kalasaagi puudujääk on tulnud katta imporditud või tehistingimustes kasvatatavate kaladega.

Sellisele olukorrale tuleb reageerida ning seda peabki tegema. Komisjon võtab endale vastutuse ning valmistab ette usaldusväärsed ettepanekud, mis põhinevad parimatel olemasolevatel teaduslikel andmetel ning mille koostamisel on põhjalikult konsulteeritud asjaomaste huvirühmadega. Komisjon kutsub liikmesriike ja kalandussektorit selle protsessiga ühinema. Säästva arengu tippkohtumisel võetud kohustuste täitmine võimaldab kalandussektoril tegutseda turvalisemalt, väiksema riski ning suurema kasumiga.

A LISA

Väljavõte Johannesburgis säästva arengu tippkohtumisel 2002. aastal vastuvõetud tegevuskavast

31. Säästva kalanduse saavutamiseks tuleb kõikidel tasanditel:

a) säilitada või taastada varud tasemeni, mis suudab anda maksimaalset jätkusuutlikku saaki, eesmärgiga saavutada need sihid kahanenud varude osas kiiresti ja kus võimalik, mitte hiljem kui aastaks 2015;

b) ratifitseerida asjaomased ÜRO ja vajadusel nendega seotud piirkondlikud kalanduskokkulepped või -korraldused või ühineda nendega ja rakendada neid tõhusalt; eelkõige puudutab see ÜRO 1982. aasta 10. detsembri mereõiguse konventsiooni piirialade kalavarude ja pika rändega kalavarude kaitset ja majandamist käsitlevate sätete rakenduskokkulepet ning 1993. aasta kokkulepet, millega ergutatakse avamerekalalaevu täitma rahvusvahelisi kaitse- ja majandamiseeskirju;

c) rakendada 1995. aasta kohuseteadliku kalanduse koodeksit, arvestades selle artiklis 5 esitatud arengumaade erinõuded, ning ÜRO Toidu- ja Põllumajandusorganisatsiooni (FAO) asjaomaseid rahvusvahelisi tegevuskavasid ja tehnilisi suuniseid;

d) töötada kiiresti välja ja rakendada riiklikud ning vajadusel piirkondlikud tegevuskavad, et jõustada ÜRO Toidu- ja Põllumajandusorganisatsiooni rahvusvahelised tegevuskavad, eelkõige rahvusvaheline tegevuskava püügimahu juhtimiseks 2005. aastaks ning rahvusvaheline tegevuskava ebaseadusliku, reguleerimata ja teatamata jäetud kalapüügi vältimiseks, ärahoidmiseks ja kaotamiseks 2004. aastaks. Luua tõhus seire-, aruandlus- ja jõustamissüsteem ning tagada kontroll kalalaevade üle, sealhulgas lipuriikide poolt, et toetada rahvusvahelist tegevuskava ebaseadusliku, reguleerimata ja teatamata jäetud kalapüügi vältimiseks, ärahoidmiseks ja kaotamiseks;

e) julgustada asjaomaseid piirkondlikke kalanduse juhtimise organisatsioone pöörama asjaomastes korraldustes piirialade kalavarude ja pika rändega kalavarude jagamisel kohast tähelepanu rannikuriikide õigustele, kohustustele ja huvidele ning arengumaade erinõuetele vastavalt ÜRO mereõiguse konventsioonile ning ÜRO 1982. aasta 10. detsembri mereõiguse konventsiooni piirialade kalavarude ja pika rändega kalavarude kaitset ja majandamist käsitlevate sätete rakenduskokkuleppele;

f) kaotada toetused, mis soodustavad ebaseaduslikku, reguleerimata ja teatamata jäetud püüki ning liigset püügivõimsust, toetades samal ajal WTO pingutusi kalandustoetuste jagamise korra selgitamisel ja parandamisel, arvestades kalandussektori olulisust arengumaade jaoks;

g) suurendada doonorriikide tegevuse kooskõlastatust ning tugevdada partnerlussuhteid rahvusvaheliste finantsasutuste, kahepoolsete asutuste ja muude asjaomaste huvirühmade vahel, et võimaldada arenguriikidel ning eelkõige vähim arenenud maadel ja väikesaarte arenguriikidel ning siirdemajandusega riikidel arendada välja riiklikku, piirkondlikku ja alampiirkondlikku suutlikkust infrastruktuuri, integreeritud majandamise ning püügipiirkondade säästva kasutamise valdkonnas;

h) toetada vesiviljeluse (k.a väikesemahulise vesiviljeluse) säästvat arengut, kuna see on järjest tähtsam toiduainetega kindlustatuse ja majandusarengu seisukohalt.

[1] KOM(2005)505

[2] Tehniline taustateave komisjoni teatisele „Säästva lähenemisviisi rakendamine ELi kalanduses maksimaalse jätkusuutliku saagikuse kaudu“. Komisjoni töödokument, SEK nr (2006)868

[3] Üldjuhul mõõdetakse seda aastase kalastussuremusega, s.t aasta jooksul välja püütud kogus jagatakse aasta jooksul kasutada olevate keskmiste varudega. Tehniline aruanne selle parameetri kasutamise kohta maksimaalse jätkusuutliku saagikuse rakendamisel on esitatud käesolevale teatisele lisatud komisjoni töödokumendis.

[4] Komisjoni töödokumendis kirjeldatakse selle püügimeetodi eeliseid.

[5] Määruse nr 2371/2002 artikli 20 lõige 3.

--------------------------------------------------