Alates Solventsus II direktiivi jõustumisest 1. jaanuaril 2016 on see olnud ELi kindlustus- ja edasikindlustusettevõtjatele mõistlikuks ja kindlaks usaldatavusraamistikuks, mis edendab vastavalt erinevate ettevõtete riskiprofiilile võrreldavust, läbipaistvust ja konkurentsivõimet.

Teiselt poolt on komisjon saanud 2018. aasta lõpuks kahelt riiklikult järelevalveasutuselt kooskõlas artikli 262 lõikega 2 mitu teadet muude meetodite kasutamise kohta. Enamikul juhtudel sisaldasid need teated konsolideerimisgrupi järelevalvet Euroopa tasandil ning käsitlesid muid aruandlusnõudeid kindlustuse või edasikindlustuse konsolideerimisgrupi EMP-välisest osast pärinevate riskide seire kohta.

Konsolideerimisgrupi täielikku järelevalvet lõpliku emaettevõtja tasandil võib seetõttu olla raske teha, kuna see tähendab juurdepääsu liidust väljaspool toimuva tegevusega seotud teabele. Seetõttu lubab Solventsus II direktiivi artikli 262 lõige 2 sellistel juhtudel järelevalveasutustel kohaldada muid meetodeid, mis tagavad konsolideerimisgrupi üle asjakohase järelevalve. Neid meetodeid ei ole direktiivis ammendavalt kirjeldatud, sõnaselgelt on ainult viidatud, et konsolideerimisgrupi järelevalvajal on võimalik nõuda liidus sellise kindlustusvaldusettevõtja asutamist, kellele kohaldatakse konsolideerimisgrupi täieliku järelevalve nõudeid.

Praegu on ligikaudu 200 kindlustusgrupi lõplik emaettevõtja kolmandas riigis. Selliste konsolideerimisgruppide suhtes kohaldatakse Solventsus II konsolideerimisgrupi järelevalvet. Samas kui riiklikud järelevalveasutused peavad tuginema konsolideerimisgrupi järelevalvele, mida teevad samaväärsete kolmandate riikide järelevalveasutused, on nad kohustatud otseselt kohaldama ülemaailmset konsolideerimisgrupi järelevalvet, kui lõpliku emaettevõtja peakontor ei asu samaväärses kolmandas riigis. Kui EMPs konsolideerivat valdusettevõtjat ei ole, on Solventsus II direktiivis ette nähtud, et konsolideerimisgrupi järelevalvaja peaks olema järelevalveasutus, kes andis tegevusloa suurima bilansimahuga kindlustus- või edasikindlustusandjale.

Viimastel aastatel on EMP-väliste investorite omandatud kindlustusandjate arv suurenenud. Solventsus II kasutuselevõtmine on nõudnud kindlustusandjatelt nende äritegevuse läbivaatamist uute kapitalinõuete kontekstis. Mõningate praktikute sõnul võib see olla soodustanud nende ettevõtjate kindlakstegemist, kes on võõrandamisteks ja uuteks omandamisteks sobivamad, kuigi puuduvad vaieldamatud tõendid selle kohta. EIOPA järelevalvetegevus aitab seda suundumust jälgida.

·konsolideerimisgrupp hõlmab EMPs asuvat kindlustus- või edasikindlustusandja sidusettevõtjat ja konsolideerimisgrupi emaettevõtja on segakindlustusvaldusettevõtja; sellel konkreetsel juhul on konsolideerimisgrupi järelevalve piiratud kindlustus- või edasikindlustusandjat hõlmavate konsolideerimisgrupi siseste tehingute järelevalvega.

·konsolideerimisgrupi juht on kindlustus- või edasikindlustusandja, kelle peakontor asub Euroopa Majanduspiirkonnas (EMP), ning vähemalt üks tema sidusettevõtjatest on teine kindlustus- või edasikindlustusandja, kelle peakontor asub EMPs või kolmandas riigis;

Teiselt poolt teevad riiklikud järelevalveasutused järelevalve avalikustamiste alusel järelevalvet konsolideerimisgruppide üle, kelle lõplike emaettevõtjate peakontorid asuvad kolmandates riikides. EIOPA andmetel on üks riiklik järelevalveasutus arvamusel, et piisab, kui nõuda valdusettevõtja asutamist EMPs, ning et konsolideerimisgrupi järelevalvesse ei tohiks kaasata kolmandate riikide konsolideerimisgruppide EMP-välist osa. Teised riiklikud järelevalveasutused, kes otsustasid muid meetodeid mitte kasutada, märgivad, et artikli 262 lõike 2 rakendamine võib olla raske, ja on seisukohal, et neil tuleks lubada ülemaailmsest konsolideerimisgrupi järelevalvest täielikult loobuda. Sellistest lähenemisviisidest siiski ei piisa nõuetekohase järelevalve tegemiseks riskide üle, mis pärinevad kolmandate riikide konsolideerimisgruppide EMP-välistest osadest, ja nende vastavus Solventsus II nõuetele oleks küsitav.

b.Konsolideerimisgrupi järelevalve ja valdusettevõtjate tasandi järelevalve ulatus

Konsolideerimisgrupi järelevalvajad võivad otsustada juhtumipõhiselt ja kui on täidetud teatavad kriteeriumid, ettevõtjat konsolideerimisgrupi järelevalvesse mitte kaasata (kaasa arvatud konsolideerimisgrupi lõplik emaettevõtja). Selle otsuse tagajärg võib mõnikord olla konsolideerimisgrupi järelevalve täielik puudumine, mis võib kahjustada kindlustusvõtja kaitset ja võrdseid võimalusi.

Ebavõrdsete võimaluste riskid esinevad isegi siis, kui lõpliku emaettevõtja väljajätmine ei vii konsolideerimisgrupi järelevalve puudumiseni, vaid konsolideerimisgrupi järelevalve tegemiseni vahendava emaettevõtja tasandil. Väljajätmise otsused võivad tõepoolest tekitada konsolideerimisgrupi jaoks märkimisväärse kapitalitoetuse juhtudel, kui lõplikule emaettevõtjale ei kuulu nende tütarettevõtjate kogu kapital.

Kui konsolideerimisgrupi emaettevõtja on valdusettevõtja, võib konsolideerimisgrupi järelevalve olla piiratud aruandlusega konsolideerimisgrupi siseste tehingute kohta, kui konsolideerimisgrupi järelevalvaja on seisukohal, et emaettevõtja põhitegevus ei ole osaluste hoidmine kindlustussektori tütarettevõtjates. Seetõttu viib ebajärjekindel lähenemine valdusettevõtjate kindlakstegemisele tõenäoliselt ebavõrdsete võimalusteni Euroopa Liidus. Üldisemalt märgib EIOPA, et valdusettevõtjate tasandil kehtivad konsolideerimisgrupi järelevalvajate sekkumisvolitused, mis on määratletud riikide seadustega, on mõnes jurisdiktsioonis piiratud.

c.Varajase sekkumise raamistik konsolideerimisgrupi tasandil

EIOPA määratluse järgi on varajane sekkumine etapp, kui kindlustusandja maksevõime hakkab halvenema ja kui on tõenäoline, et see halvenemine jätkub ja langeb allapoole solventsuskapitalinõuet, kui ei võeta parandusmeetmeid.

Varajane sekkumine konsolideerimisgrupi tasandil eeldab, et konsolideerimisgrupi järelevalvajatel on õigeaegne teave halvenevate finantstingimuste kohta. Sel eesmärgil nõuab Solventsus II direktiiv, et kindlustuse või edasikindlustuse konsolideerimisgruppi kuuluv, osalust omav ettevõtja teavitaks konsolideerimisgrupi järelevalvajat kohe, kui konsolideerimisgrupi solventsuskapitalinõuet rikutakse või järgmise kolme kuu jooksul tõenäoliselt rikutakse. EIOPA teatab neljast teatamisjuhtumist kolmes liikmesriigis alates 1. jaanuarist 2016 (üks nendest juhtudest vastab solventsuskapitalinõude tegelikule rikkumisele). Kahe kuu jooksul alates konsolideerimisgrupi solventsuskapitalinõude mittetäitmise märkamisest tuleb konsolideerimisgrupi järelevalvajale esitada finantsseisundi taastamise kava. See oli nii konsolideerimisgrupi puhul, mis rikkus oma konsolideerimisgrupi solventsuskapitalinõuet.

Kuigi sõnaselgelt hõlmamata, sisalduvad varajase sekkumise volitused teatud määral Solventsus II direktiivis. Üksiku ettevõtja tasandil peaks järelevalvajatel olema õigus võtta kõiki meetmeid, mis on vajalikud kindlustusvõtjate huvide kaitseks, kui kindlustusvõtja maksevõime halvenemine jätkub . Konsolideerimisgrupi tasandil kehtestab Solventsus II kõikidele riiklikele järelevalveasutustele kui konsolideerimisgrupi järelevalvajatele kohustuse võtta vajalikke meetmeid, kui konsolideerimisgrupi maksevõime võib sattuda ohtu (isegi kui konsolideerimisgrupp täidab kõiki regulatiivseid nõudeid) või kui konsolideerimisgrupi sisesed tehingud või riskikontsentratsioon ohustavad kindlustus- või edasikindlustusandjate finantsseisundit konsolideerimisgrupis .

Kõnealuste sätete olemasolust hoolimata teatab EIOPA, et ainult 12 riiklikul järelevalveasutusel on sõnaselged volitused varajaseks sekkumiseks konsolideerimisgrupi tasandil. Selle mõistmiseks, miks enamiku riiklike järelevalveasutuste kohta teatatakse, et neil ei ole raamistiku olemasolevatest sätetest hoolimata varajase sekkumise volitust konsolideerimisgrupi tasandil, oleks vaja edasisi uurimisi.