[pic] | EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON |

Brüssel 14.9.2006

KOM(2006) 496 lõplik

KOMISJONI ARUANNE NÕUKOGULE, EUROOPA PARLAMENDILE NING EUROOPA MAJANDUS- JA SOTSIAALKOMITEELE

Kolmas aruanne nõukogu direktiivi (liikmesriikide tootevastutust käsitlevate õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta) kohaldamisest (25. juuli 1985. aasta direktiiv 85/374/EMÜ, muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 10. mai 1999. aasta direktiiviga 1999/34/EÜ)

KOMISJONI ARUANNE NÕUKOGULE, EUROOPA PARLAMENDILE NING EUROOPA MAJANDUS- JA SOTSIAALKOMITEELE

Kolmas aruanne nõukogu direktiivi (liikmesriikide tootevastutust käsitlevate õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta) kohaldamisest (25. juuli 1985. aasta direktiiv 85/374/EMÜ, muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 10. mai 1999. aasta direktiiviga 1999/34/EÜ) (EMPs kohaldatav tekst)

SISUKORD

1. SISSEJUHATUS 4

2. TAUST 4

3. Direktiivi 85/374/EMÜ kohaldamine aastatel 2001–2006 5

3.1. Nõukogu 19. detsembri 2002. aasta resolutsioon tootevastutust käsitleva direktiivi muutmise kohta 5

3.2. Lovellsi aruanne (avaldatud 2003) 5

3.3. Fondazione Rosselli aruanne (avaldatud 2004) 6

3.4. Töörühmadega peetud kohtumiste (2003/2004) järeldused ning Euroopa Komisjoni küsitluse tulemused (2005/2006) 7

3.5. Euroopa Kohtu otsused 7

4. EDASINE TEGEVUS 8

5. JÄRELDUSED 11

1. SISSEJUHATUS

Vastavalt direktiivi 85/374[1] (edaspidi „direktiiv“) artiklile 21 vaatab komisjon regulaarselt läbi tootevastutust käsitleva õigusraamistiku. Esimene aruanne KOM(1995) 617 esitati 1995. aastal. Teistkordne läbivaatamine algatati juulis 1999 vastu võetud tootevastutust käsitlevas rohelises raamatus (KOM(1999) 396 lõplik) ja sellele järgnes teise aruande avaldamine 31. jaanuaril 2001 (KOM(2000) 893 lõplik).

Käesolevas kolmandas aruandes võetakse arvesse Euroopa Komisjoni tellimusel tehtud kahe viimase uuringu tulemusi,[2] huvitatud isikutega peetud nõupidamiste tulemusi ja 2005. aasta lõpus saadetud küsimustiku vastuseid.

Nagu oli soovitud nõukogu 19. detsembri 2002. aasta resolutsioonis tootevastutust käsitleva direktiivi muutmise kohta (2003/C 26/02), võeti käesolevas aruandes arvesse ka edasimüüjate vastutust.

Aruande üldine järeldus on, et direktiiv toimib üldiselt rahuldavalt ning muudatusteks ei ole hetkel vajadust. Mõnel juhul põhjustab riiklikke seaduste kohaldamine erinevaid tagajärgi, kuid see ei mõjuta siseturu toimimist. Euroopa Komisjon jätkab järelevalvet selliste juhtude üle.

2. TAUST

1985. aastal vastu võetud direktiiviga 85/374/EMÜ kehtestati ühenduses toodetele tahtlusest sõltumatu vastutuse põhimõte. Selle põhimõtte kohaselt peab iga puudusega toote tootja hüvitama igasuguse kahju, mis on tekitatud üksikisiku tervisele või varale, sõltumata sellest, kas tootja on oma kohustused täitnud või mitte. Direktiiviga 99/34/EÜ laiendati sellist tootevastutust ka töötlemata põllumajandussaadustele.

Õigusakti kohaldatakse kõigi Euroopa Majanduspiirkonnas turustatavate toodete suhtes ning sellel on otsene mõju nii tarbijatele kui ka tootjatele. Selle abil soovitakse riski nende kahe rühma vahel mõistlikult tasakaalustada ja ühendada tarbijate huvid ühtse turu poliitikaga (kaupade vaba liikumine ja konkurentsimoonutuste kõrvaldamine).

Tootevastutust käsitlev direktiiv koosneb järgmistest põhipunktidest:

- tahtlusest sõltumatu tootjapoolne vastutus,

- kannatajapoolne tõendamiskohustus kahju, puuduse ja nendevahelise põhjusliku seose demonstreerimiseks,

- kõigi tootmisahela lülide solidaarvastutus, et anda finantsgarantii kahju hüvitamiseks,

- kahju 500 euro suurune künnis, et vältida liiga suurt kohtuvaidluste arvu,

- tootja vabastamine vastutusest, kui ta tõestab, et teatavad direktiivis selgelt väljendatud faktid eksisteerivad,

- ajaliselt piiratud vastutus ja ühtsed tähtajad,

- selliste sätete ebaseaduslikkus, mis piiravad tootja vastutust kannatanu suhtes või kaotavad selle täielikult.

Kuna õigustraditsioonid on erinevad, siis aktsepteeritakse direktiivis, et liikmesriigid võivad teha järgmisi erandeid ühtsetesse reeglitesse (edaspidi „valikuvõimalused“):

- tootja vastutuse säilimine isegi juhul, kui tõestatakse, et toote käibelelaskmise ajal ei võimaldanud teaduslike ja tehniliste teadmiste tase puuduse olemasolu avastada,

- rahalise ülempiiri kehtestamine, mis ei tohi olla väiksem kui 70 miljonit eurot, kui surma või tervisekahjustuse põhjustavad sama puudusega identsed tooted.

3. DIREKTIIVI 85/374/EMÜ KOHALDAMINE AASTATEL 2001–2006

NÕUKOGU JA KOMISJON NING KOMISJONI ELLU KUTSUTUD MITTEAMETLIKUD TÖÖRÜHMAD ON VÕTNUD NIMETATUD AJAVAHEMIKUS MITMEID MEETMEID. NÕUKOGU VÕTTIS VASTU RESOLUTSIOONI JA KOMISJON TELLIS KAKS UURINGUT, ET HINNATA DIREKTIIVI IGAPÄEVASE RAKENDAMISE ERINEVAID ASPEKTE. 2003. AASTAL MOODUSTATI KA KAKS TÖÖRÜHMA, KUS SAID ARVAMUSI VAHETADA TUNNUSTATUD SPETSIALISTID JA AKADEEMILISED EKSPERDID.

Lisaks tuleb rõhutada, et Euroopa Komisjon jätkab direktiivi rakendamise ja kohaldamise järelevalvet ELis. Direktiiv 85/274/EMÜ on üle võetud ja seda kohaldatakse 25 liikmesriigis.

3.1. Nõukogu 19. detsembri 2002. aasta resolutsioon tootevastutust käsitleva direktiivi muutmise kohta[3]

Selles resolutsioonis leidis nõukogu, et on vaja hinnata, kas direktiivi on vaja muuta nii, et edasimüüjate vastutust käsitlevate riiklike eeskirjade puhul lähtutaks samadest põhimõtetest nagu direktiivis määratletud tootjate vastutuse puhul.

3.2. Lovellsi aruanne (avaldatud 2003)

Uuring viidi läbi Euroopa Komisjoni tellimusel, et analüüsida ja võrrelda Euroopa Liidu liikmesriikides kohaldatavate erinevate süsteemide praktilist mõju puudustega toodete suhtes esitatud hagide menetlemisele.

Aruandes tõdeti, et esimest korda on kõnealuse direktiivi kohaldamise kohta kogemusi peaaegu kõigil liikmesriikidel. Aruande üldjäreldus oli, et direktiiv näib pakkuvat ühtset kaitse taset tarbijatele ja ühtset alust tootjate vastutuseks, vähemalt sel määral, kuivõrd direktiivi rakendatakse ja tõlgendatakse ühtselt. Uuringus näidati ka, et valitseva (kuigi mitte üksmeelse) arvamuse kohaselt loovad direktiiv ja tootevastutussüsteem asjakohase tasakaalu tootjate/edasimüüjate ja tarbijate huvide vahel. Lisaks ei saadud üheltki direktiivist mõjutatud rühmalt ühest tagasisidet, et direktiivi on vaja märgatavalt uuendada. Paljud (eelkõige tootjad ja kindlustajad) nägid ohtu valitsevale tasakaalule üldisemates valdkondades nagu juurdepääs õigusemõistmisele, menetluskorra reformid ja muutused hagemiskultuuris.

Enamik tarbijate esindajatest ja mõned muud osalised olid arvamusel, et direktiiviga ei looda vajalikku tasakaalu, kuid ühtki puudust ei nimetatud. See loomulikult ei vähenda esitatud arvamuste olulisust, kuid selle põhjal ei saa järeldada, et direktiiv on mõnes olulises osas täielikult ebaõnnestunud.

Direktiivi põhiliste sätete laiapõhjaline heakskiit on oluline saavutus, arvestades direktiivist tulenevate reformide iseloomu ning direktiivi vastuvõtmise ja rakendamisega seotud vastandlikke seisukohti. Aruande valmimise käigus läbi viidud uuringu põhjal võib järeldada, et direktiivi märkimisväärseks reformimiseks puudub selge ja järjekindel vajadus. Paljud osalised soovisid, et mingisuguseid reforme ei toimuks. Enamik selle seisukoha pooldajaid oli arvamusel, et parem on ära oodata teiste valdkondade arengud, mis võivad mõjutada tootevastutuse süsteemi toimimist ning direktiivi. Sellisteks arenguteks võivad olla ELi tasandil muutused tooteohutuse eeskirjades, juurdepääsus õigusemõistmisele ja tarbijakaitses üldisemalt.

3.3. Fondazione Rosselli aruanne (avaldatud 2004)

Uuring viidi läbi Euroopa Komisjoni tellimusel, et analüüsida tootevastutust käsitleva direktiivi 85/374/EMÜ artikli 7 punktis e sätestatud arendusriski klausli majanduslikku mõju. Selles punktis vabastatakse tootja vastutusest, kui toote käibelelaskmise ajal ei võimaldanud teaduslike ja tehniliste teadmiste tase puuduse olemasolu avastada.

Artikli 7 punkti e tõlgendamine on põhjustanud probleeme ning viinud erinevate kohtulahenditeni. Näiteks võib tuua nakatunud verega seotud kohtuasjad: A v National Blood Authority (1999, English High Court), mille esemeks on C-hepatiidiga nakatunud veri, ja Hartman v Stichting Sanquin Bloedvoorziening (1999, Amsterdam District Court), mille esemeks on HIV, ja mis lõppesid vastandlike lahenditega.

Arendusriski käsitleva sätte eesmärk oli luua kompromiss ühest küljest innovatsiooni edendamise vajaduse ja teisest küljest tarbijate õigustatud ootuste vahel turvalisemate toodete järele. Peamine arendusriski sätet toetav argument on see, et selle kõrvaldamine takistaks innovatsiooni.

Sageli esitatud väide, mille kohaselt on arendusriski käsitlev säte oluline, et säilitada tasakaal innovatsiooni stiimulite ja tarbijate huvide vahel, on uuringu kohaselt põhjendatud ja rajaneb järgmisel:

- arendusriski käsitlev säte kaitseb innovatsiooni stiimuleid, sest vähendab innovatsiooniga seotud riske, vältides teadus- ja arendustegevusse suunatud summade liikumist kindlustuspoliisidesse ning õhutades firmasid kasutama uuemaid teadmisi,

- arendusriski käsitlev säte on tõenäoliselt oluline faktor, mis tagab tootevastutuskindlustuse kulude suhtelise stabiilsuse Euroopa tööstuses, ning aitab kohtuvaidluste määra hoida mõistlikul tasemel,

- range tootevastutuse korra raames oleks kõrgtehnoloogia- ja kõrge riskiastmega sektorites raske saada mõistlikku hinnaga kindlustust, mis kataks kõik arendustegevusega seotud riskid.

Esitatud põhjendustele tuginedes järeldas Fondazione Rosselli, et range tootevastutuse korra raames oleks tootjate innovatsioonitegevuse kulud väga suured ning see mõjutaks pikas perspektiivis ka tarbijaid. Nii Lovellsi kui Rosselli uuringus jõutakse järeldusele, et selline kaitse tuleb säilitada.

3.4. Töörühmadega peetud kohtumiste (2003/2004) järeldused ning Euroopa Komisjoni küsitluse tulemused (2005/2006)

1999. aasta rohelises raamatus esitas Majandus- ja Sotsiaalkomitee idee luua direktiivi toimimise jälgimiskeskus. Moodustati kaks töörühma: esimesse kuulusid riikide ametiasutuste nimetatud eksperdid ja teise sidusrühmad. Töörühmad aitasid komisjoni tootevastutust käsitlevaid õigusakte pidevalt läbi vaadata. Esimestel koosolekutel keskenduti peamiselt kahele komisjoni tellitud uuringule (Lovellsi uuring ja Rosselli uuring).

Sidusrühmad ja eksperdid üldiselt toetavad direktiiviga loodud tasakaalu säilitamist erinevate huvide vahel. Töörühmad ei pidanud vajalikuks suuri reforme. Siiski väljendasid mõned töörühmade liikmed muret selle üle, et riikide kohtud tõlgendavad teatavaid direktiivi sätteid erinevalt, mis võib nende arvates põhjustada liikmesriikides konkurentsimoonutusi. Kõik osalejad olid seisukohal, et sellist ebajärjekindlust aitaksid kõrvaldada Euroopa Kohtu pretsedendid. Euroopa Kohtu poole pöördutakse üha sagedamini, et see vaataks läbi riikide kohtute tehtud eelotsuseid.

Euroopa Komisjon küsis 2005. aasta lõpus saadetud küsimustikus, kas eespool nimetatud töörühmade liikmed arvavad, et olukord on märgatavalt muutunud pärast eelmise aruande avaldamist 2001. aastal

Sidusrühmad ja riikide eksperdid pidasid direktiivi üldiselt positiivseks ja tarbijatele kasulikuks. Enamikes saadud vastustes leiti, et ELi õigusaktides ei ole alates 2001. aastast olulisi muudatusi toimunud. Enamik küsitluses osalenuid „on üldiselt praeguse olukorraga rahul“ ning paljud neist ei näe mingit vajadust direktiivi muutmiseks.[4] Ainus probleemne koht on 500-eurone künnis, mille puhul mõned soovivad selle küsimuse selgitamist ja teised selle kaotamist. Sellele küsimusele tuleks tulevastes aruteludes ja järelevalvetegevuses keskenduda.

3.5. Euroopa Kohtu otsused

2001. aastast kuni selle aruande koostamiseni on Euroopa Kohus teinud üheksa otsust, mis käsitlevad direktiivi 85/374/EMÜ.

Euroopa Kohus on andnud mõningaid juhtnööre mõiste „kahju“ kohta kohtuasjas Veedfald (C-203/99), võtnud seisukoha mõningates küsimustes riiklike ülevõtmismeetmete kohta kohtuasjades Prantsusmaa (C-52/00), Kreeka (C-154/00) ja Hispaania (C-183/00) vastu ja samuti kohtuasjas Skov Æg (C-402/03) ning defineerinud mõiste „käibele laskma“ kohtuasjas Declan O’Byrne (C-127/04).

Ühes olulisemas selle valdkonna kohtuotsuses[5] on rõhutatud, et „direktiivi kohaldamisala piirangud tulenevad erinevate huvide vahelisest tasakaalust. Direktiivi esimesest ja üheksandast põhjendusest selgub, et nendeks huvideks on konkurentsimoonutuste vältimine, kaubanduse lihtsustamine ühtsel turul, tarbijakaitse ja hea õiguskorralduse tagamine.” Kooskõlas selle otsusega tuletab Euroopa Komisjon meelde, et direktiivi 85/374/EMÜ põhimõtete abil saavutatakse habras tasakaal kompensatsiooni taotlejate, tootjate ja kindlustajate huvide vahel. Nendeks põhimõteteks on põhjuslik seos (artikkel 4), aegumistähtajad (artiklid 10 ja 17) ja arendusriski käsitlev erand (artikkel 7). Nende põhimõtete muutmine või kõrvaldamine tähendaks, et kõnealuste poolte vaheliste tasakaal oleks häiritud, mis omakorda mõjutaks kahjulikult majandust ja nõrgendaks tarbijakaitset.

Seetõttu on Euroopa Komisjoni peamiseks prioriteediks jälgida pretsedendiõiguse arengut ja tootevastutuse süsteemide toimimist tegelikkuses.

4. EDASINE TEGEVUS

Teatavad direktiivi aspektid, mis käsitlevad tarbijakaitset ja ühtse turu toimimist, vajavad jätkuvat järelevalvet ning neid on võib-olla vaja edaspidi selgitada. Mõistete erinevad tõlgendused riikide kohtutes võivad mõnikord põhjustada teatavate direktiivi aspektide erinevat kohaldamist liikmesriikides, kuid on vähe tõendeid selle kohta, et tõlgenduserinevused tõkestaksid kaubandust või moonutaksid konkurentsi ELis.[6]

Juba Lovellsi aruandes rõhutati, et direktiiviga ei ühtlustata tootevastutuse seadusi ELi piires nii, et igas liikmesriigis võiksid tarbijad ja tootjad/edasimüüjad oodata samade asjaolude puhul samu tagajärgi. Direktiivi vastuvõtmise ajal oli selle eesmärk vaid piiratud ühtlustamine, kuid samas tee avamine suuremale ühtlustamisele. Võttes arvesse aruande järeldusi, ei ole täielik ühtlustamine mitte ainult ebarealistlik, vaid ka mittevajalik, arvestades, et täieliku ühtlustamise puudumine mõjutab siseturgu vaid vähesel määral (kui üldse).

Eespool olevat silmas pidades soovitab Euroopa Komisjon teostada regulaarset järelevalvet järgmistes õiguslikes küsimustes:

- tõendamiskohustus (artikkel 4)

Tõendamiskohustusega seotud küsimused on jätkuvalt vastuolulised ning suure praktilise tähtsusega. Osa tarbijate esindajaid leiab, et tarbijatel lasub ebaõiglane kohustus tõendada tootevastutust käsitlevate hagide puhul toote puudust ja/või põhjuslikku seost kahjuga. Probleem tekib põhiliselt hagide tõendamisel, sest puuduvad juriidilised ja muud ressursid nende korralikuks uurimiseks või puudub juurdepääs olulisele teabele. Sellised probleemid on enamasti seotud väga tehniliste toodetega või kui väidetav kahju on loomult väga keeruline.

Teisest küljest on tootjad ja kindlustajad mures, et tõendamiskohustusega seotud reeglite leevendamine võib põhjustada „põhjendamatute nõuete“ lisandumist. Osa tootjaid tegi ettepaneku, et hagejatel oleks suurem kohustus menetluse varases etapis oma nõudeid põhjendada.

Kompensatsiooninõude esitajate kohustust süüd tõendada on mitmes liikmesriigis leebemaks muudetud. Näiteks Portugalis ja Austrias kehtib süü presumptsioon, kui ei täidetud lepingulist kohustust, ning sel juhul peab kostja tõendama oma süütust.

Mitmete liikmesriikide kohtutes lähtutakse põhimõttest, et süü eksisteerib, kui toode on puudusega. Selliseid näiteid võib tuua Madalmaadest ja Iirimaalt. Sellisel juhul on tegemist tõendamiskohustuse ümberpööramisega ning kostja peab esitama tõendeid veenmaks kohust, et on süütu, hoolimata sellest, et toode on puudusega. Sama praktikat võib täheldada ka Taanis. Hispaania ülemkohus on mitmetes otsustes lähtunud sellest, et hageja peab ainult tõendama tekitatud kahju ja põhjusliku seose olemasolu kostja tegevuse ja kahju vahel. Kehtib süü presumptsioon, kui kostja ei suuda tõendada, et toode vastab kõikidele nõuetele. Paljudel juhtudel vabastatakse tootja vastutusest vaid juhul, kui suudetakse tõendada vääramatu jõu ehk force majeure’i sekkumist või hageja või kolmanda osapoole süüd. Itaalias, juhul kui tegemist on ohtlike toodetega, peab kostja vastutusest vabanemiseks tõendama, et võeti kõik asjakohased meetmed kahju vältimiseks.

- puuduse mõiste (artikkel 6)

Direktiivis on sätestatud puuduse määratlemine „oodatud ohutuse“ alusel, s.t toode on puudusega, kui ta ei taga isikule õigustatult oodatud ohutust. Kuna „oodatud ohutus“ on olemuslikult subjektiivne, ei saa seda täpselt määratleda. See viib meid väga praktiliste küsimusteni. Kas kohtul on sobilik läbi viia riskide ja kasu analüüs, et hinnata, millised võiksid olla inimese ootused ning mil määral on tootja tegevus (nt hoolikuse aste või selle puudumine) üldse selles kontekstis asjakohane. Need küsimused on mitmetel juhtudel esile kerkinud, kuid ühegi liikmesriigi kohtud ei ole neid lõplikult lahendanud. Näiteks eespool nimetatud kohtuasjas A and Others v National Blood Authority leidis Briti Ülemkohus, et kostja tegevust ei saa võtta arvesse, kui arutatakse, kas toode on puudusega. Hilisemas kohtuasjas Sam Bogle and others v McDonald's Restaurants Ltd nimetas Briti Ülemkohus siiski oluliseks meetmeid, mida McDonalds oli võtnud oma personali koolitamiseks, et pakkuda kuumi jooke klientidele turvaliselt.

Ebaselge on ka küsimus, mida on vaja, et tõendada toote puudust. Mõnel juhul näivad kohtud pidavat piisavaks, kui hageja tõendab, et toode ei täitnud oma funktsiooni ja see põhjustas kahju. Prantsusmaal Aix en Provence'i kohtu menetluses olnud kohtuasjas oli hageja saanud vigastada, kui kamina klaasaken plahvatas täpselt teadmata põhjusel. Kohus leidis, et toote osalus kahju tekitamisel oli piisav ning hageja ei pidanud esitama täpset õnnetuse põhjust, et tõendada toote puudust.

Sarnane kohtuasi leidis aset Belgias, kus plahvatas karastusjoogi pudel. Hagejalt ei nõutud direktiivile vastavat tõendust puuduse täpse olemuse, eriti selle kõigi tehniliste aspektide kohta.

Selline praktika vastandub Ühendkuningriigi kohtute lähenemisele kohtuasjades Richardson v LRC Products Ltd (mis käsitles kasutamisel purunenud kondoomi) ja Foster v Biosil (mis käsitles kehas lõhkenud silikoonist rinnaimplantaati). Mõlemal juhul toode purunes, kuid põhjus oli teadmata. Erinevalt kohtuotsustest Prantsusmaal ja Belgias leidis Ühendkuningriigi kohus mõlema kohtuasja puhul, et direktiivist tulenevalt on hagejal kohustus tõendada väidetava puuduse olemust, mitte ainult seda, et toode ei täitnud oma funktsiooni. Kuna hagejad ei suutnud tõendada, mis purunemise põhjustas, lükati kahjunõuded tagasi.

- arendusriski käsitlev säte (artikli 7 punkt e)

Liikmesriikidel on olnud võimalus artikli 15 lõike 1 punkti b alusel jätta kaitseklausel oma rakendussätetest välja, kuid seda võimalust on kasutanud vaid Soome ja Luksemburg. Kuigi Euroopa Kohus on esitanud selgituse kaitse kohaldamise kohta,[7] on selle täpne kohaldamisala siiski ebaselge. On vaid üks näide, mil nimetatud kaitset on kasutatud edukalt: nimelt Sanquin Foundationi kohtuasjas Madalmaades. Selle kohtuasja puhul kasutasid HIVga nakatunud vere tarnijad kaitsena väidet, et vere tarnimise ajal ei olnud usaldusväärsed testid kättesaadavad. Siiski tuleb märkida, et ühe hilisema kohtuasja puhul leidis Ühendkuningriigi kohus, et kaitset ei saa sarnaste tingimuste puhul kohaldada.

- miinimumkünnis (artikkel 9)

Sätet tõlgendatakse liikmesriikides erinevalt. Enamikus liikmesriikides, näiteks Austrias, Taanis, Soomes, Saksamaal ja Itaalias, kohaldatakse künnist „mahaarvatavana“, s.t kui kahjunõue rahuldatakse (varalise kahju korral) arvatakse summa kompensatsioonist maha. Mõnedes teistes liikmesriikides, näiteks Madalmaades ja Ühendkuningriigis, käsitletakse künnist miinimumsummana, s.t kui kahjunõue ületab selle miinimumi, tuleb korvata kogu kahju. Hispaanias on see summa rakendusaktides määratletud mahaarvatavana, kuid tegelikkuses käsitlevad kohtud seda künnisena, sest seda summat ei ole kunagi ühestki kompensatsioonist maha arvatud.

Miinimumkünnis pakub kõneainet eelkõige Soomes, kus paljud osalejad soovisid selle kaotamist.

- eeskirjade järgimisega seotud kaitse

Mõned sidusrühmad, eelkõige farmaatsiatööstuse esindajad, pooldasid eeskirjade järgimisega seotud kaitse rakendamist. Seda kohaldataks toodete suhtes, mille turvalisus on rangelt reguleeritud, eeldusel, et toode vastas täielikult kohaldatavatele reeglitele.

- uued tooted, disaini puudused ja hoiatamata jätmine

Mõned sidusrühmad, peamiselt tootjate esindajad, leidsid, et direktiivist lähtuv otsene vastutus ei ole kohane sellistel juhtudel, mis on seotud disainist tulenevate puudustega või teabe puudulikkusega, nagu hoiatamata jätmine.

5. JÄRELDUSED

Pärast direktiivi kohaldamise kohta kogutud teabe arvesse võtmist ei pea komisjon praegu vajalikuks teha ettepanekut direktiivi muutmiseks. Võttes arvesse nõukogu 19. detsembri 2002. aasta resolutsiooni tootevastutust käsitleva direktiivi muutmise kohta, on komisjon seisukohal, et resolutsiooni jõustamine tähendaks eemaldumist direktiivi eesmärgist ühtlustada tootevastutuse seadusi.

Siiski tuleb meeles pidada, et edasist ühtlustamist saab parandada, luues ühtsed alused direktiivi õiguslike mõistete tõlgendamisele. Selleks võib kasutada järgmisi võimalusi:

- Euroopa Kohtu pretsedendiõigus

- Euroopa Komisjoni kontrollimehhanismid (riiklike ülevõtmismeetmete uurimine, rikkumismenetluse algatamine ebaõige kohaldamise puhul)

- jätkuv analüüs töörühmades.

Komisjon teeb ettepaneku jätkata 2007. aastal uurimist ja arutelusid töörühmades, muu hulgas teemadel, mida on nimetatud eespool punktis 4 (Edasine tegevus). Eesmärgiks on analüüsida kehtivat ühenduse õigusraamistikku tootevastutuse valdkonnas. Kui direktiivi kohaldamise kogemus suureneb, võivad muutuda olulisemaks ka erinevused direktiivi rakendamise osas erinevates liikmesriikides, mistõttu võib vajalik olla komisjoni sekkumine.

Komisjon peab vastavalt direktiivi artiklile 21 esitama nõukogule ja parlamendile perioodilisi aruandeid. Seetõttu jätkatakse järelevalvet direktiivi rakendamise ja mõju üle ning hinnatakse selle tulevase muutmise vajadust järgmises aruandes direktiivi 85/374/EMÜ kohaldamise kohta.

[1] Nõukogu direktiiv 85/374/EMÜ, 25. juuli 1985, liikmesriikide tootevastutust käsitlevate õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta (EÜT L 21, 7.8.1985, lk 29–33), muudetud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 10. mai 1999. aasta direktiiviga 1999/34/EÜ (EÜT L 141, 4.6.1999, lk 20–21) ning parandatud parandusega (EÜT L 283, 6.11.1999, lk 20). Direktiivi rakendamise tähtaeg oli 25. juuli 1988.

[2] LOVELLS: Product liability in the European Union, 2003 ja FONDAZIONE ROSSELLI, Analysis of the Economic Impact of the Development Risk Clause as provided by Directive 85/374/EEC on Liability for Defective Products, 2004.

[3] Nõukogu 19. detsembri 2002. aasta resolutsioon tootevastutust käsitleva direktiivi muutmise kohta (ELT C 26, 4.4.2003, lk 2–3).

[4] Näiteks vaid kolm sidusrühma on artikli 7 punkti e (arendusriski käsitlev säte) sõnastuse vastu ning ainult viis sidusrühma ja üks liikmesriik soovisid kogu ELi hõlmava kompensatsioonifondi loomist.

[5] Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-154/00 (Euroopa Ühenduste Komisjon v Kreeka Vabariik), 25.4.2002, paragrahv 29.

[6] Nagu on nimetatud Lovellsi aruande neljandas järelduses.

[7] Euroopa Kohtu (viienda koja) 29. mai 1997. aasta otsus. Euroopa Komisjon v Suurbritannia ja Põhja-Iiri Ühendkuningriik. Kohtuasi C-300/95. Euroopa Kohtu lahendid 1997, lk I-0264.