Tööhõive on kasvanud, kuid piirkondlikud erinevused on suuremad kui enne 2008. aastat (5. peatükk). 2008. aasta majanduskriisi tulemusel suurenesid järsult piirkondlikud erinevused nii tööhõive kui ka tööpuuduse määras. ELi tasandil on tööhõive määr pärast kriisi täielikult taastunud; see oli suurim 2019. aastal, mil 73 % inimesi vanuses 20–64 aastat oli tööga hõivatud. Piirkondlikud erinevused on 2008. aastast saati vähenenud, kuid on endiselt suuremad kui enne majanduskriisi. Tööhõive määr vähem arenenud piirkondades jääb tublisti alla sellele määrale enam arenenud piirkondades (kaart 3).

Mitu keskmise sissetulekuga ja vähem arenenud piirkonda, eelkõige ELi lõunaosas, on vaevelnud majandusliku seisaku või majanduslanguse käes (kaart 1), mis osutab sellele, et nad juba on arengulõksus (kaart 2). Paljusid neist tabas 2008. aastal majandus- ja finantskriis ning nad on sellest ajast saati taastumisega vaeva pidanud nägema. Pikaajaline majanduskasv eeldab avaliku sektori reforme, täiendatud oskustega töötajaskonda ja suuremat innovatsioonisuutlikkust.

ELi vähem arenenud idapoolsed piirkonnad on alates 2001. aastast ülejäänud ELile üha lähemale jõudnud, mille tulemusel on märkimisväärselt vähenenud erinevused SKPs elaniku kohta (kaart 1). Nende piirkondade suurte kasvumäärade taga on struktuursed muutused, eeskätt tööjõu liikumine põllumajandusest suurema lisaväärtusega sektoritesse. Mõni neist piirkondadest on tuginenud majanduskasvu edendamisel taristuinvesteeringutele ja väikestele kuludele. Paraku taristuinvesteeringute tasuvus väheneb ja väikestest kuludest tulenevad eelised kahanevad, kui tegelikud palgad kasvavad kiiremini kui tootlikkus, eriti kaubeldavate kaupade sektoris. Vältimaks tulevikus arengulõksu sattumist, peavad vähem arenenud piirkonnad edendama haridust ja koolitust, suurendama investeeringuid teadusuuringutesse ja innovatsiooni ning parandama oma institutsioonide kvaliteeti.

Ühtekuuluvusaruandes hinnatakse piirkondlike erinevuste pikaajalist arengut, ent käsitletakse põgusalt ka COVID-19 pandeemia lühiajalist ränka mõju. Mõju ELi piirkondadele on olnud asümmeetriline, kajastades erinevusi piirkondade tervishoiualase suutlikkuse, piirangute ja majandusstruktuuride vahel. COVID-19 on suurendanud suremust ELis 13 % võrra (1. peatükk), kusjuures mõju on seni olnud suurem vähem arenenud piirkondades, kus suremus on kasvanud 17 %. Pandeemia on kaasa toonud suurima majanduslanguse alates 1945. aastast. See on mõjutanud eeskätt neid sektoreid, mis sõltuvad inimestevahelisest läbikäimisest, nagu turism, ja muutnud radikaalselt meie töökohti, koole ja sotsiaalset suhtlust, ning reisipiirangud on avaldanud ebaproportsionaalset mõju piirialadele.

Tuginedes kaheksandas ühtekuuluvusaruandes esitatud analüüsile, tutvustatakse käesolevas teatises peamisi muutusi, mis on toimunud viimasel kümnendil piirkondlikes erinevustes, ning seda, kuidas võetud poliitikameetmed on mõjutanud neid erinevusi. Selles tõstetakse esile rohe- ja digiülemineku kui uute ELi majanduskasvu hoogustajate potentsiaali, kuid näidatakse, et ilma asjakohaste poliitikameetmeteta võivad tekkida uued majanduslikud, sotsiaalsed ja piirkondlikud erinevused. Lõpetuseks arutletakse teatises selle üle, kuidas ühtekuuluvuspoliitika peaks nende probleemidega tegelemiseks arenema, ning eelkõige selle üle, kuidas tagada, et kohapõhised, mitmetasandilised ja partnerlusel põhinevad lähenemisviisid aitaksid ka edaspidi suurendada ühtekuuluvust, tuginedes koostoimele ning lõimides ühtekuuluvuse eesmärke muudesse poliitikavaldkondadesse ja vahenditesse.



Piirkondlike erinevuste vähendamiseks tööhõives on vaja, et tööhõive kasvaks rohkem ja kahaneksid soolised erinevused. Vähem arenenud piirkondades on sooline tööhõivelõhe peaaegu kaks korda suurem kui enam arenenud piirkondades (17 protsenti vs. 9 protsenti). Üldjuhul on vähem arenenud piirkondade naised suurema tõenäosusega ebasoodsamas olukorras kui sama piirkonna mehed ning kõrge saavutuste tase on nende puhul vähem tõenäoline kui teiste piirkondade naiste puhul.

Vaesuse ja sotsiaalse tõrjutuse ohus olevate inimeste arv kahanes 2012.–2019. aastal 17 miljoni võrra, peamiselt tänu sellele, et idapoolsetes liikmesriikides vähenes suure materiaalse puuduse käes vaevlevate inimeste arv. Selleks et saavutada ELi 2030. aasta eesmärk vähendada vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse ohus olevate inimeste arvu vähemalt 15 miljoni võrra, tuleb järgmisel kümnendil säilitada praegune vaesuse vähendamise tempo. Paraku suurendas pandeemia 2020. aastal vaesuse ja sotsiaalse tõrjutuse ohus olevate inimeste arvu 5 miljoni võrra.

Erinevused tervise osas on vähenenud. Oodatav eluiga on pikenenud viimasel kümnendil vähem arenenud piirkondades kiiremini kui muudes piirkondades. Sellele vaatamata on see mitmes idapoolses piirkonnas ELi keskmisega võrreldes endiselt lühike (kaart 4). Pandeemia lühendas 2020. aastal oodatavat eluiga peaaegu kõigis liikmesriikides, kuid tõenäoliselt ajutiselt (1. peatükk). Pandeemia tõi esile ka piirkondlikud erinevused tervishoiualases suutlikkuses.





Ühtekuuluvuspoliitika on aidanud vähendada erinevusi.

Majandusliku mudeli põhjal on näha, et tänu aastatel 2014–2020 ühtekuuluvuspoliitika raames eraldatud toetustele on SKP elaniku kohta vähem arenenud piirkondades 2023. aastal 2,6 % suurem. Sellest mudelist on näha ka seda, et ülemist ja alumist detsiili esindavate piirkondade vaheline erinevus SKPs elaniku kohta väheneb 3,5 % (9. peatükk).

Pärast seda, kui riikide avaliku sektori investeeringud majandus- ja finantskriisi tõttu vähenesid, sai ühtekuuluvuspoliitikast olulisem investeerimistoetuse allikas (8. peatükk). Ühtekuuluvusfondist rahastatavates riikides kasvas ühtekuuluvusvahendite osakaal avaliku sektori investeeringutes programmitöö perioodide 2007–2013 ja 2014–2020 võrdluses 34 %-lt 52 %-le (joonis 1). Ilma ühtekuuluvuspoliitikata oleksid avaliku sektori investeeringud neis riikides veelgi enam kahanenud.

Ühtekuuluvuspoliitika võimaldas reageerida kiiresti COVID-19 kriisile, eraldades lisavahendeid, muutes rahastamiskõlblikuks kriisile reageerimisega seotud kulutused ja lubades suuremaid kaasrahastamismäärasid. See aitas liikmesriikidel ja piirkondadel kriisile reageerida. Nüüd tuleks ühtekuuluvuspoliitikas siiski keskenduda taas põhiülesandele ‒ vähendada piirkondlikke erinevusi ja edendada pikaajalist regionaalarengut.

3.Piirkonna majanduskasvu hoogustajad suurendavad üldjuhul ka ühtekuuluvust.

Investeeringud taristusse, oskustesse, innovatsiooni ja juhtimisse on viimastel aastatel jätkuvalt edendanud lähenemist. Sellegipoolest esineb endiselt erinevusi ja paljud majanduskasvu hoogustajad on koondunud enam arenenud piirkondadesse ja linnapiirkondadesse. Viimastest uuringutest on näha, et investeeringute tulemuslikkus sõltub asjakohasest piirkonnapõhisest investeeringute kogumist ning heast institutsioonilisest ja makromajanduslikust raamistikust.

Programmitöö perioodil 2014–2020 läks peaaegu pool ühtekuuluvuspoliitika investeeringutest taristu toetamiseks, peamiselt ELi idaosas esinenud vajaduste tõttu. Need on aidanud vähendada mahajäämust maanteetranspordi valdkonnas ELi idaosas ja kaotada selle ELi lõunaosas (4. peatükk). Samuti on need investeeringud aidanud parandada raudteetransporti ELi lõuna- ja idaosas. Sellest hoolimata on ELi idaosas endiselt rohkem investeeringuid vaja, eriti selleks, et toetada üleminekut CO2-neutraalsele majandusele.

Tavaline lairibaühendus on kättesaadav peaaegu kõikjal ELis, kuid väga kiire ühendus on kättesaadav vaid kahele kolmest linnaelanikust ja ühele kuuest maaelanikust (4. peatükk). Transpordi- ja IT-taristusse tehtavad investeeringud üksi ei too automaatselt kaasa suuremaid kasvumäärasid. Nende investeeringutega peavad kaasnema poliitikameetmed, millega luuakse ettevõtjatele soodne keskkond kasvamiseks ja aidatakse töötajatel pääseda kõigis piirkondades ligi uutele töövõimalustele.

Oluline on investeerida piisavalt keskkonnakaitsesse, puhtasse energiasse ja seonduvate teenuste osutamisse, et tagada pikaajaline kestlikkus, konkurentsivõime ja elukvaliteet. Õhusaastet ja veereostust on vähendatud, kuid mitmes vähem arenenud piirkonnas on need endiselt liiga suured. Mitmes idapoolses piirkonnas on suur tahkete peenosakeste põhjustatud õhusaaste. Hinnangute kohaselt toob see ELis aastas kaasa 400 000 enneaegset surma. Paljudes lõunapoolsetes piirkondades on endiselt liiga suur osooni kontsentratsioon. Reovee käitlemine on paranenud kogu ELis, kuid paljudes vähem arenenud piirkondades ja üleminekupiirkondades on endiselt vaja rohkem investeeringuid, et kaitsta ja parandada vee kvaliteeti (3. peatükk).

Oskused on jagunenud ebaühtlaselt ja on koondunud enam arenenud piirkondadesse, eriti pealinnapiirkondadesse. Vähem arenenud piirkonnad jäävad kolmanda taseme hariduse, elukestva õppe ja digioskuste osas üleminekupiirkondadest ja enam arenenud piirkondadest kaugele maha. Ehkki ELi tasandil on tehtud edusamme, on piirkondade vahelised erinevused endiselt suured. Olukorras, kus paljudel töötajatel puudub keskharidus, on keerulisem kaotada erinevusi tootlikkuses. Hariduse omandamise ja oskuste osas on suur lõhe ka linna- ja maapiirkondade vahel. Linnaelanikud on saanud ülikoolikraadi, osalevad koolitustel ja omavad häid digioskusi suurema tõenäosusega kui maapiirkondade elanikud.

Majanduskasvu jaoks on väga tähtis ettevõtlus, mis aga on üldjuhul koondunud suurematesse linnadesse. Uued ettevõtted on eriti olulised selleks, et muuta majandustegevus mitmekesisemaks ja luua töökohti väikese majanduskasvuga piirkondades. Komisjoni soovituses toimivate tööhõive aktiivse toetamise meetmete (EASE) kohta pärast COVID-19 kriisi on välja toodud, kuidas oskuste täiendamine, ümberõpe ja ettevõtluse toetamine võivad aidata edendada kaasavat töökohavahetust, võttes arvesse piirkondlikku konteksti.