Kompostitavad plastid on biolaguneva plasti alamliik, mis on kavandatud biolagunema kontrollitud tingimustes, tavaliselt tööstusliku kompostimise teel spetsiaalsetes kompostimiseks või anaeroobseks lagunemiseks ette nähtud rajatises. Kõigepealt tuleb koguda biolagunevaid plastijäätmeid, mis saadetakse tööstuslikku kompostimisse. Tööstuslikult kompostitavate pakendite jaoks on olemas Euroopa standard, mida aga ei ole kodukompostimise jaoks, sest viimase tingimused võivad olla märkimisväärselt erinevad.

Tavaplastid ei lagune oma olelusringi lõpus, aga biolagunevad plastid on kavandatud olelusringi lõpuks lagunema: kõik nende orgaanilised koostisosad (polümeerid ja orgaanilised lisaained) muutuvad peamiselt süsinikdioksiidiks ja veeks, uueks mikroobseks biomassiks, mineraalsooladeks ja hapniku puudumisel metaaniks. Et see saaks toimuda, on lisaks plastmaterjali omadustele vaja ka sobivaid tingimusi vastuvõtvas keskkonnas ja piisavalt aega. Seetõttu ei sõltu plasti biolagunemine mitte üksnes materjali omadustest, vaid eelkõige süsteemi omadustest, kus materjaliga seotud ja keskkonnaga seotud tegurid on võrdselt olulised. Nagu allpool näha, võivad biolagunevad plastid olla nii biopõhised kui ka fossiilsed.

Plastide nimetamine biopõhisteks viitab nende tootmiseks kasutatavatele toor- või lähteainele. Tavaplastid on tehtud fossiilsetest ressurssidest (nafta ja maagaas), biopõhised plastid on tehtud biomassist. Biomass pärineb praegu peamiselt taimedest, mida kasvatatakse spetsiaalselt fossiilsete ressursside asendamiseks lähteainena, nagu suhkruroog, teraviljakultuurid, õlikultuurid või toiduks kõlbmatud lähteained nagu puit. Muud allikad on orgaanilised jäätmed ja kõrvalsaadused, näiteks kasutatud toiduõli, suhkruroo pressimisjäätmed ja tallõli. Plaste võib täielikult või osaliselt valmistada biopõhisest lähteainest. Nagu on näidatud allpool esitatud joonisel, võivad biopõhised plastid olla nii biolagunevad kui ka biolagunematud.

Käesoleva biopõhiste, biolagunevate ja kompostitavate plastide poliitikaraamistiku eesmärk on paremini mõista nende kasutamisest tulenevaid probleeme ja eeliseid. Samuti sätestatakse tingimused, millega tagada nende tootmise ja tarbimise positiivne keskkonnamõju. Raamistiku eesmärk on täita lüngad poliitikas, suunata ELi tulevast poliitikat või õigust neis küsimustes ja anda turule kätte suund, et vältida jätkusuutmatuid arenguid. Kogu ELi ühine arusaam selliste plastmaterjalide kasutamisest hõlbustab ka ühtse turu toimimist ja aitab ära hoida riikliku tasandi erinevusi, mis killustavad turgu.

Süsteemse lähenemisega püütakse leida õige tasakaal, kus ühel pool on vajadus vähendada sõltuvust fossiilsetest ressurssidest, mis annab rängalt tunda praeguses energiakriisis, mille on põhjustanud Venemaa jõhker sõda Ukrainas, ning teisel pool vajadus tagada toiduga kindlustatus, millega konkureerib maa kasutamine biomassi tootmiseks.

ELi poliitikas ja õigusaktides käsitletakse küll biopõhiste, biolagunevate ja kompostitavate plastide teatavaid aspekte ja rakendusviise, kuid parem oleks läheneda süsteemselt, et toetada nii avaliku kui ka erasektori otsuseid. Selline lähenemine peaks põhinema Euroopa rohelisel kokkuleppel, ringmajanduse tegevuskaval ja ELi plastistrateegial. Lisaks on nullsaaste tegevuskava eesmärk vähendada 2030. aastaks plastprügi meres 50 % ja keskkonda sattuvat mikroplasti 30 %. ELi mullastrateegias keskendutakse mullareostuse ärahoidmisele selle tekkekohas.

Biopõhiseid, biolagunevaid ja kompostitavaid plaste peetakse Euroopas ja rahvusvaheliselt keskkonnasõbralikumaks kui fossiilset ja biolagunematut tavaplasti. Samal ajal on üha rohkem teaduslikke tõendeid ja teadlikkust mitme tingimuse kohta, mis peavad olema täidetud selleks, et niisuguste plastide tootmisel ja kasutamisel oleks üldine positiivne keskkonnamõju ning see ei süvendaks plastireostuse, kliimamuutuste ja elurikkuse vähenemise probleeme. Plasti valmistamine biomassist või plasttoodete biolagunemine mingis vastuvõtvas keskkonnas võib olla tavaplastiga võrreldes mitmes mõttes kasulikum, kuid neil lahendustel on omad kestlikkusprobleemid ja kompromissid, mida tuleks hästi mõista ja hoolikalt arvesse võtta. See ei tohiks ka pisendada vajadust viia plasti olelusring vastavusse ringmajandusega ja esmajärjekorras tuleks tagada, et kasutataks vähem ressursse, et kõiki lähteainete materjale, sh biopõhiste lähteainete materjale, hoitaks võimalikult kaua ringluses ning et esmastele toorainetele eelistataks teiseseid tooraineid.

Neile probleemidele lahenduste otsimisel asendatakse praegu igapäevaelus valitsevad tavaplastid üha enam biopõhiste, biolagunevate ja kompostitavate plastidega. Neid kasutatakse pakendites (peaaegu pool selliste plastide nõudlusest), tarbekaupades ja tekstiilides, kuid ka põllumajandus-, transpordi- ja ehitussektoris. Kogu maailma plastitootmise koguvõimsusest moodustavad need plastid 1 % ja nende maht on üle kahe miljoni tonni aastas. Veerand tootmisvõimsusest asub Euroopas ja peaaegu pool Aasias. Eeldatakse, et tootmine kasvab kiiremini kui varasematel aastatel ja 2025. aastaks on nende osa kogu plastitootmises kahekordistunud.

ELi üleminek ringmajandusele, ressursitõhusale majandusele ja kliimaneutraalsele majandusele koos eesmärgiga saavutada nullsaaste ja vajadusega kaitsta ja suurendada elurikkust on käivitanud üldise ümbermõtestamise selle kohta, kuidas plaste toota, kasutada ja kõrvaldada. Vaatamata plastide kestlikkuse ja ringluse suurendamiseks tehtud jõupingutustele võeti Euroopas 2020. aastal ringlusse ainult 14 % plastijäätmetest, ülejäänu põletati jäätmete energiat kasutades, ladestati prügilasse, prügistati või eksporditi. Arvestades seda valdavalt lineaarset mudelit ja märke selle kohta, et tootmine järgmise 20 aasta jooksul kahekordistub, siis on hädavajalik parandada plasti üldist keskkonnakestlikkust. Kasvuhoonegaaside heite, jäätmetekke, prügistamise ja plastireostuse mõjus vähendamine kujutab endast aga keerukat probleemipundart.

Primaarse biomassi kasutamisel on oluline tagada, et see on keskkonnakestlik ja ei kahjusta elurikkust ega ökosüsteemi tervist. Kuna tarbijad eeldavad, et biopõhine plast on päriselt kestlik, siis peab biopõhine materjal alati, kui toote kohta esitatakse väited, et see on valmistatud biopõhisest materjalist ja sisaldab biopõhist materjali, pärinema säästvalt hangitud biomassist.

Samuti on oluline tagada, et biopõhist sisu mõõdetakse täpselt. Tuleks eelistada radiosüsinikumeetodeid, kuna nende tulemused on usaldusväärsed ja nende kasutamine on laialdaselt aktsepteeritud. Biopõhise sisu tegelikku osakaalu kinnitamiseks ei sobi selline meetod, kus biomassi kasutamist dokumenteeritakse järelevalveahela kaudu ja selle osakaal omistatakse lõpptoodetele massibilansi arvestuse kaudu. Sellist meetodit tuleks kasutada ainult siis, kui seda saab teha väga läbipaistvalt ja vastutustundlikult ning rohepesu vältimiseks on kokku lepitud seda meetodit toetavad standardid.

Et võidelda rohepesu vastu ja vältida tarbijate eksitamist, ei tohiks plasttoodete kohta esitada üldisi väiteid, nagu „bioplast“ ja „biopõhised“. Komisjoni ettepanekus tarbijate võimestamise kohta üleminekul rohelisele majandusele nähakse ette selliste tavade keelustamine, välja arvatud juhul, kui need põhinevad tunnustatud suurepärasel keskkonnatoimel või kui väite kirjeldus ei ole selgelt ja nähtavalt esitatud sama kanali vahendusel. Tarbijate eksitamise vältimiseks tuleks väidetes viidata üksnes biopõhise plasti sisalduse täpsele ja mõõdetavale osale tootes, märkides näiteks, et „toode sisaldab 50 % biopõhist plasti“.

Biopõhisena märgistatava plasttoote puhul ei ole praegu kohustuslikku minimaalset biopõhist sisaldust ega kokkulepitud sertifitseerimissüsteemi ega märgist. Biopõhiste toodete valdkondadevahelistes standardites, mille on välja töötanud Euroopa Standardimise Tehniline Komitee (CEN/TC411), antakse suuniseid selliste aspektide kohta nagu biopõhise sisalduse mõõtmise meetodid, ettevõtjatevaheline ning ettevõtjate ja tarbijate vaheline teabevahetus. Turul kasutatakse neid vabatahtlikke standardeid laialdaselt ja nende rakendamine on soovitatav, kuna see tagab ühtse lähenemise.

Lähteainena on süsinik edaspidigi vajalik, aga säästvalt hangitud biomassist saadud taastuv süsinik on alternatiiv fossiilsele süsinikule. Eelkõige võimaldab orgaaniliste jäätmete ja kõrvalsaaduste kasutamine biopõhise plasti tootmisel selle osaliselt lahti siduda fossiilsetest ressurssidest ja aidata saavutada kliimaneutraalsuse eesmärke, samal ajal väheneb esmaste bioloogiliste ressursside kasutamine ja välditakse elurikkuse kahjustamist. Samuti on tunnistatud säästvalt hangitud biomassi rolli ning on olemas poliitika ja turu arengusuunad, mis soodustavad biopõhise plasti sisalduse suurendamist. Kestlike süsinikuringete teatises on seatud eesmärk, mille kohaselt peaks vähemalt 20 % keemia- ja plasttoodetes kasutatavast süsinikust pärinema kestlikest mittefossiilsetest ressurssidest, et aidata saavutada kliimaneutraalsust. Ajakohastatud biomajanduse strateegias rõhutatakse loodussõbralike biopõhiste lahenduste leidmise tähtsust. Biopõhised plastid võivad soodustada ka töökohtade loomist, sest suurendavad esmatootjate rolli kohalikus biomajanduses. Sellise positiivse mõju tagamiseks vajab biopõhiste plastide tööstus kvalifitseeritud tööjõudu. Selleks aitab Euroopa oskuste tegevuskava viia ellu muudatusi oskustes, et kasutada täiel määral ära potentsiaali.

Ringmajanduse tegevuskavas käsitletakse vajadust tegeleda kestlikkuse probleemidega, mis kerkivad esile seoses biopõhise plasti hankimise, märgistamise ja kasutamisega, seejuures toetutakse hinnangule, kas biopõhiste lähteainete kasutamine toob tõelist keskkonnakasu, mis sisaldaks enamat kui fossiilsete ressursside kasutamise vähendamine. See tähendab ka selle eest hoolitsemist, et biopõhiste lähteainete kasutamisel ei oleks halba mõju elurikkusele, ökosüsteemidele ega maa- ja veekasutusele.

Kooskõlas ELi metsastrateegiaga aastani 2030 tegi komisjon 2021. aasta juulis toimunud taastuvenergia kolmanda direktiivi läbivaatamise raames ettepaneku integreerida riiklikesse toetuskavadesse biomassi astmelise kasutamise põhimõte, mille kohaselt tuleks biomassi kasutada seal, kus sellel on suurem majanduslik lisandväärtus. Vastavalt sellele põhimõttele tuleks biomassi kasutada eelistatavalt materjalide, sealhulgas plasti tootmiseks, ja üksnes teise võimalusena kasutada seda bioenergia allikana.

Lisaks tuleks eelistada pika kasutusajaga tooteid lühikese kasutusajaga toodetele, sealhulgas ühekordselt kasutatavatele toodetele. Seda tähtsuse järjekorda kohaldatakse näiteks põllumajandusest, metsandusest või vesiviljelusest pärit jäätmete, kõrvalsaaduste ja primaarse biomassi suhtes. Enne primaarset biomassi tuleks kasutada orgaanilisi jäätmeid ja kõrvalsaadusi, seda eelkõige lühikese kasutusajaga toodete puhul.

Biopõhise plasti tootmiseks kasutatav biomass peab vastama ELi bioenergia kestlikkuse kriteeriumidele. Nagu komisjon 2021. aasta juulis taastuvenergia kolmanda direktiivi läbivaatamisel välja pakkus, hõlmavad need kriteeriumid meetmeid, mis on seotud metsa biomassiga ning biokütustega, mille puhul on suur risk maakasutuse otseseks ja kaudseks muutumiseks, näiteks palmiõlist saadud biokütustega. Kuni taastuvenergia kolmanda direktiivi üle peetavad läbirääkimised lõpevad, tuleks kohaldada taastuvenergia teise direktiivi bioenergia kestlikkuse kriteeriume. See on ka lähenemisviis, mida kasutatakse ELi taksonoomias kestlike investeeringute tegemiseks „põllumajanduslikku biomassi, mida kasutatakse toorplasti tootmiseks“.

Mis puutub kasvuhoonegaaside heitkogustesse, siis bioenergia raamistikku ei saa biopõhiste plastide suhtes otse kohaldada, sest neid ei kasutata energia tootmiseks. Meetodid, millega hinnata biopõhiste plastide mõju olelusringis võrreldes fossiilse plastiga, on alles väljatöötamisel. Praegu on kõige ühtlustatum metoodika komisjoni Teadusuuringute Ühiskeskuse välja töötatud raamistik, mida nimetatakse plasti olelusringi hindamise meetodiks ja mis põhineb ELi toote keskkonnajalajälje leidmise meetodil. Lisaks tuleks uuendusi hinnata varases etapis, et tagada ohutute ja kestlike alternatiivide väljatöötamine.

Vaja on teaduse edasist arengut, et lisada hindamisse arvestus toodetes nende kasutusea jooksul biogeense CO2 sidumise ja selle toodetest vabanemise kohta. Sel eesmärgil käivad arutelud ÜRO olelusringi algatuse raames. Ainult pika kasutusajaga biopõhistel plasttoodetel, mida jäätmeteks muutumisel ei põletata, võib olla kasulik mõju CO2 säilitamisele. Lühikese kasutusajaga toodete puhul, mis on enamik tänapäeva biopõhistest plasttoodetest, nagu ühekordselt kasutatavad pakendid, vabaneb algselt atmosfäärist seotud CO2 kiiresti tagasi.

4.Biolagunevad ja kompostitavad plastid

Ringmajanduse tegevuskavas rõhutatakse vajadust anda poliitiline suund biolaguneva või kompostitava plasti kasutamise kohta, tuginedes nende rakendusviiside hindamisele, kus selline kasutamine võib olla keskkonnale kasulik, ja selliste rakendusviiside kasutamise kriteeriumidele. Samuti rõhutatakse vajadust tagada, et toote märgistamine „biolagunevana“ või „kompostitavana“ ei eksitaks tarbijaid ega julgustaks neid plasti kõrvaldama viisil, mis põhjustab prügistamist või saastet, sest keskkonnatingimused ei ole sobivad või lagunemiseks ei ole piisavalt aega.

Biolagunemine on tõepoolest plastide oluline omadus, kuna sellest sõltub, kas plast püsib ja koguneb keskkonnas, lagunedes üha väiksemateks osakesteks, mikroplastiks ja nanoplastiks, ning muutub üha suurenevaks saasteallikaks, mis on kahjulik inimeste tervisele ja keskkonnale. Biolagunev plast tõenäoliselt ei püsi ega kogune, tingimusel et see laguneb täielikult vastuvõtvas keskkonnas, mis on selle jaoks ette nähtud, ega lekki keskkonda, kus see ei saa biolaguneda. See võib juhtuda näiteks juhul, kui pinnases biolagunev plast kandub tuule või äravooluga pinnasest üle jõe- või merevette. Biolagunemiseks kuluv aeg peab olema ka piisavalt lühike, et mitte kahjustada ökosüsteeme ja mereelustikku, näiteks juhul kui mereloomad neelavad seda alla.

Plasti biolagunemine on valdkond, millele teadusuuringud ja innovatsioon on väga palju tähelepanu pööranud. Selle suhtes kohaldatakse üha enam poliitikameetmeid, mille eesmärk on tagada, et biolagunev plast ei tekitaks kahju, et see tooks kasu keskkonnale ja et tarbijatele ei jäetaks muljet, et biolagunevat plasti saab prügistada. Teatavate plasttoodete keskkonnamõju vähendamist käsitleva direktiivi kohaldamisalasse kuuluvad biolagunevast plastist valmistatud plasttooted, sest kui need tooted prügistatakse, siis ei ole mingit kindlust, et need vabas keskkonnas suudavad biolaguneda. Lisaks keelustatakse oksüdantide toimel lagunevad plastid, kuna need ei anna tõendatud keskkonnakasu, ei biolagune täielikult ning avaldavad halba mõju tavaplasti ringlussevõtule.

Väetisetoodete määruses on sätestatud, et 16. juuliks 2026 peavad katteained ja valmististe lisandid vastama teatavatele biolagunevuse kriteeriumidele. Samuti on vaja hinnata põllumajanduslike multšikilede võimet biolaguneda looduslikes mulla- ja veekeskkondades kogu ELis. Lisaks on REACH-määruse kohase tahtlikult lisatud mikroplasti piiramise alt vabastatud biolagunevad polümeerid, kui need vastavad konkreetsetele biolagunevuse kriteeriumidele, mida on tõendatud kas ühega kolmest katsemeetodi rühmast, kus tehakse põhjalikud sõelumiskatsed, millega mõõdetakse kiiret biolagunemist või loomupärast biolagunemist, või vastavalt simulatsiooniuuringutele, kus biolagunevuse kriteeriumid peaksid olema täidetud kolmes keskkonnakomponendis: vesi, pinnas ja sete (või kahes keskkonnakomponendis, kui tegu on põllumajandusliku ja aiandusliku otstarbega). Polümeeride, sealhulgas biolagunevate polümeeride puhul kaalub komisjon REACH-määruse sihipärase läbivaatamise raames registreerimiskohustuse laiendamist teatavatele probleemsetele polümeeridele, nagu on välja kuulutatud kestlikkust toetavas ELi kemikaalistrateegias.

4.1 Biolagunevad plastid

Komisjon soovib anda edasisi suuniseid poliitika väljatöötamiseks ja on teinud oma juhtivate teadusnõustajate rühmale ülesandeks hinnata plasti biolagunevust avatud keskkonnas. Nende arvamuses rõhutatakse, et biolaguneva plasti kasutamist tuleb piirata, et seda kasutataks avatud keskkonnas üksnes selliste rakendusviiside puhul, kus vähendamine, korduskasutamine või ringlussevõtt ei ole teostatav. Lisaks rõhutavad teadusnõustajad, et sellist plasti ei tohiks pidada lahenduseks ebaõige jäätmekäitluse või prügistamise vastu. Nad soovitavad toetada ühtsete katse- ja sertifitseerimisstandardite väljatöötamist, et realiseerida biolaguneva plasti võimalikku keskkonnakasu võrreldes biolagunematu plastiga. Samuti peavad nad vajalikuks edendada täpse teabe esitamist biolaguneva plasti omaduste, otstarbeka kasutamise ja kõrvaldamise kohta ning biolaguneva plasti ja selle rakendusviiside piirangute kohta seoses konkreetsete kasutajarühmadega. Teadusnõustajate rühma arvamuses määratletakse oluliste teguritena materjali omadused, materjali vastuvõttev keskkond, kuhu materjal lõpuks jõuab, muudesse keskkondadesse sattumise tõenäosus ja tarbijate käitumine.

Neid kaalutlusi arvesse võttes tuleb uute plastide arendamisel või poliitikameetmete väljatöötamisel esimese põhimõttena käsitada biolagunemist süsteemi omadusena, milles võetakse arvesse materjali omadusi, konkreetseid keskkonnatingimusi ja riske.

Teiseks peab vabas keskkonnas biolaguneva plasti kasutamine olema piiratud materjalidega, mille puhul on tõendatud täielik biolagunemine lühema aja jooksul kui konkreetne tõenduspõhine ajaraam, et vältida keskkonnakahju, ning konkreetsete rakendusviisidega, mille puhul tarbimise vähendamine või korduskasutamine ei ole otstarbekas ning mille puhul plasttoodete täielik kõrvaldamine, kogumine ja ringlussevõtt ei ole teostatav. Kuna biolagunevat plasti kasutatakse peamiselt suhteliselt lühikese kasutusajaga toodetes nagu toidu- ja joogipakendid, lähevad nende valmistamiseks kasutatavad ressursid kiiresti kaduma. Tavaplastide asendamisel biolaguneva plastiga tekib oht, et aeglustub jäätmete vähendamisel ja toodete korduskasutamisel põhinevate ringmajanduse lahenduste väljatöötamine. Samuti on oht, et kaovad stiimulid, mis on kavandatud plasti ringlussevõtmiseks eesmärgiga hoida materjale võimalikult kaua ringluses, ning stiimulid kasutada kestlikumaid alternatiive, mis ei sisalda plasti. Seetõttu ei tohiks asendamist pidada lahenduseks ebaõige jäätmekäitluse või prügistamise vastu.

Põllumajanduses kasutatavad multšikiled on hea näide, kuidas kasutada avatud keskkonnas biolagunevaid plaste, tingimusel et on sertifitseeritud nende vastavus asjaomastele standarditele. Selleks taotleb komisjon kehtiva Euroopa standardi läbivaatamist, eesmärgiga võtta eelkõige arvesse ohtu, et mullas biolagunevad plastjäägid satuvad veesüsteemidesse. Tuleks välja töötada uued katsemeetodite standardid, et saaks sobivaks pidada biolaguneva plasti muid rakendusviise, nagu traalipära kaitsekotid kalanduses, puud kaitsvad tooted, taimede kinnitusklambrid või murutrimmerite jõhvid.



Näide: multšikile Tavaplasti, mis on fossiilne ja biolagunematu, kasutatakse laialdaselt, et saada suuremat saaki, koristada saaki varem, sõltuda vähem taimekaitsevahenditest ja putukamürkidest, kaitsta külma eest ja säilitada vett. Kuid nende plastide nõuetekohane käitlemine põllumajanduses olelusringi lõppedes on problemaatiline. 2019. aastal koguti ELis tekkinud põllumajanduslikust plastist (v.a pakendid) ainult ligikaudu 63 %, samas kui ülejäänud 37 % jäätmete sihtkoht ei ole teada – need kas ladustati, põletati, maeti või koguti koos muude jäätmetega. Vaatamata suurele ringlussevõtu potentsiaalile võetakse praegu ringlusse ainult 24 % igal aastal ELis turule lastavast põllumajanduslikust plastist. Kui multšikilet ei eemaldata või ei eemaldata täielikult, mida ei ole alati võimalik tagada, vabastab see plasti, mis koguneb mulda, laguneb mikroplastiks või levib tuule või äravoolu teel. Kui mõelda sellele, et mulla plastireostust on raske tagasi pöörata, siis võivad sertifitseeritud biolagunevad multšikiled pakkuda kasulikku alternatiivi. Põllumajandustootjad on otseselt huvitatud mulla hea seisundi säilitamisest ning võib eeldada, et nad kontrollivad märgistust ja juhiseid, kuidas neid tooteid õigesti kasutada ja kõrvaldada. Biolagunematu plast tuleks eemaldada, koguda ja ringlusse võtta. Liikmesriigid saavad abiks olla ja luua asjakohased laiendatud tootjavastutuse süsteemid.

Ühtsed ja teaduspõhised katse- ja sertifitseerimisstandardid plasti biolagunemise kohta avatud keskkonnas on olulised selliste piiratud arvu rakendusviiside puhul, kus biolagunev plast võiks olla kasulik. Biolagunemise katseid tehakse tavaliselt tehiskeskkonnas, et tagada katsetingimuste korratavus, kuid tuleb jälgida protsesse, mis esinevad looduskeskkonnas tegelikes tingimustes. Merekeskkonnas biolagunemise standardite väljatöötamine on eriti keeruline, kuna biolagunemine ookeani põhjas on merekeskkonna eripära tõttu ebatõenäoline. Ühekordselt kasutatavate plasttoodete direktiiviga anti komisjonile ülesanne hinnata teaduse ja tehnika arengut seoses merekeskkonnas biolagunevuse võimalike kriteeriumide või standardiga.

Täiendavaid probleeme tekitavad lisaained, mida kasutatakse biolaguneva plasti tootmiseks ja mis peaksid samuti biolagunema. Plastid sisaldavad kompleksset keemilist segu, sh lisaaineid, mis on mürgised, ning võrdlus tavaplastiga näitab, et biolagunev plast võib olla samamoodi mürgine. Lisaks võib biolagunev plast lasta neid lisaaineid otse keskkonda ja teha seda kiiremini kui tavaplastid. Biolagunevate või kompostitavate plastide tootmiseks kasutatavad lisaained peaksid biolagunema ohutult ega tohiks olla keskkonnale kahjulikud. Lisaainetest tuleks samuti teavitada jaemüüjaid, kasutajaid ja üldsust.