Selle tulemusel ei ole riiklikud sätted direktiivi teatavate põhisätete täielikuks järgimiseks sageli piisavad, eriti juhul, kui riiklike meetmete kohaldamisala on kitsam kui direktiivi artiklis 2 sätestatud kohaldamisala. Hindamine on toonud esile ka muid puudujääke mitmes liikmesriigis, eelkõige seoses süü kohta tehtavate avalike seisukohavõttudega ja õigusega ennast mitte süüstada.

Direktiivi ülevõtmise viisid on liikmesriigiti erinevad. Mõni liikmesriik on võtnud õiguslike või praktiliste rakendusmeetmete kõrval konkreetsed meetmed, millega on direktiivist tulenevad õigused sõnaselgelt üle võetud. Teistes liikmesriikides on leitud, et kehtivad meetmed on juba üldjoontes direktiivi nõuetega kooskõlas ning konkreetseid meetmeid direktiivi ülevõtmiseks võetud ei ole. Sõnaselgete ülevõtvate sätete puudumist on vahel praktiliste rakendusmeetmete ja kohtupraktika abil teataval määral kompenseeritud, aga mitte alati.

Artikli 14 kohaselt pidid liikmesriigid direktiivi oma õigusesse üle võtma hiljemalt 1. aprilliks 2018. Sel kuupäeval ei olnud 11 liikmesriiki – Bulgaaria, Küpros, Kreeka, Horvaatia, Läti, Luksemburg, Malta, Austria, Rumeenia, Slovakkia ja Rootsi – komisjonile kõigist vajalikest meetmetest teatanud. Seetõttu algatas komisjon 2018. aasta mais nende liikmesriikide vastu ELi toimimise lepingu artikli 258 alusel rikkumismenetluse seoses ülevõtmismeetmetest teatamata jätmise või osalise teatamisega. Enamik liikmesriike on pärast seda oma kohustuse täitnud ja rikkumismenetlus on lõpetatud. Pärast täieliku ülevõtmise kontrolli on siiski pooleli neli rikkumismenetlust juhtudel, kus direktiivi mõned sätted tuleb veel üle võtta. Lisaks algatati 2021. aasta veebruaris osalise teatamise tõttu kolm uut rikkumismenetlust.

Euroopa Liidu Kohus on direktiivi (EL) 2016/343 siiani mitmel korral tõlgendanud ja käesolevas aruandes on neid tõlgendusi arvesse võetud.

Aruandes keskendutakse seetõttu meetmetele, mida liikmesriigid on direktiivi ülevõtmiseks seni võtnud. Selles hinnatakse, kas liikmesriigid on direktiivi üle võtnud ja kas riigisiseste õigusaktidega saavutatakse direktiivi eesmärgid ja täidetakse selle nõudeid.

Käesolev aruanne põhineb peamiselt teabel, mille liikmesriigid on komisjonile esitanud direktiivi ülevõtmise riiklike meetmete kohta. Samuti tugineb see avalikult kättesaadavale teabele, mis pärineb Euroopa Liidu Põhiõiguste Ametilt, ja komisjoni rahastatud uuringutele, mille on teinud välised sidusrühmad.

Direktiivi artiklis 12 on sätestatud, et komisjon peab esitama Euroopa Parlamendile ja nõukogule direktiivi rakendamise kohta aruande.

EL on võtnud selles valdkonnas vastu kuus direktiivi: lisaks direktiivile (EL) 2016/343 on olemas direktiivid, mis käsitlevad õigust suulisele ja kirjalikule tõlkele, õigust teabele, õigust kaitsjale ja õigust suhelda vabaduse võtmise ajal kolmandate isikutega, laste menetluslikke tagatisi ja tasuta õigusabi. Euroopa Komisjon on juba koostanud kolme esimese direktiivi rakendamise aruanded. Direktiivid aitavad suurendada vastastikust usaldust ja tugevdada seeläbi kohtuotsuste ja muude õigusasutuste otsuste vastastikuse tunnustamise põhimõtet.

See direktiiv on neljas õigusakt, mis on vastu võetud vastavalt Euroopa Liidu toimimise lepingu (edaspidi „ELi toimimise leping“) artikli 82 lõike 2 punktile b, mis on kriminaalmenetluses isikute õigusi käsitlevate miinimumnormide vastuvõtmise õiguslik alus. Direktiivi kohaldatakse 25 liikmesriigis.

Artiklis 2 on sätestatud direktiivi kohaldamisala. Seda kohaldatakse kriminaalmenetluses kahtlustatavale või süüdistatavale füüsilisele isikule kõigis kriminaalmenetluse etappides alates hetkest, mil isikut kahtlustatakse või süüdistatakse kuriteo või väidetava kuriteo toimepanemises, kuni otsuse tegemiseni selle kohta, kas isik on asjaomase kuriteo toime pannud, ja see otsus on muutunud lõplikuks.

Ehkki mõned liikmesriigid ei ole artiklit 2 sõnaselgelt üle võtnud, on direktiivis sätestatud õigusi rakendavate riiklike meetmete kohaldamisala siiski enamasti direktiiviga kooskõlas. Ühes liikmesriigis kohaldatakse ülevõtmismeetmeid siiski ainult kinni peetud või süüdistuse saanud isikute suhtes, kuid mitte de facto kahtlustatavate suhtes. See takistab oluliselt direktiivi nõuete täitmist. Mõnes liikmesriigis tekitab vastavusprobleeme riigisiseste meetmete ajaliselt piiratum kohaldamisala. Ajalise kohaldamisala piirangud võivad mõjutada ka isikulist kohaldamisala, kui need mõjutavad menetluse algatamise viisi või hetke, mil isikut kahtlustatavaks peetakse.

Sellised vastavusprobleemid on väga kaalukad, kuna võivad mõjutada ka süütuse presumptsiooni kohaldamisala ja piirata selliste riiklike sätete ulatust, millega rakendatakse direktiivist tulenevaid konkreetseid õigusi.

3.2.Süütuse presumptsioon (2. peatükk)

Direktiivi 2. peatükis käsitletakse süütuse presumptsiooni põhimõtet. Artikliga 3 kohustatakse liikmesriike tagama, et kahtlustatavat ja süüdistatavat peetakse süütuks seni, kuni nende süüd ei ole seaduse kohaselt tõendatud. Ühes liikmesriigis on selle põhimõtte järgimine tagatud kostjatele ja kinnipeetavatele, kuid mitte nendele kahtlustatavatele, keda kinni ei peeta.

3.2.1.Avalikud seisukohavõtud süü kohta – artikkel 4

Ainult kuue liikmesriigi õigusaktid on täielikult kooskõlas artikli 4 lõikega 1, milles nõutakse, et liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et kuni kahtlustatava või süüdistatava süü ei ole seaduse kohaselt tõendatud, ei osutata ametiasutuste avalikes avaldustes ega kriminaalmenetluses tehtud otsustes, välja arvatud nendes, milles otsustatakse süü küsimus, kõnealusele isikule kui süüdlastele. See ei piira süüdistaja toiminguid, mille eesmärk on tõendada kahtlustatava või süüdistatava süü, ega menetluslikku laadi eelotsuseid, mille teevad õigus- või muud pädevad asutused ning mille aluseks on kahtlustused või süüstavad tõendid. Selle põhjal ja kooskõlas põhjendusega 16 on Euroopa Kohus otsustanud, et direktiiv ei reguleeri „tingimusi, millistel võib vahistamisotsused teha“.

Üksikutes liikmesriikides, kus artikli 4 lõige 1 ei ole sõnaselgelt üle võetud, on see direktiivi nõue rakendatud üldsätetega, mis käsitlevad süütuse presumptsiooni või teabe levitamise piiramist, ning kohtupraktikaga.

Vastavusprobleeme on siiski täheldatud üheksateistkümnes liikmesriigis ning selle sättega seotud probleemide arv on seega kõige suurem.

Mõnes liikmesriigis tulenevad need probleemid peamiselt sätte üle võtmata jätmisest ja kolmeteistkümnes liikmesriigis peamiselt riigisiseste sätete piiratumast ulatusest, mis ei hõlma kõiki ametiasutusi ega menetlusetappe või kohtuotsuseid, nagu nõutakse direktiivis.

Mõnel juhul on tuvastatud vastavusprobleemidel praktikas vähem mõju, sest riiklikus kontekstis võib süü kohta tehtavate avalike seisukohavõttude keelamist pidada süütuse presumptsiooni põhimõtte oluliseks mõõtmeks. Lisaks tagavad sätted, mis käsitlevad laimu ja teabe avaldamist meedias, samuti andmekaitse-eeskirjad või õiguslikult mittesiduvad suunised või muud praktilised rakendusmeetmed juba iseenesest direktiivi nõuete osalise täitmise praktikas.

Teistes liikmesriikides valmistab praktiline rakendamine probleeme. Praktika näitab, et kui kohtunikud ja prokurörid järgivad tavaliselt artikli 4 lõiget 1, siis teised organid, näiteks ministrid või parlamendiliikmed, osutavad mõnikord kostjale kui süüdlasele.

Kaheteistkümne liikmesriigi õigusaktid ei ole täielikult kooskõlas artikli 4 lõikega 2, mis kohustab liikmesriike tagama artikli 4 lõikes 1 sätestatud kohustuse rikkumise korral asjakohaste meetmete kättesaadavuse.

Neljas liikmesriigis tuleneb see artikli 4 lõike 1 riiklike ülevõtmismeetmete kohaldamisala piirangutest, näiteks kui ülevõtmine piirdub kohtuotsustega, kuid ametiasutuste jaoks ei ole meetmeid kehtestatud.

Artikli 4 lõike 3 kohaselt ei takista artikli 4 lõikes 1 sätestatud kohustus mitte osutada kahtlustatavale või süüdistatavale kui süüdlasele ametiasutustel levitada avalikult teavet kriminaalmenetluse kohta, kui see on hädavajalik kriminaaluurimisega seotud põhjustel või on avalikes huvides. Mõne liikmesriigi õigus ei ole sellega täielikult kooskõlas ühel või mitmel järgmisel põhjusel. Asjakohased riiklikud meetmed ei hõlma kõiki ametiasutusi ega teabeliike, puudub nõue „kui see on hädavajalik“ või puuduvad teabe levitamist piiravad selged tingimused. Mõningatel juhtudel on vastavusprobleemidel praktikas vähem mõju, sest asjakohased on ka õiguslikult mittesiduvad suunised, näiteks ajakirjanikega suhtlemise ja neile teabe edastamise suunised.

3.2.2.Kahtlustatavate ja süüdistatavate esitlemine – artikkel 5

Artikli 5 lõikega 1 kohustatakse liikmesriike võtma asjakohaseid meetmeid tagamaks, et kahtlustatavat ja süüdistatavat ei esitleta kohtus ega avalikkuse ees süüdlasena füüsilist vabadust piiravate meetmete kaudu. Paljud liikmesriigid on jätnud vastu võtmata konkreetsed õigusnormid selle sätte ülevõtmiseks.

Artikli 5 lõike 2 kohaselt ei takista artikli 5 lõige 1 liikmesriikidel rakendada füüsilist vabadust piiravaid meetmeid, mis on juhtumipõhiselt vajalikud seoses turvalisusega või vältimaks, et kahtlustatav või süüdistatav põgeneb või suhtleb kolmandate isikutega. Kahes liikmesriigis on tuvastatud probleeme seoses tagatise puudumisega selle kohta, et juhtumeid hinnatakse individuaalselt.

Lisaks valmistab mõnes liikmesriigis probleeme artikli 5 järgimine praktikas. Üksikutes liikmesriikides kasutatakse näiteks käeraudu olenemata sellest, miks süüdistatav vahi alla on võetud. Kohtusaali toimetamise ajal on käeraudades süüdistatavat võimalik näha avalikkusel ja ajakirjandusel ning süüdistatavast saab teha pilte. Teistes liikmesriikides kasutatakse kohtusaalides laialdaselt klaaskaste.

3.2.3.Tõendamiskohustus – artikkel 6