[pic] | EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON |

Brüssel 1.8.2006

KOM(2006) 430 lõplik

KOMISJONI ARUANNE NÕUKOGULE JA EUROOPA PARLAMENDILE

nõukogu 1. veebruari 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 259/93 (jäätmesaadetiste järelevalve ja kontrolli kohta Euroopa Ühenduses, ühendusse sisseveo ning ühendusest väljaveo korral) rakendamise kohtaOhtlike jäätmete ja muude jäätmete tekitamine, töötlemine ja riikidevaheline vedu Euroopa Liidu liikmesriikides 1997–2000 {SEK(2006) 1053}

SISUKORD

1. Sissejuhatus 4

2. Ohtlike jäätmete tekitamine 6

3. Ohtlike jäätmete väljavedu liikmesriikidest 6

4. Ohtlike jäätmete sissevedu liikmesriikidesse 9

5. Kokkuvõte 10

KOMISJONI ARUANNE NÕ UKOGULE JA EUROOPA PARLAMENDILE

nõukogu 1. veebruari 1993. aasta määruse (EMÜ) nr 259/93 (jäätmesaadetiste järelevalve ja kontrolli kohta Euroopa Ühenduses, ühendusse sisseveo ning ühendusest väljaveo korral) rakendamise kohta Ohtlike jäätmete ja muude jäätmete tekitamine, töötlemine ja riikidevaheline vedu Euroopa Liidu liikmesriikides 1997–2000

KOONDARUANNE OHTLIKE JÄÄTMETE JA MUUDE JÄÄTMETE TEKITAMISE, TÖÖTLEMISE JA VEO SUUNDUMUSED ELI LIIKMESRIIKIDES

1. SISSEJUHATUS

Jäätmete eksporti ja importi reguleeritakse rahvusvahelisel tasandil 22. märtsi 1989. aasta ohtlike jäätmete riikidevahelise veo ja nende kõrvaldamise kontrolli Baseli konventsiooniga. Euroopa Ühendus on kõnealuse konventsiooni osaline ja on selle üle võtnud nõukogu määrusega (EMÜ) nr 259/93[1] ehk nn jäätmeveo määrusega. 1994. aasta mais jõustunud määruse eesmärk on korraldada jäätmesaadetiste järelevalvet ja kontrolli viisil, mis arvestab vajadusega säilitada, kaitsta ja parandada keskkonna kvaliteeti.

Lähtudes ühenduse jäätmehooldusstrateegia põhimõtetest, eelkõige jäätmetekke vältimise, jäätmete taaskasutamise ja lõppladustamise põhimõtetest, on määruses sätestatud eeskirjad, mis peaksid võimaldama ühendusel tervikuna kõrvaldada omaenda jäätmeid ja liikmesriikidel jõuda selle eesmärgini, võttes arvesse geograafilisi tingimusi ja vajadust teatavatele jäätmeliikidele spetsialiseerunud jäätmekäitlejate järele.

Määrusega on ette nähtud meetmed kontrolli saavutamiseks jäätmete ühendusesisese veo, ühendusse sisseveo ning ühendusest väljaveo üle. Eelkõige on määruses sätestatud:

- jäätmesaadetistega seotud üldised mõisted ja terminoloogia;

- kõrvaldatavate ja taaskasutatavate jäätmete ekspordi, impordi ja transiidi eeskirjad;

- teave, mida liikmesriigid ja komisjon peavad esitama.

Määruse artiklis 41 on järgmised sätted.

1. „Enne iga kalendriaasta lõppu koostavad liikmesriigid aruande vastavalt Baseli konventsiooni artikli 13 lõikele 3 ning saadavad Baseli konventsiooni sekretariaadile ja koopia komisjonile.

2. Komisjon koostab nende aruannete alusel iga kolme aasta järel aruande käesoleva määruse rakendamise kohta ühenduses ja selle liikmesriikides. Sel eesmärgil võib ta taotleda lisateavet vastavalt direktiivi 91/692/EMÜ artiklile 6.”

Enamik liikmesriike on oma kohustust täites saatnud komisjonile jäätmesaadetiste järelevalve ja kontrolli iga-aastased aruanded. Lisas esitatud tabelis 1 on komisjonile Baseli konventsiooni aruande esitanud liikmesriikide loetelu. See tabel ei näita siiski küsimustiku täitmise ulatust. Mõned riigid ei ole kõiki nõutud andmeid esitanud.

Baseli konventsiooni sekretariaadi küsimustik koosneb küsimustest keskkonnakaitse õigusnormide, rakendamise ja meetmete kohta. Komisjon peab iga kolme aasta järel koostama aruande liikmesriikide esitatud andmete kohta. Aruanne peaks võimaldama hinnata jäätmete riikidevahelise veo kontrollimise ulatust ühenduses. Käesolevasse aruandesse on lisatud ka 2000. aasta andmeid, kui need on olnud kättesaadavad. Aruanne esitatakse hilinemisega, kuna mõne liikmesriigi andmed saadi väga hilja ja kuna komisjoni töötajad keskendusid ajavahemikul 2002–2004 jäätmeveo määruse muutmisele.

Komisjon võttis artikli 41 lõike 2 alusel 1999. aastal vastu otsuse,[2] milles nõuti liikmesriikidelt lisateabe esitamist küsimustikule vastamise teel. Esimene taoline aruanne oleks pidanud hõlmama 2000. aasta andmeid. Nimetatud allikast saadud teavet ei ole käesolevasse komisjoni aruandesse veel lisatud, kuid see lisatakse järgmisesse aruandesse.

Tuleb märkida, et Baseli konventsioonis kasutatakse impordi ja ekspordi mõisteid igasse konventsiooniga ühinenud riiki toimuva sisseveo ja igast sellisest riigist toimuva väljaveo puhul, samas kui ELi õiguse kohaselt kasutatakse kõnealuseid mõisteid vaid Euroopa Liitu tervikuna toimuva sisseveo ja sealt väljaveo puhul. Seetõttu ei nimetata käesoleva aruande põhiosas ühest ELi liikmesriigist teise toimuvat vedu „impordiks” ega „ekspordiks”. Lisades kasutatakse neid mõisteid siiski Baseli konventsiooni tähenduses, kui need osutavad Baseli konventsiooni küsimustiku jaotistele.

Peale selle tuleb arvestada, et jäätmeveo määruses ja Baseli konventsioonis on kasutatud erinevaid jäätmete klassifitseerimise süsteeme, mistõttu ohtlike jäätmete mõisted ja jäätmeliigid, mille kohta kehtib teatamiskohustus, ei kattu täielikult. Seetõttu ei tuleks liikmesriikidelt Baseli konventsiooni kohaselt saadud andmeid käsitada jäätmeveo määruse eesmärgil kogutud teabena. Neid andmeid kasutatakse käesolevas aruandes selleks, et teha kokkuvõte ohtlike jäätmete ja muude jäätmete tekitamise, töötlemise ja riikidevahelise veo peamistest suundumustest ELi liikmesriikides kõnealusel ajavahemikul.

Kui liikmesriigid on hilisemates aruannetes varem esitatud andmeid parandanud, on seda arvestatud. Kui liikmesriik ei ole nõutud teavet komisjonile esitanud, on lünkade täitmiseks võimaluse ja vajaduse korral kasutatud Baseli konventsiooni sekretariaadi poolt 2002. aastal avaldatud uurimuses „Ülemaailmsed suundumused” esitatud andmeid[3] ning Eurostati statistilisi andmeid[4]. Seda on tehtud siiski erandkorras, kuna Eurostati andmekogu on samamoodi mittetäielik ja keskendub teistele aspektidele, eelkõige jäätmete majanduslikule lisaväärtusele. Käesolevas koondaruandes esitatakse ELi liikmesriikidesse toimunud jäätmete sisseveo ja sealt toimunud jäätmete väljaveo kohta esitatud olulisemate kvantitatiivsete andmete kokkuvõte. See sisaldab ohtlike jäätmete ja muude jäätmete tekitamise, impordi, ekspordi ja töötlemise andmeid. Käesoleva aruande lühiduse huvides ja levitamise hõlbustamiseks on kõik tabelid ja joonised toodud lisas A.

Lisa B sisaldab andmeid Baseli konventsiooni ja jäätmeveo määruse rakendamise ning nende täitmise kohta. Selles osas ei esitata kõiki liikmesriikide poolt Baseli konventsiooni sekretariaadile saadetud vastuseid, kuna nendes on sageli kirjeldatud üht ja sama õiguslikku või faktilist olukorda. Eriti kehtib see nende küsimuste kohta, mis on reguleeritud ELi õigusega, milles kõigi liikmesriikide jaoks kehtib enam-vähem identne kord. Sellistel juhtudel osutatakse üldiselt ELi määrusele.

2. OHTLIKE JÄÄTMETE TEKITAMINE

Aastate 1997–2000 Baseli konventsiooni küsimustikes paluti kõigil riikidel esitada andmed vastaval aastal tekitatud ohtlike jäätmete ja nn muude jäätmete üldkoguse kohta. „Muud jäätmed” tähendab selles kontekstis kodumajapidamistest kogutud jäätmeid ja selliste jäätmete põletamise jääke, need on kaks jäätmerühma, mis nõuavad erilist tähelepanu ja mida kontrollitakse samamoodi nagu neid, mis on Baseli konventsiooni kohaselt ohtlikud jäätmed (need kaks rühma kuuluvad kategooriatesse Y46 ja Y47). Ohtlikud jäätmed on määratletud jäätmekategooriate ja/või -koostisosade järgi (konventsiooni I lisa, vastavalt kategooriad Y1–Y18 ja Y19–Y45)[5] ning ohtlike omaduste järgi (III lisa). Kui ekspordi-, impordi- või transiidiliikmesriigi siseriiklikus õigusaktis peetakse jäätmeid ohtlikeks, loetakse neid ohtlikeks ka konventsiooni tähenduses.

14 liikmesriiki on esitanud oma aruannetes komisjonile ühe või mitme aasta kohta andmeid tekitatud ohtlike jäätmete üldkoguse kohta, kuid Luksemburgi andmeid tuli täiendada Baseli konventsiooni sekretariaadi statistiliste andmete põhjal. Liikmesriikide aruannetes esitatud andmed jäätmete tekitamise kohta olid siiski enamasti mittetäielikud ja vaid mõned riigid said esitada teavet kogu vaatlusaluse aja kohta (vt lisa A, joonised 1 ja 2).

Kõnealuste aruannete kohaselt oli Saksamaa tekitanud suurima koguse ohtlikke jäätmeid (13–15 miljonit tonni aastas), talle järgnesid Ühendkuningriik, Hispaania ja Prantsusmaa (2,6 kuni 6,3 miljonit tonni). Kõige rohkem jäätmeid ühe inimese kohta oli tekitatud Saksamaal, Madalmaades ja Belgias, kõige vähem aga Kreekas, Portugalis ja Prantsusmaal (vt lisa A, joonis 2).

Vaatlusaluste aastate kohta kättesaadavatest andmetest ilmneb, et terves ühenduses tekitatud ohtlike jäätmete kogus suurenes ligikaudu 10%, umbes 36 miljonilt tonnilt 1997. aastal pisut rohkem kui 40 miljonile tonnile 2000. aastal. Samasugust kasvu täheldati sellistes liikmesriikides nagu Saksamaa, Prantsusmaa, Itaalia ja Hispaania, samal ajal kui Ühendkuningriigis, Soomes ja Austrias kasvas ohtlike jäätmete kogus veelgi rohkem. See kasv ei kajasta tingimata tekitatud jäätmekoguse reaalset kasvu, vaid on seotud ka siseriiklike määratluste või ohtlike jäätmete loetelu muudatustega (nt Austrias 1998. aastal). Madalmaades kasvas ohtlike jäätmete hulk märkimisväärselt aastatel 1994–1997, kuid järgnenud aastatel on see mõnevõrra vähenenud.

Vaid üheksa riiki esitasid oma andmed Baseli konventsioonis kasutatud Y-koodidele vastavate ohtlike jäätmete kategooriate kaupa. Suurema osa aruandes nimetatud jäätmetest moodustasid kodumajapidamistest kogutud jäätmed (Y46) ja kodumajapidamisjäätmete põletamise jäägid (Y47). Need olid ka ainsad ohutud jäätmeliigid, millest komisjonile jäätmeveo määruse kohaselt teatati. Madalmaad märkisid oma aruandes, et 20% jäätmete üldkogusest moodustas saastunud pinnas ja 15–20% laevapuhastusjäätmed.

3. OHTLIKE JÄÄTMETE VÄLJAVEDU LIIKMESRIIKIDEST

Kõik Euroopa Liidu liikmesriigid ei ole suutelised tegelema kõigi oma territooriumil tekitatud jäätmetega. Mõned jäätmekategooriad – sealhulgas ohtlikud jäätmed – eeldavad spetsiaalsete jäätmekäitlejate olemasolu, et tagada keskkonnasõbralikku taaskasutamist või kõrvaldamist. Seetõttu ei ole ohtlike jäätmete ELi liikmesriikide vaheline vedu mitte ainult keskkonnaprobleem, vaid kajastab ka tõsiasja, et Euroopa jäätmehooldussüsteemid on saavutanud taseme, kus spetsiifiliste jäätmete käitlemisel teevad liikmesriigid koostööd. Kõik liikmesriigid on esitanud ajavahemikul 1997–2000 ohtlike jäätmete väljaveo (Baseli tähenduses „eksport”) andmeid vähemalt kahe aasta kohta (vt lisa A, tabel 5). Arve summeerides ja mõningaid andmeid ekstrapoleerides oli võimalik hinnata ohtlike jäätmete liikmesriikidest väljaveo suundumust aastatel 1997–2000. Kogus suurenes enam kui kaks korda 2,6 miljonilt tonnilt 1997. aastal 5,4 miljonile tonnile 2000. aastal. Aastatel 1999–2000 kasvas see kogus eriti järsult.

Selliste jäätmete suurimad „eksportijad” olid Saksamaa, Belgia ja Madalmaad. Peaaegu ¾ jäätmetest, mis 1999. aastal liikmesriikidest välja veeti, olid pärit ühest nimetatud kolmest riigist. Ühendkuningriigist, Hispaaniast ja Prantsusmaalt toimunud väljaveo arvulised näitajad olid ELi väikseimad.

Sama kehtib jäätmete väljaveo kohta kilogrammides ühe inimese kohta: Ühendkuningriik, Hispaania, Itaalia ja Prantsusmaa olid nende kuue riigi seas, kelle „ekspordi” näitajad inimese kohta olid väikseimad (vt lisa A, tabel 6). Vastupidine oli olukord Luksemburgi, Madalmaade ja Belgia puhul, kes viisid üle piiri suurimaid jäätmekoguseid inimese kohta. Need andmed viitavad sellele, et väiksemad riigid viivad suurema osa oma ohtlikest jäätmetest välja, kuna nende territooriumil ei ole nii palju käitlusettevõtteid kui suurtes riikides.

Käitlemiseks teistesse riikidesse, enamasti naaberliikmesriikidesse, veetud ohtlike jäätmete arvestuslik osakaal oli vahemikus 0–25% (lisa A, joonis 6). See arv oli suurim Taanis, Madalmaades ja Portugalis, mis on mõistetav, kui võtta arvesse seda, et need on väikesed riigid, kellel puuduvad võimalused rajada oma territooriumile kõigi ohtlike jäätmeliikide käitlemise rajatised. Välismaale veetud jäätmete osa oli väike Ühendkuningriigis, Kreekas ja Hispaanias. Siinjuures tuleks rõhutada andmete ebatäpsust, kuna nende arvutamisel kombineeriti liikmesriikide esitatud andmeid jäätmete tekitamise ja ekspordi kohta, mis ei ole tingimata vastavuses.

Andmetest, mis esitati Baseli konventsiooni mõistes muude jäätmete teatatud vedude kohta, ei ilmnenud, et liikmesriikidest oleks asjaomasel ajavahemikul viidud teistesse riikidesse suuri selliste jäätmete (kodumajapidamisjäätmed ja põletamisjäägid) koguseid. Vaid Madalmaade, Taani ja Portugali kõnealuse jäätmekategooria veosed moodustasid rohkem kui 10% iga aruandeaasta kohta esitatud ohtlike jäätmete kogusest (lisa A, tabel 8).

Baseli konventsiooni Y-koodide alla kuuluvate ohtlike jäätmete kategooriatega seoses tuleb märkida, et paljud liikmesriigid ei täpsustanud neid kategooriaid (vt lisa A, joonis 9: „tundmatu”) või kombineerisid Y-koode („kombineeritud”). Osaliselt on põhjus selles, et liikmesriigid registreerisid ohtlikud jäätmed vastavalt OECD koodidele, kasutamata sealjuures tingimata ka Y-koode. Teine põhjus on selles, et mõnedel teatatud jäätmetel ei ole Y-koodi, kuna neid ei käsitleta Baseli konventsioonis.

Lisas (A, joonis 10) on esitatud Y-koodidega tähistatud jäätmete väljaveo andmed 10 liikmesriigi kohta. On tähelepanuväärne, et üle piiri veetud jäätmete koguse märgatava kasvu aastatel 1997–2000 põhjustasid suuresti jäätmed, mille Y-kood ei ole teada. Suure osa sellest moodustasid näiteks mitmesugused puidujäätmed, mida veeti Saksamaalt Itaaliasse ning raua- ja terasetootmise jäätmed, mida veeti Saksamaalt Prantsusmaale.

Enamik ohtlikest jäätmetest ja muudest jäätmetest, mis veeti vaatlusalustel aastatel liikmesriikidest välja, töötati mingil viisil taaskasutuseks ümber. 2000. aastal töödeldi sel eesmärgil ligikaudu 4,5 miljonit tonni jäätmeid (üle 80%) 10 riigist (vt lisa A, joonis 11). Absoluutarvudes kahekordistus see osa pärast 1997. aastat. Sel ajavahemikul kahekordistus ka kõrvaldatavate jäätmete väljavedu liikmesriikidest, kuid arvud olid märgatavalt väiksemad – 400 000 tonnilt 900 000 tonnile.

Kogutud andmed näitavad taaskasutatavate või kõrvaldatavate jäätmete väljaveo osakaalu suurt erinevust liikmesriikide vahel (vt lisa A, joonis 12). Sellistest riikidest nagu Austria, Belgia, Soome, Prantsusmaa, Saksamaa, Kreeka, Luksemburg, Madalmaad ja Ühendkuningriik viidi üle 70% väljaveetud jäätmetest jäätmekäitlusettevõtetesse, samal ajal kui Portugalist viidi vaid 10%. Vahepealsesse rühma kuuluvad Taani, Iirimaa, Itaalia, Hispaania ja Rootsi, kus väljaveetud taaskasutatavate jäätmete osakaal oli vahemikus 40–60%.

Riikide jäätmehooldussüsteemide kohta ei ole võimalik teha järeldusi vaid taaskasutatavate ja kõrvaldatavate eksporditud jäätmete osakaalu alusel, kuna enamik kõnealustest jäätmetest töödeldi samas riigis, kus need tekitati (vt lisa A, joonis 6).

ELi jäätmeveo määruses on sätestatud, et liikmesriigid võivad ohtlikke jäätmeid eksportida vaid teatavatesse riikidesse. Taaskasutatavaid ohtlikke jäätmeid võib eksportida kõigisse riikidesse, mille suhtes kohaldatakse OECD otsust[6]. Esialgne võimalus eksportida ka teistesse riikidesse, kes on ühinenud Baseli konventsiooniga või kellega liikmesriigid on sõlminud kahepoolsed lepingud, kaotati 1. jaanuaril 1998, kui jõustus nn Baseli keeld. Kõrvaldatavaid jäätmeid võib vedada vaid teistesse ELi liikmesriikidesse ja EFTA riikidesse (Norra, Šveits, Island ja Liechtenstein). Seega on kõrvaldatavate jäätmete eksport ELi/EFTAga mitteliitunud riikidesse ja taaskasutatavate ohtlike jäätmete eksport OECDga mitteliitunud riikidesse jäätmeveo määruse kohaselt keelatud.

Baseli konventsiooni sekretariaadile esitatud aruannetes esitavad ELi liikmesriigid eksporditud ohtlike jäätmete sihtriigi andmed. Nende aruannete kohaselt viidi enamik ajavahemikul 1997–2000 üle piiri veetud üha suurenevast ohtlike jäätmete ja muude jäätmete kogusest teistesse ELi liikmesriikidesse. 1997. aastal veeti liikmesriikidesse 84% kõnealustest jäätmetest, see arv suurenes 2000. aastaks 91%ni (vt lisa A, joonised 13 ja 14). See tähendab, et liikmesriigid järgisid seoses ohtlike ja muude teatatud jäätmete kõrvaldamise ning taaskasutamisega üha enam läheduse ja sõltumatuse põhimõtteid. Väljapoole ELi/EFTA riike eksporditud jäätmete osakaal vähenes 11%lt 1997. aastal 5%le 2000. aastal.

OECDga mitteliitunud riikidesse eksportisid 2000. aastal oma jäätmeid Saksamaa, Itaalia ja Madalmaad. Saksamaa eksportis peamiselt mitmesuguseid taaskasutatavaid pakendimaterjale, Itaalia eksportis mitmesuguseid kodumajapidamisjäätmeid ja Madalmaad koodidega Y18 ja Y23 tähistatud jäätmeid ehk mitmesuguseid kodumajapidamisjäätmeid ja plastijäätmeid. Nimetatud jäätmeliikide eksport OECDga mitteliitunud riikidesse on jäätmeveo määruse kohaselt seaduslik, kui sellest nõuetekohaselt teatatakse.

4. OHTLIKE JÄÄTMETE SISSEVEDU LIIKMESRIIKIDESSE

Kõik liikmesriigid esitasid Baseli konventsiooni sekretariaadile esitatud aruannetes ajavahemikul 1997–2000 imporditud ohtlike jäätmete andmed ühe või mitme aasta kohta (vt lisa A, tabel 16). Kuigi andmed ei ole täielikud, on võimalik hinnata ohtlike jäätmete liikmesriikidesse sisseveo üldist suundumust asjaomasel ajavahemikul: liikmesriikidest toimunud väljaveo kasvuga on samaaegselt kahekordistunud ohtlike jäätmete sissevedu, umbes 2,3 tonnilt 1997. aastal 5,2 tonnile 2000. aastal. See arv suurenes samuti peamiselt aastatel 1999–2000. Arvud on väga sarnased jäätmete „ekspordi” arvudega, mis viitab sellele, et enamik vedudest toimus liikmesriikide vahel.

Need liikmesriigid, kes importisid ELi riikidest suurimad jäätmekogused, olid Saksamaa, Itaalia, Belgia, Prantsusmaa ja Madalmaad. Nende osa ELi liikmesriikidesse sisse veetud jäätmete üldkogusest kasvas 82%lt 1997. aastal 88%le 1999. ja 2000. aastal. Ainuüksi Saksamaa, Itaalia ja Belgia osa „impordi” üldkogusest oli 1997. aastal 50% ja 2000. aastal 67%. Väikseimad sisseveo näitajad olid Iirimaal, Portugalil ja Kreekal.

Kui arvestada jäätmete sissevedu liikmesriikidesse ühe inimese kohta, siis väikestes riikides kaldub see näitaja olema suurem kui suurtes riikides (vt lisa A, joonis 16). Põhjus võib olla selles, et väikeste riikide ohtlike jäätmete käitlemise ettevõtted sõltuvad oma siseturu piiratuse tõttu rohkem teiste riikide jäätmete impordist.

Mitmesuguste kodumajapidamisjäätmete ja põletamisjääkide (Baseli konventsiooni mõistes muud jäätmed) sissevedu liikmesriikidesse ei suurendanud eriti palju samal ajavahemikul veetud ohtlike jäätmete kogust. Vaid Saksamaa ja Madalmaad teatasid selliste jäätmete suurest „impordist”, mis mõnel aastal oli peaaegu võrdne ohtlike jäätmete sisseveoga nendesse riikidesse (vt lisa A, tabelid 16 ja 18). Mitmesugused kodumajapidamisjäätmed olid mõlemal juhul pärit peamiselt Belgiast, samal ajal kui Saksamaale veetud põletamisjäägid olid pärit ka mitmest teisest naaberriigist, eelkõige Madalmaadest, Šveitsist ja Taanist.

Seoses liikmesriikidesse sisse veetud ohtlike jäätmete Y-koodidega tuleb uuesti rõhutada, et enamiku jäätmete puhul Y-koodi ei deklareeritud (vt lisa A, joonis 19: „tundmatu”) või liigitati jäätmed kombineeritud Y-koodide alla („kombineeritud”). 10 liikmesriigist (Austria, Belgia, Taani, Soome, Prantsusmaa, Saksamaa, Madalmaad, Hispaania, Rootsi ja Ühendkuningriik) saadud täpsemad Y-koodidega andmed osutavad sellele, et ajavahemikul 1997–2000 suurenes kõige rohkem nende jäätmete rühm, mille Y-kood ei ole teada. 2000. aastal ei tähistatud Y-koodiga peaaegu pooli jäätmeid. Saksamaa 2000. aasta aruandes märgitakse üksikute suurimate sellesse kategooriasse kuuluvate jäätmetena Luksemburgist pärit ehitus- ja lammutusjäätmeid ning Madalmaadest pärit mitmesuguseid puidu- ja põllumajandusjäätmeid. Belgia ei täpsusta jäätmete liiki, vaid märgib üksnes, et jäätmeid taaskasutati ja kõrvaldati mitmel viisil, sealhulgas veeti neid prügilasse ja põletati. Peamise osa Itaaliasse sisse veetud jäätmetest – palju suurema osa kui ükski Y-koodiga tähistatud kategooriatest – moodustasid Saksamaalt, Šveitsist ja Beneluxi riikidest pärit töödeldud puidujäätmed.

Suurem osa liikmesriikidesse sisse veetud ohtlikest jäätmetest töötati ümber taaskasutuseks. 2000. aastal töödeldi sel eesmärgil ligikaudu 4 miljonit tonni jäätmeid (ehk 80%) 10 riigist, kes esitasid Y-koodidega andmed (lisa A, joonis 21). See ületas enam kui kahekordselt 1997. aasta koguse. Samal ajavahemikul kahekordistus ka kõrvaldatavate ohtlike jäätmete sissevedu, kuid arvud olid palju väiksemad – 400 000 tonnilt 900 000 tonnile.

Andmed näitavad taaskasutamiseks või kõrvaldamiseks sisseveetud jäätmete osakaalu teatavat erinevust liikmesriikide vahel. Belgias, Taanis, Madalmaades, Portugalis, Rootsis ja Ühendkuningriigis oli üle 80% sisseveetud jäätmetest määratud taaskasutuseks, samal ajal kui Austrias ja Hispaanias ligikaudu 60% ja Luksemburgis vähem kui 20% (vt lisa A, joonis 22). Luksemburgis võib põhjuseks olla asjaolu, et riigi peamine käitlusettevõte on olmejäätmete põletustehas.

Jäätmeveo määrus lubab liikmesriikidel importida jäätmeid vaid piiratud hulgast riikidest. Taaskasutatavaid jäätmeid võib importida kõigist riikidest, kes on ühinenud OECDga või Baseli konventsiooniga või kellega on sõlmitud mitme- või kahepoolsed lepingud. Kõrvaldatavaid jäätmeid võib ühendusse importida EFTA riikidest (Norra, Šveits, Island ja Liechtenstein), teistest Baseli konventsiooniga ühinenud riikidest või riikidest, kellega on sõlmitud mitme- või kahepoolsed lepingud. Jäätmete import ühendusse on seega piiratud, kuid piirangud on siiski leebemad kui need, mis on kehtestatud ekspordi suhtes.

Liikmesriigid on oma aruannetes Baseli konventsiooni sekretariaadile esitanud andmed imporditud ohtlike jäätmete päritoluriigi kohta. Nende aruannete kohaselt oli 88–90% ajavahemikul 1997–2000 liikmesriikidesse sisse veetud ohtlikest jäätmetest pärit teistest liikmesriikidest (vt lisa A, joonised 23 ja 24). Väljaspool ELi/EFTAt asuvatest riikidest imporditud jäätmete osakaal oli umbes 3–4%.

2000. aastal olid Taani, Portugal ja Iirimaa ainsad liikmesriigid, kes ei importinud jäätmeid OECDga mitteliitunud riikidest.

5. KOKKUVÕTE

Liikmesriikidelt saadud aruannete põhjal saab järeldada järgmist.

- Liikmesriigid esitasid üldiselt piisavalt teavet jäätmekäitlusliikide ja päritolu/sihtriigi kohta. Andmed jäätmekategooriate ja tekitatud ohtlike jäätmete üldkoguse kohta olid siiski ebatäielikud. Seda tuleb arvesse võtta käesoleva aruande lisas esitatud andmete tõlgendamisel.

- Ühenduses tervikuna tekitatud ohtlike jäätmete kogused suurenesid aastatel 1997–2000 ligikaudu 10%, ulatudes umbes 40 miljoni tonnini aastas. Osa sellest kasvust tuleneb siiski sellest, et on muudetud ohtlike jäätmete siseriiklikku määratlust.

- Liikmesriikides tekitatud ohtlike jäätmete üldkogusest veeti üle piiri vaid väike osa – 0 kuni 25%. Suurem osa töödeldi riigis endas.

- Jäätmesaadetised liikmesriikidesse ja sealt välja suurenesid vaatlusalustel aastatel kiiresti. „Ekspordi” kogus kahekordistus umbes 2,6 miljonilt tonnilt 1997. aastal 5,4 miljonile tonnile 2000. aastal samaaegselt „impordi” kasvuga 2,3 miljonilt tonnilt 5,2 miljonile tonnile.

- Umbes 90% liikmesriikidesse sisse veetud ohtlikest jäätmetest oli pärit teistest liikmesriikidest. Teistesse liikmesriikidesse läks vastavalt 90% üle piiri veetud jäätmetest.

- Üle 80% liikmesriikidesse sisse veetud ja sealt välja veetud ohtlikest jäätmetest töötati ümber taaskasutuseks.

[1] 1. veebruari 1993. aasta määrus jäätmesaadetiste järelevalve ja kontrolli kohta Euroopa Ühenduses, ühendusse sisseveo ning ühendusest väljaveo korral, ELT L 30, 6.2.1993, lk 1, viimati muudetud komisjoni 28. detsembri 2001. aasta määrusega (EÜ) nr 2557/2001, ELT L 349, 31.12.2001, lk 1.

[2] Komisjoni 3. juuni 1999. aasta otsus 1999/412/EÜ, ELT L 156, 23.6.1999, lk 37.

[3] Baseli konventsioon, ohtlike jäätmete ja muude jäätmete tekitamise ja riikidevahelise veo ülemaailmsed suundumused, november 2002 (Baseli konventsiooni seeriad/SBC nr 02/14).

[4] Euroopa Komisjon (Eurostat), Euroopas tekitatud ja käideldud jäätmed. Aastate 1990–2001 ja 2003 andmed.

[5] Vt käesoleva aruande lisa D.

[6] OECD nõukogu 1992. aasta 30. märtsi otsus K(92)39(LÕPLIK) taaskasutatavate jäätmete üle piiri toimetamise kontrolli kohta; hiljem asendatud OECD 14. juuni 2001. aasta otsusega K(2001)107(LÕPLIK).