1.SISSEJUHATUS

Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2009/20/EÜ laevaomanike kindlustuse kohta merinõuete korral (edaspidi „direktiiv”) jõustus 29. mail 2009. aastal. Direktiivi eesmärk on ergutada kõiki ettevõtjaid vastutustundlikult käituma, et parandada kaubandusliku meresõidu kvaliteeti ja tagada merel ohutus.

Aruande eesmärk on teavitada Euroopa Parlamenti ja nõukogu direktiivi rakendamisest vastavalt selle artiklile 8.

Aruande aluseks on Euroopa Komisjoni tellitud Euroopa Meresõiduohutuse Ameti (EMSA) uuring direktiivi rakendamise kohta ning muudetud direktiivi 2009/16/EÜ (mis käsitleb sadamariigi kontrolli) artikli 24 kohaselt loodud kontrolliandmebaasist (THETIS) saadud teave ja andmed. Komisjonile ei ole pärast direktiivi rakendamise kuupäeva (1. jaanuar 2012) laekunud direktiivi kohta ühtegi kaebust.

2.TAUST

Direktiiviga kehtestatakse ELis laevaomanikele kohustus oma laevad nõuetekohaselt kindlustada kooskõlas Rahvusvahelise Mereorganisatsiooni (IMO) resolutsiooniga A.898(21), millele lisandub vastutuse piiramise põhimõte vastavalt merinõuete korral vastutuse piiramise 1976. aasta konventsiooni 1996. aasta protokollile (edaspidi „1996. aasta konventsioon”). Selles sätestatakse, et kõik liikmesriigi lipu all sõitvad laevad ja kõik ELi sadamatesse saabuvad (või mõnel juhul liikmesriigi territoriaalvetes tegutsevad) kolmanda riigi lipu all sõitvad laevad peavad olema kindlustatud summas, mis on võrdne 1996. aasta konventsioonis kindlaksmääratud asjakohase maksimumsummaga.

1996. aasta konventsiooniga antakse laevaomanikele (sh prahtijad, korraldajad ja operaatorid) ja päästjatele õigus piirata oma vastutust laeva tegevusega seotud mitmesuguste merinõuete korral. Konventsiooni alusel kehtestatud piirmäärade arvutamise aluseks on laeva mahutavus. 1996. aasta konventsiooniga suurendati vastutuse piirmäärasid võrreldes eelmise dokumendiga (1976. a konventsioon). 2012. aastal suurendas IMO piirmäärasid veelgi ja uued piirmäärad jõustusid 8. juunil 2015.

Direktiivi kohaldamisel kasutatavat laeva mõistet ei ole otseselt määratletud. Direktiivi kohaldatakse vähemalt 300-tonnise kogumahutavusega laevade suhtes ning seda ei kohaldata „sõjalaevade, mereväe abilaevade või muude riigile kuuluvate või riigi käitatavate laevade suhtes, mida praegu kasutatakse ainult riiklikel mittekaubanduslikel eesmärkidel”. Seevastu laevaomaniku mõiste on selgelt piiratud vaid merelaevadega ning selle alla kuuluvad lisaks registreeritud omanikele mis tahes muud isikud, kes vastutavad laeva käitamise eest. Seega kohaldatakse direktiivi ainult merelaevade suhtes. Tasub märkida, et sama kehtib ka 1996. aasta konventsiooni puhul, mis ei sisalda laeva mõiste määratlust ning mille kohaldatavus ainult merelaevade suhtes selgub laevaomaniku mõiste määratlusest. Direktiivi koostamisel võeti aluseks 1996. aasta konventsioon ning direktiiviga seotud läbirääkimiste ajaloost ilmneb kaasseadusandja soov konventsiooni mõisteid mitte täiendada ega muuta.

3.ÜLEVÕTMINE LIIKMESRIIKIDES

Direktiivi siseriiklikku õigusesse ülevõtmise tähtaeg oli 1. jaanuar 2012. Kõik liikmesriigid on komisjonile teatanud direktiivi siseriikliku rakendamise meetmetest. Pärast 2012. aastat ei ole esitatud teateid ülevõtvate siseriiklike õigusaktide muutmise kohta liikmesriikides.

4.DIREKTIIVI KOHALDAMINE

Aruande selles osas vaadeldakse direktiivi kohaldamist selle sätete järjekorras. Vastavalt artiklile 1 käsitletakse direktiivis „teatavaid aspekte” laevaomanike kohustusest kindlustada oma laev merinõuete suhtes. Direktiiv täiendab rahvusvahelisi õigusakte, millega reguleeritakse laevaomanike tsiviilvastutust kindlate kahju liikide korral, ning ELi ja siseriiklikke eeskirju laevaomanike kriminaal- ja haldusvastutuse kohta.

4.1 Kohaldamisala ja mõisted (artiklid 2 ja 3)

Artiklis 2 määratletakse direktiivi kohaldamisala laevade suuruse (mahutavuse) ja tüübi alusel (arvates välja sõjalaevad ja riigile kuuluvad riiklikel mittekaubanduslikel eesmärkidel kasutatavad laevad). Nimetatud sätete kohaldamine ei tekita liikmesriikidele raskusi.

Direktiivi artikli 2 lõikes 3 on kirjeldatud ka direktiivist tulenevate kohustuste seost muude kohustustega (sh kohustuslik kindlustus), mis on kehtestatud vastutust ja hüvitamist käsitlevate rahvusvaheliste konventsioonidega. Direktiivis öeldakse selgelt, et see „ei piira” kõnealuste rahvusvaheliste konventsioonide kohaldamist. Seega kehtib direktiiviga kehtestatud kindlustamiskohustus konventsioone kohaldavates liikmesriikides lisaks konventsioonidest tulenevale nõuetekohase kindlustamise või muu finantstagatise kasutamise kohustusele, mitte sellele vastukäivalt.

Liikmesriigid kasutavad sellega seoses erinevaid lähenemisviise. See on tingitud kahest asjaolust. Esiteks ei ole liikmesriigid veel ratifitseerinud kõiki direktiivi lisas loetletud rahvusvahelisi konventsioone. Lisaks on liikmesriigid valinud artikli 2 lõike 3 siseriiklikku õigusesse ülevõtmiseks erinevaid vahendeid. Täpsemalt on ainult mõned liikmesriigid otsustanud osutada kõnealustele rahvusvahelistele konventsioonidele ja nende seosele direktiiviga. Teised liikmesriigid seevastu ei osuta oma ülevõtvates siseriiklikes õigusaktides direktiivi lisale. Igal juhul ei ole rahvusvahelised konventsioonid ja direktiiv omavahel vastuolus, vaid täiendavad üksteist, ning lisas nimetatud õigusaktid on lex specialis, milles käsitletakse erinevate laevandustegevustega (nafta merevedu tankeritega, ohtlike ja kahjulike ainete merevedu, punkrikütuse põhjustatud reostus, vrakkide eemaldamine) kaasnevaid kindlaid kahju liike. 2008. aastal võtsid liikmesriigid kindla kohustuse ratifitseerida kõik lisas loetletud konventsioonid ning komisjon jätkab liikmesriikide ergutamist, et nad sellega edasi läheksid.

Nagu eespool 2. osas öeldud, ei sisalda direktiiv otsest laeva mõiste määratlust. Artikli 2 lõikest 2 ja artikli 3 punktist a lähtudes on selle kohaldamisala siiski piiratud merelaevadega ning kohaldamisalast on välja arvatud sõjalaevad ja muud riigile kuuluvad või riigi käitatavad laevad, mida kasutatakse ainult riiklikel mittekaubanduslikel eesmärkidel. Lisaks on direktiivi kohaldatavus erinevat tüüpi laevade suhtes seotud lipuriigi ja sadamariigi kontrolliga, mis on kaks direktiivi nõuete täitmise tagamise mehhanismi. Kui laev kuulub direktiivi 2009/16/EÜ kohaselt sadamariigi kontrollitavate laevade hulka, võib eeldada, et laeval võib korraldada kontrolli, millega kinnitatakse direktiivi kohaldatavust ja selle nõuetele vastavust.

Direktiivi artikkel 3 sisaldab laevaomaniku mõistet, mis on kooskõlas 1996. aasta konventsiooniga. Seda dokumenti on direktiivi mõistete osas ka otseselt nimetatud, viidates merinõuete korral vastutuse piiramise 1976. aasta konventsiooni (muudetud 1996. aasta protokolliga) konsolideeritud tekstile. Lisaks on mitteammendavalt määratletud ka kindlustuse mõiste, mis on sõnasõnaliselt üle võetud IMO resolutsioonis A.898(21) sisalduvast kindlustuse mõistest. Selles osutatakse sobiva kindlustuse näitena sellist liiki vastutuskindlustusele, „mida praegu pakuvad International Group of P&I Clubs’i liikmed”.

4.2 Kindlustamiskohustus (artikkel 4)