SISUKORD

1........... Sissejuhatus.................................................................................................................... 3

2........... Mikrokrediit Euroopa Liidus........................................................................................... 3

2.1........ Mikrokrediiti on määratletud erinevalt.............................................................................. 3

2.2........ Määratluste suur hulk kajastub mikrokrediidi pakkujate mitmekesisuses........................... 4

2.2.1..... ELis mikrokrediiti pakkuvate asutuste ülevaade............................................................... 4

2.2.2..... Pangaasutustel on ELis oluline roll, isegi kui mikrokrediidiandmine on tihti ainult kõrvaltegevus 5

2.2.3..... Olulised mikrokrediidi pakkujad on ka pangandussektorivälised asutused, kelle peamine tegevusala on mikrokrediidi andmine..................................................................................................... 5

2.2.4..... Avalik sektor on mikrokrediiditurul üks kõige mõjukam tegija.......................................... 6

3........... Usaldatavusnõuete täitmise järelevalve mikrokrediidiga seotud tegevuste üle ELis direktiivi 2006/48/EÜ alusel 6

3.1........ Suur osa mikrokrediidipakkujatest on vabastatud direktiivis 2006/48/EÜ sätestatud usaldatavusnõuete kohaldamisest................................................................................................................. 6

3.2........ Mitu tegurit pigem vähendab direktiivis 2006/48/EÜ sätestatud usaldatavusnõuete mõju mikrokrediidiandmisele, kuigi nendel nõuetel võib olla teatav koormav mõju.......................................................... 7

3.2.1..... Direktiivis 2006/48/EÜ ei arvestata mikrokrediidi eripäraga............................................. 7

3.2.2..... Juurdepääs avaliku sektori tagatisskeemidele võimaldab mikrokrediidipakkujatel oluliselt vähendada omavahendite hulka, mida on vaja krediidiriski katmiseks...................................................................... 7

3.2.3..... Enamiku mikrokrediidist saab arvata välja suure riskide kontsentreerumise piirmäärast, mille eesmärk on piirata riskide kuhjumise ohtu..................................................................................................... 9

3.2.4..... Direktiivi riskijuhtimisnõuded aitavad pangaasutustest mikrokrediidiandjatel riske maandada 9

3.2.5..... Direktiiviga 2006/48/EÜ on nõutud, et pangaasutustest mikrokrediidipakkujad järgivad likviidsusriski maandamiseks usaldatavusnõudeid.................................................................................. 9

3.2.6..... Direktiiviga 2006/48/EÜ võib kaasneda suur halduskoormus, mis võib vähendada mikrokrediidi kui pangandusteenuse atraktiivsust, kuid samas tõsta finantsinvestorite usaldust mikrokrediidipakkujate vastu 9

4........... Kokkuvõte................................................................................................................... 10

KOMISJONI ARUANNE EUROOPA PARLAMENDILE JA NÕUKOGULE

direktiivi 2006/48/EÜ kohaldamise kohta mikrokrediidi suhtes

1. Sissejuhatus

Liikmesriigid, finantseerimisasutused, riikide järelevalveasutused ja ka laiem üldsus peavad mikrokrediiti töökohtade loomisel ja sotsiaalsel kaasamisel tõhusaks rahastamiskanaliks, mis võib leevendada praeguse finantskriisi mõju ja samas toetada ELis ettevõtlust ja majanduskasvu. Just sel põhjusel on mikrokrediidi areng olnud Euroopa Komisjoni viimaste aastate tegevuskavas esireas.

Selleks et luua mikrokrediidi andmiseks soodsam keskkond, avaldas Euroopa Komisjon 2007. aasta novembris teatise „Euroopa algatus mikrokrediidi arendamiseks, et toetada majanduskasvu ja tööhõivet”. Viimastel kuudel on Euroopa Komisjon suhelnud otse nii mikrokrediidisektori kui ka riiklike ametiasutustega, et teha kindlaks, millised takistused esinevad ELis teenuseid osutades mikrokrediidi pakkujatel, ning kaaluda nende ületamise võimalusi ning kas on vaja võtta õigusmeetmeid riiklikul või ELi tasandil. Euroopa Komisjoni juhitud läbivaatamis- ja aruteluetapis toimus 2. detsembril 2011 koos Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteega korraldatud konverents.

ELis mikrokrediidi arendamise soovi väljendasid direktiivi 2009/111/EÜ[1] läbirääkimiste käigus ka ELi kaasseadusandjad. Nad palusid Euroopa Komisjonil vaadata läbi direktiivi 2006/48/EÜ[2] kohaldamine mikrokrediidi suhtes. Nagu selle artiklis 156 sätestatud, paluti Euroopa Komisjonil esitada Euroopa Parlamendile ja nõukogule kõnealuse läbivaatamise tulemuste kohta aruanne koos kõigi asjakohaste ettepanekutega.

Järgmises punktis selgitatakse, mida mikrokrediit tähendab. Seejuures keskendutakse mikrokrediidiandjatele, sellise laenuandmistegevuse osalistele ja arutluse all olevatele küsimustele. Kolmandas punktis antakse ülevaade mikrokrediidiandjate usaldatavusnõuete täitmise järelevalvest kogu ELis ja käsitletakse usaldatavusnõuete mõju mikrokrediidi andmisele, mis tuleneb direktiivi 2006/48/EÜ kohaldamisest. Viimases osas tehakse järeldusi selle kohta, kas ELi pangandussektori usaldatavusnõudeid tuleks muuta.

2. Mikrokrediit Euroopa Liidus

2.1. Mikrokrediiti on määratletud erinevalt

Mikrokrediidi kohta puudub ühene määratlus. Üldiselt kasutatakse terminit „mikrokrediit”, et tähistada väikeseid laene inimestele, kes ei saa kasutada traditsioonilist finantssüsteemi või panku, ning mida antakse, et aidata luua või arendada ettevõtteid. Mikrokrediidi määratlus on liikmesriikide ja sidusrühmade lõikes siiski väga erinev ja sõltub sotsiaalsest keskkonnast, majanduse olukorrast ja poliitilistest eesmärkidest.

Mikrokrediiti soovivad võtta väga erinevad laenuvõtjad. Mikrokrediiti võidakse anda ainult nn mikroettevõtjatele, st füüsilisest isikust ettevõtjatele, kes otsivad väikeste ettevõtete rahastamise võimalusi. Mikrokrediit võib olla suunatud ka üksnes teatavatele rühmadele, näiteks sotsiaalselt tõrjutud inimestele, kes püüavad tulla toime hädaolukorraga, rahastada hariduse omandamist või isegi hankida elementaarseid majapidamistarbeid.

Mikrokrediit on üldiselt väga väike, lühiajaline ja tagamata, selle tagasimaksed on tavaliselt sagedasemad ja intressimäärad tavaliselt kõrgemad kui tavapärasel pangalaenul. Sellise üldkirjelduse taustal antakse mikrokrediiti siiski väga erinevatel tingimustel. Näiteks on laenu tagasimaksetähtaeg tavaliselt alla kuue kuu, kuid see võib ulatuda kümne aastani. Intressimäärade puhul on nende taseme määramisel oluliseks teguriks liigkasuvõtmist reguleerivate seaduste olemasolu. Kui sellised seadused on olemas, ei tohi laenuandjad võtta kehtestatud maksimumintressist kõrgemat intressi. Liikmesriikides, kus sellised piirangud puuduvad, võivad intressimäärad ületada intresse liigkasuvõtmist reguleerivates riikides. Mikrokrediidi summa ei ületa tavaliselt 25 000 eurot[3]. Paljud Euroopa sidusrühmad määratlevad mikrokrediidi sellest aga märksa väiksema või suurema laenuna.

Mikrokrediidiandjate tegevus võib olla laenuandmisest laiem ja hõlmata muid finantsteenuseid, näiteks hoiustamistooteid, pangakontosid, makseteenuseid, ülekandeteenuseid, kindlustust, liisingut jne. Sellist finantsteenuste laia spektrit tuleks aga tähistada terminiga „mikrofinantsteenused”, mille tähendus on laiem kui „mikrokrediidil”.

Mikrokrediidi ühtse ja üldise määratluse puudumine takistab selle kohta teabe ja andmete leidmist, mistõttu on raske jälgida mikrokrediidi arengut ELis. Raske on leida usaldusväärseid andmeid ja näitajaid mikrokrediidi ja sellega seotud teenuste mahu kohta eelkõige just ELi kui terviku tasandil. Sarnaste tunnustega laene võib sõltuvalt kontekstist lugeda kas mikrokrediidiks või tavalaenuks. Neid võib kajastada kas tarbijalaenude, jaelaenude, äriklientide laenude või laenudena väikestele ja keskmise suurusega ettevõtetele (VKEdele).

2.2. Määratluste suur hulk kajastub mikrokrediidi pakkujate mitmekesisuses

2.2.1. ELis mikrokrediiti pakkuvate asutuste ülevaade

Eri määratlused kajastuvad mikrokrediidi pakkujate erinevates õigusvormides. Mikrokrediidi pakkujad jagunevad eri kategooriatesse: äri- ja hoiupangad, kooperatiivid, mikrofinantseerimisasutused, pangandussektorivälised finantseerimisasutused, krediidiühistud, fondid ja muud liiki mittetulundusorganisatsioonid, nt valitsusvälised organisatsioonid ja ühingud. ELi mikrokrediidisektor on samuti mitmekülgne nii suuruse kui ka ärimudelite poolest. Lisaks laenuandjate klassifitseerimisele asutuse liigi alusel võib mikrolaenuandjad jagada järgmistesse rühmadesse:

– asutused, kes vajavad pangandustegevuseks tegevusluba, vs need, kes peavad end registreerima mõne pangandusjärelevalveasutuse juures ilma kohustuseta saada tegevusluba, või sellised asutused, kes peavad üksnes olema registreeritud juriidilise isikuna;

– mittetulundusstaatusega asutused vs kasumit taotlevad asutused,

– eraõiguslikud vs avalik-õiguslikud asutused;

– laenuandjad, kelle peategevus on mikrolaenuandmine, vs need, kellel mikrolaenuandmine moodustab suhteliselt väikese osa nende tegevusest.

Laenuandjaid saab eristada ka vastavalt nende laenuvõtjatele: vaestele majapidamistele annavad mikrokrediiti sageli pangandussektorivälised asutused ning mikroettevõtetele ja väikestele ettevõtetele annavad mikrokrediiti peamiselt pangad. Mikrokrediidiandjad erinevad ka selle poolest, milliseid tooteid ja teenuseid nad võivad seaduste kohaselt pakkuda, kas nende suhtes kohaldatakse usaldatavusnõuete täitmise järelevalvet ning kuidas rahastatakse haldus- ja ärioperatsioone.

Selline mitmekesisus tuleneb riikide õiguskeskkonnast (vt punkt 3). Mõnes Euroopa Liidu liikmesriigis on pangandusmonopol, mis tähendab, et üksnes pangaüksused võivad tegeleda laenuandmisega. Mõnes teises liikmesriigis seevastu võivad mikrokrediiti anda ka pangandussektorivälised asutused. Mõnes jurisdiktsioonis on tehtud ka erand, millega lubatakse teatavatel pangandussektorivälistel asutustel anda mikrokrediiti hoolimata pangandusmonopoli olemasolust. Olgu mainitud, et ELi pangandussektorit reguleerivate õigusaktidega on pangandussektorivälistel mikrokrediidiandjatel keelatud üksnes hoiuste võtmine.

2.2.2. Pangaasutustel on ELis oluline roll, isegi kui mikrokrediidiandmine on tihti ainult kõrvaltegevus

Hoiupankade, kooperatiiv- ja äripankade kaudu on pangandussüsteem ELis oluline mikrokrediidi institutsionaalne pakkuja. Pangad võib sõltuvalt ärimudelist jagada nelja põhirühma:

– pangad, kes korrapäraselt tegelevad mikrokrediidi andmisega ja neil on sellele spetsialiseerunud laenuosakond;

– pangad, kes annavad mikrokrediiti eri fondide vahendusel;

– pangad, kes teevad koostööd avaliku sektori finantseerimisasutustega, kes määravad kindlaks krediidipoliitika ja kannavad (teatavatel tingimustel) kogu laenude riski, samas kui pangad jäävad vastutavaks krediidiotsuse eest;

– pangad, kes on mikrokrediidiga kaudselt seotud mikrokrediidi andmisele spetsialiseerunud finantseerimisasutustele pankadevaheliste laenude, krediidi- ja likviidsusvahendite andmise teel.

Kuigi selliste pangaasutuste jaoks on mikrokrediit enamasti ainult kõrvaltegevus, peetakse seda võimaluseks osaleda ettevõtete ja klientide arendamisel, mis võib osutuda kasulikuks tulevikus. Ristmüük (kui laenuandmine annab pankadele võimaluse müüa laenuvõtjale muid teenuseid) võib sellisel juhul muuta mikrokrediidi rahastamise kasumlikumaks. Panku võib motiveerida ka avaliku ja erasektori partnerluse raames avalik-õiguslike organitega tehtavast koostööst saadav kasu.

2.2.3. Olulised mikrokrediidi pakkujad on ka pangandussektorivälised asutused, kelle peamine tegevusala on mikrokrediidi andmine

Enamikus liikmesriikides tegelevad mikrokrediidi andmisega suuremalt jaolt pangandussektorivälised asutused. Nende tegevusmudelid ulatuvad valitsusvälistest organisatsioonidest, mittetulundusühingutest, heategevusorganisatsioonidest, fondidest ja investeerimisfondidest krediidiühistute ja religioossete institutsioonideni. Vastavalt ELi pangandusalastele õigusaktidele ei tohi pangandussektorivälised asutused üldjuhul võtta avalikkuselt vastu hoiuseid, see õigus on ainult tegevusluba omavatel ja järelevalve alla kuuluvatel pangaasutustel. Kõnealused pangandussektorivälised asutused annavad mikrokrediiti sotsiaalselt või majanduslikult tõrjutud rühmadele põhitegevusena.

Aja jooksul muutub mõni sellistest pangandussektorivälistest mikrokrediiti andvatest organisatsioonidest kasumit taotlevaks äriühinguks, näiteks järelevalve alla kuuluvaks pangaasutuseks. Asutuse vormi muutumine tuleneb sageli lisakapitali vajadusest ja soovist pakkuda laiemat teenuste valikut, näiteks hoiustamist.

Mõnes liikmesriigis on loodud partnerlused mittetulundusorganisatsioonide ja pangandus- või avalik-õiguslike asutuste vahel. Esimesed viivad läbi rahastamise taotlejate mitteametliku valiku ja pakuvad neile pärast krediidi andmist tuge, samas kui viimased hoolitsevad krediidi rahastamise eest.

2.2.4. Avalik sektor on mikrokrediiditurul üks kõige mõjukam tegija

Kuigi mikrokrediidisektorit on raske mõõta, on selles valdkonnas üks mõjukamaid tegijaid ELis avalik sektor, kes pakub pangandussektorile ja pangandussektorivälistele asutustele tuge, et kõrvaldada puudujäägid või häired mikrokrediiditurul. Sellist tuge pakuvad riiklikul, piirkondlikul ja Euroopa tasandil paljud avaliku sektori osalised alates riigiomandis pankadest kuni ELi struktuurifondide ja teiste avaliku sektori tagatis- ja laenumehhanismide ja omakapitalipõhiste rahastamismehhanismideni.

ELi poliitikas peetakse mikrokrediiti oluliseks, sest see võimaldab asutustel saada vahendeid erinevatest Euroopa allikatest nagu Euroopa Sotsiaalfond, Euroopa Regionaalarengu Fond, Euroopa Investeerimisfond, Euroopa ühine rahastamisskeem väikeste ja keskmise suurusega ettevõtete jaoks (programm JEREMIE, mida rahastatakse struktuurifondidest), konkurentsivõime ja uuendustegevuse programm ja Euroopa mikrokrediidirahastu „Progress”. Nende ELi programmide eesmärk on julgustada finantseerimisasutusi andma mikrokrediiti. Muud ELi programmid aitavad samuti mikrokrediidiandjatel parandada juhtimist, maandada riske ja osaliselt leevendada mikrokrediidile omaseid suuri halduskulusid tagatiste ja tehnilise toe abil, nt Euroopa väikerahastamisasutuste toetamise ühisalgatusega (JASMINE), mis keskendub peamiselt pangandussektoriväliste mikrokrediidiandjate võimekuse loomisele.

Riiklikul ja piirkondlikul tasandil võetakse mitmeid meetmeid, et edendada mikrokrediidi rahastamist ja osaliselt jagada mikrokrediidiandjatega riski tagatisskeemide kaudu. Rakendatakse ka avaliku sektori programme, millega antakse finantstoetust otse nii mikrolaenuandjatele kui ka -võtjatele. Riikides, kus on riigiomandis panku, on need tavaliselt mikrokrediidi peamised rahastajad.

3. Usaldatavusnõuete täitmise järelevalve mikrokrediidiga seotud tegevuste üle ELis direktiivi 2006/48/EÜ alusel

3.1. Suur osa mikrokrediidipakkujatest on vabastatud direktiivis 2006/48/EÜ sätestatud usaldatavusnõuete kohaldamisest

Mikrokrediidiandjate juriidilise vormi mitmekesisus kajastub ELis mikrokrediidi pakkujate suhtes kohalduvate õigusraamistike mitmekülgsuses. Lihtsalt öeldes peavad direktiivi 2006/48/EÜ nõudeid täitma ainult mikrokrediidiandjad, kes tegutsevad Euroopa pangandusõigusaktide alusel. Euroopa pangandussektorit reguleerivate õigusaktide kohaldamisalasse kuulumisel on tingimuseks avalikkuselt hoiuste või muude tagasimakstavate vahendite vastuvõtmine ja samal ajal laenuandmine oma arvel vastavalt krediidiasutuse määratlusele, nagu kehtestatud direktiivi 2006/48/EÜ artikli 4 lõikes 1. See tähendab, et need mikrokrediidiandjad, kes ei võta vastu hoiuseid, ei pea saama pangandustegevuseks luba ega täitma direktiivi 2006/48/EÜ usaldatavusnõudeid, välja arvatud juhul, kui liikmesriikide lähenemisviis on rangem ja nad lubavad mikrokrediiti anda ainult tegevusloaga pangaasutustel.

Peale selle, kui pangaasutuste usaldatavusnõudeid käsitlevad õigusaktid on direktiiviga 2006/48/EÜ teatava määrani ühtlustatud, erineb pangandussektoriväliste asutuste antud mikrokrediidi õiguslik käsitlus riigiti suurel määral. Enamikus liikmesriikides puuduvad spetsiaalsed eeskirjad sellistele pangandussektorivälistele mikrokrediidiandjatele, kes kuuluvad üldiselt kohalduvate äriühinguseaduste kohaldamisalasse. Mikrokrediidiandmise spetsiaalse õigusraamistiku saab aga kehtestada siseriikliku õigusega, nagu on tehtud näiteks Itaalias.

Selle põhjal saab teha kaks järeldust:

– sarnase tegevusega asutustele ei kehti ELis samad regulatiivsed nõuded ning

– direktiiv 2006/48/EÜ ei pruugi piiratud kohaldamisala tõttu olla mikrokrediidi puhul nii sanktsioneeriv, kui tõenäoliselt loodeti.

3.2. Mitu tegurit pigem vähendab direktiivis 2006/48/EÜ sätestatud usaldatavusnõuete mõju mikrokrediidiandmisele, kuigi nendel nõuetel võib olla teatav koormav mõju

3.2.1. Direktiivis 2006/48/EÜ ei arvestata mikrokrediidi eripäraga

ELi pangandust käsitlevates õigusaktides ei ole võetud arvesse mikrokrediidi eripära. Mikrokrediidiandmist käsitatakse tavalise laenamistegevusena ja see kuulub rahastamist ja laenuandmist käsitlevate eeskirjade kohaldamisalasse. Nii on see tõesti direktiivi 2006/48/EÜ puhul, kus ei ole viidatud spetsiaalselt mikrokrediidi usaldatavusnõuetele. See tähendab, et puudub nii vabastus, mis lubaks pankadel teha erandi usaldatavusnõuetest seoses mikrokrediidi andmise tegevusega, kui ka erisätted, mis leevendaksid muude pangandustegevuste suhtes kohaldatavaid usaldatavusnõudeid.

3.2.2. Juurdepääs avaliku sektori tagatisskeemidele võimaldab mikrokrediidipakkujatel oluliselt vähendada omavahendite hulka, mida on vaja krediidiriski katmiseks

Mikrokrediitide krediidirisk (st risk, et laenuvõtja ei täida laenulepingust tulenevat kohustust maksta tagasi laenu põhiosa ja plaanilist intressi) võib olla kõrge mikrokrediidivõtja võimaliku ülemäärase võlakoormuse tõttu ja tagatiste puudumise tõttu, mida pangad traditsiooniliselt nõuavad. Selline krediidirisk võib olla alahinnatud teabe asümmeetria tõttu.

Direktiiviga 2006/48/EÜ on nõutud, et mikrokrediidiandjad hoiavad omavahendite miinimumsummat, et katta kõnealune krediidirisk ning jääda maksevõimeliseks laenuvõtjate kohustuste täitmatajätmise korral. Kõnealuse direktiivi alusel võib pangaasutus arvutada miinimumkapitali, kasutades eri keerukusega meetodeid, nimelt standardmeetodit ja sisereitingutel põhinevat meetodit. Standardmeetodiga, mis on kõige lihtsam ning väikeste pangaasasutuste poolt enim kasutatav meetod, arvutatakse omavahendite miinimumtase mikrokrediidi riskitaseme alusel. Riskitaset väljendatakse riskikaaludena (st mida suurem on panga jaoks laenu risk, seda suurem on riskikaal). Standardmudelis antakse mikrokrediidile kaal 75 %[4] hetkest, kui mikrolaenude vaheline korrelatsioon on madal[5].

Pankadel peab olema esimese taseme põhiomavahendeid riskiga kaalutud mikrokrediidi summast vähemalt 4 % ja kogukapitali vähemalt 8 % ulatuses. See tähendab, et minimaalne kogukapital on 600 eurot, kui mikrolaenu väärtus on 10 000 eurot (või 6 % laenuväärtusest, kui riskikaal on 75 %). Enamikus liikmesriikides on kohalikud, piirkondlikud või riiklikud ametiasutused siiski loonud laenutagatisskeemid, mis kannavad osa mikrokrediidiandjate riskist. Kõnealused tagatisskeemid on üldiselt kehtestanud tagatava maksimumsumma absoluutväärtuses ja/või protsendina laenatud summast (tavaliselt 60 %–80 % laenust). Nii standardmeetod kui ka sisereitingutel põhinev meetod võimaldavad pangaasutustel määrata käendaja riskikaalu kaitstud osale (samas kui kaitsmata osale tuleb määrata mikrokrediidivõtja riskikaal). Kuna sellistel riiklikel tagatistel on sageli riskikaal 0 % või 20 %, saab pangaasutustest mikrokrediidipakkuja kohustuslike omavahendite miinimumtaset, millega katta mikrolaenudest tulenev krediidirisk, järsult vähendada. Kehtivad kapitalinõuded ei paista seega piiravat mikrokrediiditegevust, kuna omavahendite tase võib olla tublisti alla 6 % laenusummast.

Kapitalinõuete üldine tõstmine ja kapitalikvaliteedi parandamine nähakse ette tulevaste usaldatavusnõuetega (CRD IV/CRR), mille üle käivad praegu läbirääkimised ning millega asendatakse 2013. aastast direktiiv 2006/48/EÜ. Kõnealused uued eeskirjad, millega võetakse Basel III raamistik üle Euroopa pangandussektorit käsitlevatesse õigusaktidesse, on suunatud ELi pangandussektori ja finantsstabiilsuse tugevdamisele. VKEd on siiski väljendanud muret seoses kõnealuste uute eeskirjade[6] mõjuga laenutingimustele, kuna pangandussektoriväliste alternatiivsete rahastamisallikate kättesaadavus on piiratud. See on põhjus, miks CRD IV/CRR ettepanekus sisaldub säte (CRR artikkel 485), millega nähakse ette, et Euroopa Komisjon vaataks kolm aastat pärast CRD IV/CRR jõustumist läbi VKEdega seotud positsioonide kapitalinõuded. 2011. aasta juulis tegi Euroopa Komisjon Euroopa Pangandusjärelevalvele ülesandeks analüüsida VKEdele antavate laenude suhtes kohaldatavate olemasolevate riskikaalude[7] sobivust, ning hinnata järgmiste tegurite mõju: i) riskikaalude võimalik vähendamine ja ii) sellise piirmäära, alla mille jäävate VKEde positsioonide puhul saab rakendada kõnealuseid riskikaalusid, võimalik tõstmine ühelt miljonilt eurolt viiele miljonile eurole.

EBA hoiatab oma 2012. aasta oktoobris valminud aruandes riskikaalude või piirmäärade mis tahes püsiva muutmise eest juhul, kui puuduvad piisavad tõendid, mis õigustaksid kõrvalekallet Baseli kokkuleppest. EBA soovitab siiski alternatiivseid meetmeid, millega lihtsustada VKEde laenamistingimusi, nt i) ajutise erandi tegemine kapitali säilitamise nõudest, ii) kapitalinõuete leevendamine majandusraskuste ajal või iii) kapitalinõuete suhtes kohaldatava ajutise toetava vabastuse andmine, muutmata riskikaale. Mõjutamata CRD IV/CRR ettepaneku läbirääkimisprotsessi, oleksid kõik soovitatud meetmed kasulikud ka mikrokrediidiandjatele, kuna mikrokrediiti käsitatakse sarnaselt VKEdele antavate laenudega.

3.2.3. Enamiku mikrokrediidist saab arvata välja suure riskide kontsentreerumise piirmäärast, mille eesmärk on piirata riskide kuhjumise ohtu

Võttes arvesse mikrolaenudeväiksust, ei ületaks teoreetiliselt ühegi laenu väärtus pangaasutusena tegutseva mikrokrediidipakkuja regulatiivsetest omavahenditest 25 % (kontsentratsiooniriski piirmäär). Kui mikrolaene tagab siiski sama vastaspool (valitsusasutus või kohalik ametiasutus), võiks tagatud laenuosa käsitada seoses tagatise andjaga, mitte aga mikrokrediidivõtjatega, mis võib viia 25 % piirmäära ületamiseni. Riskipositsiooni garantii andja suhtes, kes kuulub avalikku sektorisse, saab siiski vabastada riskide kontsentreerumise piirmäära kohaldamisest.

3.2.4. Direktiivi riskijuhtimisnõuded aitavad pangaasutustest mikrokrediidiandjatel riske maandada

Direktiiviga 2006/48/EÜ on nõutud, et pangaasutustest mikrokrediidiandjatel on põhjalik riskijuhtimisprotsess, millega tuvastada, hinnata, jälgida ja kontrollida kõiki oma riske. Sellised nõuded aitavad mikrokrediidiandjatel tugevdada sisekontrolliraamistikku ja arendada tõhusaid riskijuhtimise oskusi ja strateegiaid, mis omakorda tõstavad nende usaldusväärsust ja kasumlikkust, parandades mikrokrediidisektori finantsstabiilsust. Tõhusa sisekontrolliraamistiku väljatöötamine viib selleni, et pangaasutustest mikrokrediidiandjad on vähem avatud krediidiriskidele, rahapesule ja töötajatepoolsetele pettustele.

3.2.5. Direktiiviga 2006/48/EÜ on nõutud, et pangaasutustest mikrokrediidipakkujad järgivad likviidsusriski maandamiseks usaldatavusnõudeid

Varade poole peal võib pangaasutustest mikrokrediidiandjatel nappida koormamata kvaliteetseid likviidseid varasid, et suuta vastu pidada likviidsusstressile, võttes arvesse, et mikrokrediit on sageli ebalikviidne ja seda on raske muuta likviidseteks instrumentideks (tagatud võlakirjade väljalaskmise või väärtpaberistamise teel). Kohustuste poole peal võib hoiuseid võtvaid asutusi tabada hoiuste väljavõtmise paanika, seda eriti juhul, kui nendel asutustel puudub juurdepääs stabiilsetele likviidsusallikatele teistes pangandus-, avaliku sektori või rahvusvahelistes asutustes.

Direktiiviga 2006/48/EÜ on nõutud, et pangaasutustel, sealhulgas mikrokrediidiandjatel, on nõuetekohased likviidsuse juhtimise strateegiad, poliitika ja protsessid, millega jooksvalt tuvastada, mõõta, jälgida ja kontrollida likviidsusriski, ning hädaolukorra lahendamise plaanid likviidsusprobleemide lahendamiseks.

3.2.6. Direktiiviga 2006/48/EÜ võib kaasneda suur halduskoormus, mis võib vähendada mikrokrediidi kui pangandusteenuse atraktiivsust, kuid samas tõsta finantsinvestorite usaldust mikrokrediidipakkujate vastu

Direktiiviga 2006/48/EÜ kehtestatud usaldatavusnõuete kohaldamine võib olla ebaproportsionaalselt kallis nii järelevalveasutustele kui ka pangaasutustest mikrokrediidiandjatele, eriti kui viimased ei kujuta endast tõsist riski üldisele pangandus- ja maksesüsteemile. Kui mõõta protsendina koguvaradest, siis mida väiksem mikrokrediidiandja on, seda suuremad võivad olla usaldatavusnõuete täitmisest tingitud kulud. See võib vähendada mikrolaenamise kasumlikkust ja vähendada selle atraktiivsust pangandusteenusena. Mõningaid usaldatavusnõudeid, eelkõige neid, mis on seotud usaldatavusnõuetealase aruandluse, riskihindamise protsessi ja kapitali adekvaatsusega, saab viia vastavusse kõnealuste asutuste väiksema suuruse ja keerukusega, mis aitab leevendada halduskoormust.

Kuigi mikrokrediidiasutustel puudub oluline mõju finantsstabiilsusele, võib mis tahes sellise asutuse krahh mõjutada teiste pangaasutustest mikrokrediidipakkujate usaldusväärsust. Iseenesest on direktiivi kohaldamisalasse kuuluvate ettevõtete krahhi väiksem tõenäosus tervitatav. Peale selle võivad pangandussektori usaldatavusnõuded tõsta finantsinvestorite usaldust mikrokrediidipakkujate kui turvalise investeerimisvõimaluse vastu. Selline usaldus võib aidata mikrokrediidiasutustel kaasata rohkem pikaajalisi investeeringuid, mis aitab neil jõuda kõrgemale tasemele ja pakkuda klientidele laiemat teenusevalikut.

4. Kokkuvõte

Euroopa Komisjon tunnistab vajadust toetada mikrokrediidiandmist ja mikrokrediidiandjate arengut. Tuleks veelkord märkida, et Euroopa Komisjon on selles valdkonnas väga aktiivne eelkõige algatuste JEREMIE ja JASMINE ning Euroopa mikrokrediidirahastu „Progress” kaudu, mis käivitati 2010. aastal, et suurendada mikrokrediidi kättesaadavust noorte inimeste töötuse vähendamiseks ning et aidata neil luua ettevõtteid ja arendada äritegevust.

Sellega seoses ei arva ei Euroopa Komisjon ega mitmed riiklikud ametiasutused, et direktiiviga 2006/48/EÜ kehtestatud usaldatavusnõuded takistavad mikrokrediiditegevuse arengut. Nagu eespool märgitud, ei tundu kõnealused usaldatavusnõuded olevat ELis mikrokrediidi osas nii sanktsioneerivad, kui võidi arvata, välistades vajaduse kohandada neid mikrokrediiditegevuse erijoontele. Mikrokrediiditegevuses osalevad väga erinevad turuosalised, kelle suhtes ei kehti sarnased seadused või eeskirjad, ning seda käsitatakse liikmesriikides väga erinevalt sõltuvalt poliitikast ja kehtivatest õigusaktidest. Võttes arvesse ebaühtlast olukorda ja mikrokrediidi kohta ühtse ja ühiselt kasutatava määratluse puudumist, on vaja kõiki usaldatavus- ja regulatiivse raamistiku muudatusi eelnevalt hoolega kaaluda, et tagada, et mikrokrediiditegevust edendataks tõhusalt.

Võidakse ka väita, et usaldatavusnõuete reformi ei ole vaja, kui mikrokrediidi arengut arvatakse juhtivat muud tegurid kui need, mis on seotud usaldatavusnõuetega. See ei tähenda, et usaldatavusnõuetel puudub mõju kõnealuste tegevuste arengule, vaid et usaldatavusnõuetega seotud tegurid ei oma olulist rolli mikrokrediidi arengus, mis muudab usaldatavusnõuete reformi ebavajalikuks. Reformide keskmes võiksid olla hoopis usaldatavusnõuete valdkonnast väljapoole jäävad alad. Näiteks mikrokrediidiandmist võib soodustada mikrokrediidile spetsialiseerunud asutustele soodsama üldise keskkonna loomine, lihtsustades nende juurdepääsu finantsvahenditele. Sellist arengut võiks toetada laiem laenutagatiste andmine, pankade ja muude asutuste vaheline tihedam koostöö või suurem finantsalane läbipaistvus.

Sellise lähenemisviisi korral võib selliste vabatahtlikult järgitavate käitumisjuhendite väljatöötamine, mille on koostanud mikrokrediidisektor viimastel aastatel ise, või veelgi hiljem Euroopa Komisjon,[8] aidata suurendada neid käitumisjuhendeid kasutavate mikrokrediidipakkujate tunnustamist ja usaldusväärsust. Positiivselt võivad mikrokrediiditegevusele mõjuda ka tarbijakaitsekeskkonna läbivaatamine mikrokrediidisektoris, mis ei kuulu direktiivi 2006/48/EÜ reguleerimisalasse, ja kõik asjakohased parendused.

Lõpetuseks, suurem tähelepanu füüsilisest isikust ettevõtjate ja mikroettevõtete institutsionaalsele raamistikule võiks samuti suurendada nende eduvõimalusi ja muuta mikrokrediidi kasumlikumaks. Samuti tuleks edendada meetmeid, millega lihtsustatakse õigus- ja halduskordi või lihtsustatakse üleminekut töötu staatuselt või sotsiaaltoetustest sõltuvuselt iseenda tööandjaks hakkamisele.

[1] Direktiiv 2009/111/EÜ, 16. september 2009, millega muudetakse direktiive 2006/48/EÜ, 2006/49/EÜ ja 2007/64/EÜ seoses keskasutustega seotud pankade, teatavate omavahendite kirjete, suure riskikontsentratsiooni, järelevalvesüsteemide ja kriisijuhtimisega.

[2] Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/48/EÜ, 14. juuni 2006, krediidiasutuste asutamise ja tegevuse kohta

[3] Euroopa Komisjon osutab sellele summale ELi mikrokrediidi programmides.

[4] Tegelikult on kõigil positsioonidel väikestes ja keskmistes ettevõtetes, sealhulgas mikrokrediit, sama riskikaal sõltumata suurusest, laadist (krediit või likviidsusvahend, eraisikulaen jne) ja vastaspoole riskiprofiilist.

[5] Mikrokrediidi portfelli riskipositsioon peaks olema väiksem kui portfelli kuuluvate mikrokrediidi kaalutud keskmine riskipositsioon, kui on suur arv laene ja nende laenude krediidirisk ei halvene ega parane samal ajal.

[6] Eelkõige nn kapitali säilitamise puhvri kehtestamine (2,5 % riskiga kaalutud varadest lisaks praegusele 8 % nõudele), mida hakatakse rakendama 2016–2019.

[7] CRD IV/CRR ettepanekus on riskikaalud jäetud muutmata.

[8] 2011. aasta oktoobris andis Euroopa Komisjon välja Euroopa käitumisjuhendi mikrokrediidiandjatele, mis töötati välja koos individuaalsete mikrokrediidiandjate, pankade ja nende vastavate riiklike ja Euroopa kaubandusorganisatsioonide, seadusandjate, teadlaste ja reitinguagentuuridega.