Võrreldes 2009.–2015. aasta tsükliga on paranenud vaid mõne veekogu seisund. Selle põhjusteks võivad olla järgmised asjaolud: survetegurid tehakse kindlaks liiga hilja, tõhusate poliitikameetmete kavandamiseks on vaja rohkem aega, meetmeid võetakse liiga aeglaselt, keskkonna reageerimine võtab aega, enne kui meetmed mõju avaldavad, aga ka rangemad kvaliteedistandardid ning parem jälgimine ja aruandlus, mis näitavad, et veekogud, mille seisundiks määrati varem „teadmata“, on tegelikult ebarahuldavas seisus.

Pinnavee olukord on muret tekitavam: pinnaveekogudest on vaid 38 %-l hea keemiline seisund ja vaid 40 %-l hea ökoloogiline seisund või potentsiaal . Seisundile avaldavad suurt mõju mõningad konkreetsed saasteained, kõige sagedamini elavhõbe . Elavhõbeda ja teiste saasteainete heite vähendamiseks võetakse nii ELi kui ka rahvusvahelisel tasandil meetmeid, tänu millele on olukord mõningate ainete tasemega paranenud.

Komisjon arvestas ka Euroopa Parlamendi ja Euroopa Liidu Nõukogu märkusi eelmiste rakendamisaruannete kohta. Euroopa Parlament võttis 2015. aastal vastu veega seotud resolutsiooni, milles rõhutas muu hulgas vee kvaliteedi ja kvantiteedi haldamise tähtsust ning vajadust rakendada täielikult kõiki ELi veealaseid õigusakte ja integreerida neid rohkem ELi muudesse poliitikavaldkondadesse. Ta palus liikmesriikidel viia lõpule oma veemajanduskavade koostamine ja neid nõuetekohaselt rakendada ning teha asjakohane teave veebis kättesaadavaks. Ta tõi esile ka veemajanduskavade ja üleujutusriski maandamise kavade vahelist koostoimet. Nõukogu koostas aastatel 2007–2016 mitmeid järeldusi . Ta rõhutas eelkõige vajadust rakendada täielikult ELi veealast õigustikku, et kaitsta veekogusid seisundi halvenemise eest ja saavutada järk-järgult nende hea seisund, ning palus komisjonil ja liikmesriikidel teha koostööd, et integreerida neid püüdlusi paremini muudesse asjakohastesse poliitikavaldkondadesse. Seoses üleujutustega osutas nõukogu üleujutusriski vähendamise vahendina keskkonnahoidliku taristu ja looduslikku veesidumisvõimet käsitlevate meetmete kasutamisele. Komisjon toetab kõiki neid seisukohti ja on võtnud endale kohustuse nendele vastavalt tegutseda.

Kõik liikmesriigid on oma veemajanduskavad ja üleujutusriski maandamise kavad heaks kiitnud. Erandiks on Kanaari saarte (Hispaania) üleujutusriski maandamise kavad .

Üleujutuste direktiiviga, mis kehtestati seitse aastat hiljem ühe meetmena vastuseks Doonau ja Elbe jõgede suurtele üleujutustele 2002. aasta suvel, loodi raamistik ELis üleujutustest tulenevate kahjude riskide vähendamiseks. Arvestades üleujutuste sagenemist kogu Euroopas, on see eesmärk praegu olulisem kui kunagi varem. Kuna kliimamuutused süvenevad ja linnad suurenevad, eeldab üleujutusriski maandamist ümbritsev ebakindlus tavade pidevat jälgimist ja kohandamist, et tekkiv kahju oleks võimalikult väike. Käesolevas aruandes keskendutakse seni saavutatud edusammudele, võttes aluseks esimesed üleujutusriski maandamise kavad.

Viiendas rakendamisaruandes antakse ülevaade veepoliitika raamdirektiivi ja üleujutuste direktiivi rakendamise olukorrast, tuginedes komisjoni hinnangule teise tsükli veemajanduskavade ja esimese tsükli üleujutusriski maandamise kavade kohta, mille koostasid liikmesriigid ja milles nad esitavad teavet perioodi 2015–2021 kohta. Käesoleva aruande esitamine on ette nähtud veepoliitika raamdirektiivi artikliga 18 ja üleujutuste direktiivi artikliga 16, samuti on see vastavuses põhjavee direktiivi artikliga 11.

Vesi on eluks ja seega meie ühiskonnale ja majandusele hädavajalik. Vee säästev majandamine on oluline, sest võimaldab inimkonnal kohaneda oma muutunud keskkonnaga ja aitab hoida ära üleilmse temperatuuri tõusu üle 1,5° C . Selle elutähtsa ressursi majandamine eeldab rohkem kui kunagi varem tõeliselt integreeritud käsitlust, milles võetakse arvesse keskkonna-, sotsiaal-, majandus- ja tervisemõõdet.

Üldiselt on veepoliitika raamdirektiivi rakendamiseks tehtud suuri jõupingutusi. Positiivset mõju on avaldanud ka teiste direktiiviga tihedalt seotud ELi õigusaktide parem rakendamine. See kehtib eelkõige asulareovee puhastamise direktiivi, nitraadidirektiivi ja tööstusheidete direktiivi ning kemikaale käsitlevate ELi õigusaktide kohta.

Euroopa Keskkonnaameti aruandes järeldatakse, et Euroopa vetele avaldavad jätkuvalt suurt survet nii hajusallikatest (nt põllumajandusest ja transporditaristust) kui ka punktallikatest (nt tööstusest või energiatootmisest) pärit reostus, ülemäärane veevõtmine ja mitmesugusest inimtegevusest tulenevad hüdromorfoloogilised muutused.

4.1Hindamine riiklikul ja piirkondlikul tasandil

Veepoliitika raamdirektiivi eesmärkide saavutamise oluline eeltingimus on nõuetekohane haldamine valgala tasandil. Nüüdseks on kõik liikmesriigid määranud pädevad asutused, sageli mitut liiki asutused, ja rõhutavad nendevahelise kooskõlastamise tähtsust. Kasutati mitut viisi sidusrühmadega konsulteerimiseks. Olemas on palju alalisi nõuandvaid asutusi. Aruannete kohaselt muudeti sidusrühmadega konsulteerimise tulemusel veemajanduskavade projekte, kuid mitte alati ei ole selge, kuidas nende panus vastu võetud veemajanduskavasid mõjutas.

Liikmesriigid peavad esitama iga valgalapiirkonna kohta selle omaduste analüüsi, mis hõlmab inimtegevuse mõju läbivaatamist ja veekasutuse majanduslikku analüüsi. Seda iseloomustust tuleb ajakohastada iga kuue aasta tagant. Samuti tuleb märkida iga veekogu piirid ja asukoht. Sellist kirjeldust tuleb kontrollida ja ajakohastada iga tsükli ajal ning tuua esile vee seisundit mõjutavate survetegurite ja mõju muutused. Kirjeldust muudeti ligikaudu neljal korral kümnest, tihti ilma konkreetse selgituseta. Oluliste survetegurite kirjeldused on tänu paremini kindlaksmääratud kriteeriumitele üldiselt selgemad. Sellele vaatamata on veel arenguruumi, sest suure osa veekogude kohta anti teada inimtegevusest tingitud tuvastamata mõjust ja survetegurite (eriti hüdromorfoloogiliste survetegurite) teadmata põhjustest.

Tehtud on mõned metoodilised parandused, mis võimaldavad lihtsamini jälgida edasiminekut ja võrrelda andmeid seoses sellega, et määrata kindlaks, millal saab vastavalt veepoliitika raamdirektiivile otsustada, et oluliselt muudetud veekogu või tehisveekogu on saavutanud hea ökoloogilise potentsiaali.

Seoses pinnaveekogude ökoloogilise ja keemilise seisundi jälgimise ja hindamisega on pilt mõõdetud parameetrite ja tulemuste võrreldavuse seisukohast kirju. Kogu ELis on prioriteetsete ainete seire nii veekogude protsendi kui ka ainete arvu poolest väga erinev. Enamik liikmesriike tegi seiret kõigi prioriteetsete ainete suhtes, mis on kindlaks tehtud kui ained, mida lastakse nende valgalapiirkondadesse. Kõik liikmesriigid esitasid selliste kahjulike ainete heite, keskkonda laskmise ja kao andmikud, kuid vaid mõned neist olid täielikud.

Kuni 2018. aasta alguseni puudus paljudel veekogutüüpidel ametlik ühine interkalibreerimissüsteem, mistõttu on veekogude võrdlemine käesolevas teises aruandlustsüklis endiselt väga keeruline.

Sellele vaatamata on olnud võimalik määrata kindlaks peaaegu kõigi veekogude seisund ja see on varasemat ebakindlust palju vähendanud. Kuid ökoloogilise seisundi seires esineb endiselt olulisi lünki.

Üldiselt on kvaliteedielementide seire kõigis veekategooriates parimal juhul ebaühtlane, tuginedes liialt mitme erineva veekogu rühmitamisele ja eksperdihinnangule, mitte iga asjaomase veekogu põhjalikumale hindamisele veepoliitika raamdirektiivi konkreetsete parameetrite alusel. Vaja on veel pingutada selle nimel, et asjakohased seirevõrgud saavutaksid piisava ruumilise ulatuse ja hindamise usaldusväärsuse.

Põhjaveekogumite kvantitatiivse ja keemilise seisundi seire ja hindamine on paranenud, kuigi paljudel puuduvad endiselt nõuetekohased seirekohad. Siinjuures täiendab veepoliitika raamdirektiivi põhjavee direktiiv, milles on esitatud eelkõige asjakohaste saasteainete loetelu, läviväärtused ja keemilise seisundi hindamise suundumused. Mõlemad direktiivid toimivad koos muude ELi õigusaktidega, nagu joogiveedirektiiv ja nitraadidirektiiv. Keemilise seisundi seire ei ole endiselt normikohased – paljude põhjaveekogumite suhtes seiret ei tehta või jälgitakse vaid teatavat osa põhiparameetritest.

Veepoliitika raamdirektiivi artiklis 4 ette nähtud erandid hõlmavad praegu ligikaudu pooli Euroopa veekogusid. See puudutab eelkõige looduslikke veekogusid, kuid järjest enam ka oluliselt muudetud ja tehisveekogusid, lisaks uutele füüsilistele muutustele. Ehkki selliste erandite põhjendused on üldiselt paranenud, näitab nende püsivalt ulatuslik kasutamine vajadust veel kõvasti pingutada, et saavutada 2027. aastaks hea seisund või potentsiaal. Siiski – ja arvestades ka seda, mida samas artiklis nõutakse – näitavad esitatud andmed, et liikmesriigid peavad paremini tagama, et erandi kohaldamine ühe veekogu suhtes ei välista alaliselt ega sea ohtu keskkonnaeesmärkide saavutamist muudes veekogudes (artikli 4 lõige 8), ja tagama vähemalt samasuguse kaitsetaseme nagu ette nähtud ELi muudes keskkonnaalastes õigusaktides (artikli 4 lõige 9).

Veepoliitika raamdirektiivi kohaselt peavad liikmesriigid kehtestama hea seisundi õigeaegseks saavutamiseks meetmeprogrammi . Seoses veekogudega, mida mõjutab vee võtmine, on peamised meetmed üldiselt kindlaks määratud, kuid nende rakendamine on kogu Euroopas ebaühtlane ja seetõttu väheneb surve aeglaselt. Asjaolu, et enamik liikmesriike teeb väikeses koguses veevõtu kontrolli või registreerimise suhtes erandi, võib põhjustada probleeme. Kontrolli ja registreerimise puudumine võib tekitada muret eelkõige liikmesriikides, kus on juba veepuuduse probleemid, ja veekogudes, millel on kogusega probleeme.

Liikmesriigid tegid enamikus valgalapiirkondades kindlaks, et üks enim märkimisväärset survet põhjustav tegur on põllumajandusest tulenev mõju, mis toob endaga kaasa võimaliku halvenemise või keskkonnaeesmärkide saavutamata jätmise ohu nii ülemäärase veevõtu kui ka hajureostuse näol. Põhimeetmed on tavaliselt kehtestatud. Pooltel juhtudest ei ole tehtud eelhindamist selle kohta, mil määral piisab võetud meetmetest, et kõrvaldada hea seisundi saavutamist takistavad puudused. Palju sõltub ka mõjust, mida avaldavad vabatahtlikud meetmed, sageli ühise põllumajanduspoliitika (ÜPP) kontekstis. Et muuta keskkonnaeesmärgid rangemaks, kehtestatakse uut ÜPPd käsitlevates komisjoni ettepanekutes põllumajandustootjatele kohustuslikud nõuded . Peale selle võetakse sekkumisstrateegias, mille liikmesriigid on määranud kindlaks oma ÜPP strateegiakavas, arvesse veemajanduskavades kindlaks tehtud vajadusi ja see aitab saavutada veepoliitika raamdirektiivi eesmärke. Vajaduse korral tuleb liikmesriikidel pakkuda lisatoetust täiendavatele veekaitsemeetmetele mitmesuguste vabatahtlike kavade kaudu .

Üldiselt on kehtestatud ka põhimeetmed, mille abil vähendada muudest sektoritest kui põllumajandusest (näiteks tööstusest või energiatootmisest) tulenevat survet. Need on enamikul juhtudest konkreetsed meetmed, mille abil tegeletakse saasteainetega, mis põhjustavad vajakajäämisi keemilises või ökoloogilises seisundis, näiteks meetmed, millega vähendatakse teatavate saasteainete juhtimist vette või lõpetatakse see. Kuid vaja on suuremat edasiminekut.

Veekogude olemasolevate füüsiliste muutuste kohta teatas enamik liikmesriike meetmetest (kalatrepid, struktuuride kaotamine jms), mille eesmärk on vähendada märkimisväärsete hüdromorfoloogiliste survetegurite negatiivset mõju keskkonnale. Olemas on ka selgem seos meetmete, survetegurite ja veekasutuse või majandussektorite vahel. Täpsemalt tuleb kindlaks määrata minimaalne ökoloogiline vooluhulk ja seda paremini rakendada ning vaja on tagada jõevoolu tõkestamatus ja setete nõuetekohane haldamine.

Paljud liikmesriigid on täiendanud oma veehinna kujundamise poliitikat, täites vee eeltingimuse, mis on sätestatud Euroopa struktuuri- ja investeerimisfonde käsitlevas ühissätete määruses perioodiks 2014–2020. Veeteenuste kulude katmise summasid arvutades on astutud samme veeteenuste määratlemiseks, rahaliste kulude arvutamiseks, mõõtmiseks, majandusanalüüsi tegemiseks ning keskkonna- ja ressursikulude hindamiseks. Kuid endiselt esineb märkimisväärseid puudusi nende majandusanalüüsi parandatud elementide rakendamisel konkreetsete meetmetena ning keskkonna- ja ressursikulude hindamise ja integreerimise suhtes ühtlustatuma käsitlusviisi saavutamisel. Veepoliitika raamdirektiivi eesmärkide täitmiseks tuleb suurendada investeeringuid. Meetmeprogrammi majandusliku toetamise edendamine aitaks oluliselt lihtsustada veega seotud otsuste tegemist ja suurendada investeeringuid.

Vähe on saavutatud edu joogivee kaitsealade ja looduskaitsealade osas. Hinnates 1998. aasta joogivee direktiivi sidusust veepoliitika raamdirektiiviga, tuvastati seose puudumine joogiveevarude kaitsmise küsimuses. Seetõttu kehtestatakse 2018. aasta ettepanekus joogivee direktiivi uuesti sõnastamise kohta riskipõhine käsitlus alates vee võtmisest kuni tarbija veekasutuseni, parandades samal ajal liikmesriikide asutuste ja veekäitlejate vahelist suhtlust, et tagada veemajandustsükli täielikkus. Ettepaneku eesmärk on parandada kahe direktiivi vahelist sidusust ja tagada nii põhimõtte „saastaja maksab“ kui ka ettevaatuspõhimõtte kohaldamine.

Suure osa kaitsealade suhtes puudub näiteks seisundit ja survetegureid puudutav teave ega ole seatud ühtegi eesmärki. Aruandlus seire kohta, mis käsitleb konkreetselt kaitsealasid, sealhulgas karpe, on väga piiratud ja puudub vahel üldse.

Ligikaudu pooled liikmesriigid pidasid vee majandamise oluliseks osaks põuda. Põua mõju leevendamise üks peamisi meetmeid on põuaohjekava, kuid mitte kõigis asjaomastes valgalapiirkondades ei olnud seda vastu võetud.