[pic] | EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON |

Brüssel 16.10.2006

KOM(2006) 593 lõplik

KOMISJONI ARUANNE NÕUKOGULE JA EUROOPA PARLAMENDILE

kudede ja rakkude vabatahtliku ja tasuta annetamise edendamisest liikmesriikides

KOMISJONI ARUANNE NÕUKOGULE JA EUROOPA PARLAMENDILE

kudede ja rakkude vabatahtliku ja tasuta annetamise edendamisest liikmesriikides

1. SISSEJUHATUS

Kooskõlas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiiviga 2004/23/EÜ, inimkudede ja -rakkude annetamise, hankimise, uurimise, töötlemise, säilitamise, ladustamise ja jaotamise kvaliteedi- ja ohutusstandardite kehtestamise kohta[1] tehakse käesolevas aruandes kokkuvõte liikmesriikide võetud meetmetest,[2] millega püütakse tagada vabatahtlikku ja tasuta doonorlust ning esitatakse meetmed, mida komisjon kavatseb ühenduse tasandil võtta. Liikmesriikide aruannetega saab tutvuda SANCO kodulehel:http://ec.europa.eu/health/ph_threats/human_substance/blood_tissues_organs_en.htm.

Käesolevas aruandes käsitletakse kudede ja rakkude doonorlust üldiselt. Sugurakkude annetamist käsitleb täpsemalt eraldi aruanne.[3] Liikmesriikide esitatud teavet meetmetest, millega püütakse tagada kudede ja rakkude vabatahtlikku ja tasuta annetamist, on sobival juhul täiendatud faktidega aruandest sugurakkude annetamise kohta.

2. VABATAHTLIKU JA TASUTA DOONORLUSE PÕHIMÕTE

Kudede ja rakkude vabatahtliku ja tasuta annetamise põhimõtet tunnustati esmakordselt 1979. aastal Hispaanias ja Luksemburgis ning 1980.-ndate algul Belgias ja Soomes. Kuigi vabatahtliku ja tasuta vereannetuse põhimõtet on paljudes liikmesriikides tunnustatud üle 50 aasta,[4] tunnustab enamik liikmesriike seda põhimõtet kudede ja rakkude kohta alles alates 1990.-ndatest või 2000.-ndatest aastatest.

Alates 2006. aastast tunnustavad seda põhimõtet kõik 24 aruande esitanud liikmesriiki. Kaks liikmesriiki (Küpros ja Malta), kellel ei olnud määrust kudede ja rakkude vabatahtliku ja tasuta annetamise põhimõtte kohta, tõid sellise määruse sisse oma seadusandlusse kudede ja rakkude annetamise direktiivi siseriiklikku õigusse ülevõtmise käigus. Ühendkuningriik ja Iirimaa on selle põhimõtte viinud sisse seadusandlusse, kuna varem oli see suunistes (vt. joonised 1 ja 2[5]).

Üheski liikmesriigis ei ole teada juhtumeid doonorite tasustamisest kudede ja rakkude annetamise eest.

[pic][pic]

3. HÜVITIS KUDEDE JA RAKKUDE ANNETAMISE EEST

Kudede ja rakkude vabatahtliku ja tasuta annetamise põhimõtte kohaselt doonoreid ei tasustata, kuid nad võivad saada hüvitist, mis on rangelt piiritletud annetamisega seotud kulude ja ebameeldivuste heastamisega. Liikmesriigid määratlevad tingimused, mille alusel on lubatud hüvitist anda.[6]

Praegu lubavad 15 liikmesriikide doonoritele hüvitist anda, kuid 9 ei luba (Austria, Eesti[7], Läti, Leedu, Malta, Poola, Portugal, Slovakkia ja Holland). Doonoritele hüvitist anda lubavatest riikidest on suurem enamus hüvitise andmise õigusaktide või valitsuse eeskirjadega kindlaks määranud. Taani, Iirimaa ja Rootsi väidavad, et nad ei ole selliseid tingimusi kindlaks määranud; vt. joonis. 3[8].

[pic]

Mõned riigid lubavad hüvitada vaid teatud tüüpi kudede või rakkude annetamisega seotud kulud või ebameeldivused. Eestis võib kulud hüvitada vaid sugurakkude annetajale. Ühendkuningriik lubab hüvitist anda vaid mõnel piiratud juhtumil elusdoonorile, näiteks nagu luuüdi annetamise puhul.

Hüvitatavate kulude tüüp erineb liikmesriigiti. Liikmesriigid täpsustavad mõnikord, et hüvitada võib ainult selliseid kulusid, mida ei hüvita sotsiaalkindlustus (Ungari). Mitmed liikmesriigid osutavad, et hüvitada võib vaid dokumenteeritud kulud ning ainult nende tegeliku maksumuse ulatuses (Küpros, Taani, Ungari, Itaalia).

3.1. Sõidukulud

Kõik 15 hüvitist lubavat liikmesriiki hüvitavad sõidukulud.

Tšehhi Vabariik hüvitab sõidukulud ainult ühiskondliku transpordi puhul, Soome lubab hüvitada sõidukulud, kui need on seotud haiguse ravi või rehabilitatsiooniga. Ühendkuningriigis kaetakse vereloome tüvirakkude annetuse puhul ka ühe doonorit saatva perekonnaliikme või sõbra sõidukulud. Prantsusmaal on sarnane süsteem, millega kaetakse saatva isiku elamiskulud.

3.2. Saamatajäänud tulu

Teine hüvitise tüüp, mida kõik lubavad anda, on hüvitis saamatajäänud tulu eest (vt. joonis 4[9]). Tingimused, mille alusel sellist hüvitist makstakse, on erinevad. Tšehhi Vabariigis hüvitatakse saamatajäänud tulu maksimaalselt 92 tunni ulatuses. Soomes makstakse doonorile päevaraha, kui tal jääb saamata vähemalt terve päeva tulu selle tõttu, et temalt eemaldatakse elutähtsa siirdamise vajaduse tõttu organ või kude[10] ning ta ei saa selle perioodi eest mingit teist hüvitist. Hispaania annab hüvitist saamatajäänud tulu eest vaid põhipalgata füüsilisest isikust ettevõtjatele.

[pic]

3.3. Töölt ära lubamine

Töölt ära lubatakse umbes pooltes hüvitist lubavates liikmesriikides (vt. joonis 5[11]). Seda tulemust tuleks siiski vaadelda koos tulemustega saamatajäänud tulu kohta. Enamikel juhtudest antakse kas üks või teine[12].

Töölt ära lubamine sõltub juhtumist ja arsti meditsiinilisest arvamusest (Soome, Saksamaa, Sloveenia ja Hispaania). Prantsusmaa lubab doonoreid töölt ära haiglas viibimise ajaks, mis on neeru annetamise puhul 2–6 nädalat ja vereloome tüvirakkude annetamise puhul mõned päevad. Töölt ära lubamine oleks vastuvõetav Taanis, kuid sellist olukorda tuleb vaevalt ette, kuna paljud doonorid on haiglas viibivad patsiendid, surnud doonorid või üliõpilased.

[pic]

3.4. Hüvitis ebameeldivuste eest

Ainult üks liikmesriik, Taani, osutab, et hüvitis kudede ja rakkude annetamisel kannatatud ebameeldivuste eest oleks vastuvõetav (vt. joonis 6[13]). Siiski ei ole Taani Riiklikul Terviseametil teada, et seda tava üldiselt kasutataks, välja arvatud sugurakkude annetamise puhul. Teabest, mis esitati sugurakkude annetamise kohta koostatava aruande jaoks, selgub, et ka Tšehhi Vabariik võtab arvesse sugurakkude annetamisel talutud ebameeldivusi.

Rootsi väidab, et ebamugavuste või ebameeldivuste eest ei tuleks anda mingit hüvitist, kuna see läheneks doonoritele maksmisele.

[pic]

3.5. Muud hüvitised

Mitmed liikmesriigid osutavad, et doonorluse meditsiinilised kulud kannab sotsiaalkindlustus (Austria, Belgia, Prantsusmaa ja Poola).

Muude hüvitiste alla kuuluvad majutus (Küpros, Prantsusmaa, Ungari, Iirimaa ja Hispaania), eine (Tšehhi Vabariik, Taani, Iirimaa, Rootsi ja Ühendkuningriik), rakudoonoritele antav ametlik kiri tööandja jaoks (Tšehhi Vabariik), hüvitis annetamisega seotud meditsiinilise õnnetuse eest Prantsusmaal, või tunnustamine, nagu tiitlite andmine. Näiteks antakse Poola luuüdi või teiste taastuvate kudede või rakkude doonoritele tiitel „Siirdedoonor“ või „Teenekas siirdedoonor“, kui nad on annetanud rohkem kui ühe korra, ning koos tiitliga saavad nad liikmekaardi ja erilise märgi. Neile doonoritele antakse ka eesõigus ambulatoorsetele terviseteenustele ilma eelneva registreerimiseta.

4. KUDEDE JA RAKKUDE VABATAHTLIKU JA TASUTA ANNETAMISE EDENDAMINE

4.1. Kudede ja rakkude annetamise edendamine

Enamik liikmesriike korraldavad üritusi kudede ja rakkude annetamise edendamiseks (vt. joonis 7[14]). Meetmed ulatuvad teabekampaaniatest, kuulutuste kasutamisest, konverentsidest, plakatitest, televisiooni/raadio reklaamklippidest, infotelefonidest ja veebisaitidest kuni brošüüride trükkimiseni, vabatahtlike registrite või üliõpilaste teadlikkusprogrammide või doonorite päevade rahastamiseni. Ametiasutused korraldavad ka siirdekoordinaatorite koolitusi ning teevad koostööd patisentide ühendustega teadlikkuse tõstmiseks. Nad kasutavad nii massimeediat sõnumi laiaks levitamiseks kui kohalikku algatust hanke parandamiseks. Mõned edendamise meetmed on suunatud kindlatele rahvastiku alarühmadele, nagu etnilised rühmad,[15] üliõpilased, kohtunikud või vähemusrühmad. Doonorluse innustamiseks kasutatakse ka võimalust registreeruda doonoriks Interneti teel.

Tšehhi Vabariigis, Ungaris ja Portugalis keskenduvad edendamise meetmed luuüdi annetamisele, kuna teistes riikides (Leedu, Rootsi, Ühendkuningriik) on doonorluse edendamine üldiselt seotud organite annetamisega, mitte niivõrd kudede ja rakkude annetamisega. Ühendkuningriik on korraldanud ka spetsiaalse kampaania sugurakkude annetamise edendamiseks, et valmistuda anonüümsuse kõrvaldamiseks.

[pic]

4.2. Tasuta doonorluse edendamine

Enamik liikmesriike korraldavad üritusi kudede ja rakkude annetamise edendamiseks, kuid mitte kõik ei korralda üritusi tasuta doonorluse edendamiseks (vt. joonis 8[16]). Üks soodustav põhjus on asjaolu, et doonorluse mittetasustamine on seadusega määratud (Soome). Ühendkuningriik, teiselt poolt, näeb seadusandluses lisaeelist kampaaniates, et teha täiesti selgeks, et doonorlus peaks olema tasustamata.

Doonorluse mittetasustamist edendatakse sarnaste meetmetega nagu doonorluse edendamist üldiselt.

[pic]

4.3. Kudede ja rakkude mittetulundusliku hankimise edendamine

Mõned liikmesriigid võtavad ka meetmeid, millega püütakse tagada, et hankeorganisatsioonid ja hankemeeskonnad töötaksid mittetulunduslikul alusel (vt. joonis 9[17]). Taani, Itaalia, Läti, Leedu ja Slovakkia nimetavad võetud meetmetena ainult oma seadusandlust, millega keelatakse kasutoov hanketegevus. Kontrastina rakendavad Belgia, Küpros, Tšehhi Vabariik, Soome, Prantsusmaa, Saksamaa, Ungari, Poola, Portugal, Sloveenia, Hispaania, Rootsi ja Ühendkuningriik laiemas valikus meetmeid. Mõned liikmesriigid keskenduvad hankeorganisatsioonide poolt riigiasutustele esitatud iga-aastastele finantsaruannetele ja rahanduslikule (Belgia) või üldisele (Prantsusmaa) kontrollile, kuna teistes liikmesriikides tagab kudede ja rakkude mittetulundusliku hankimise asjaolu, et hankimisega tegelevad riikliku tervishoiusüsteemi osadeks olevad asutused või asutused, mida rahastatakse riiklikult (Tšehhi Vabariik, Ungari, Poola, Portugal, Rootsi).

Eesti, Iirimaa, Luksemburg, Malta ja Holland ei ole võtnud meetmeid, millega püütaks tagada kudede ja rakkude hankimist mittetulunduslikul alusel.

[pic]5. REKLAAMIMINE

Enne kudede ja rakkude annetamise direktiivi siseriiklikku õigusse ülevõtmist olid pooltel liikmesriikidel (vt. joonis 10)[18] olemas määrused, millega piirati või keelati inimkudede ja rakkude vajaduse või saadaolevuse reklaamimist, kui sellega pakuti või taotleti rahalist kasu või samaväärseid eeliseid.

[pic]

Austria, Küpros, Iirimaa, Malta, Slovakkia ja Ühendkuningriik on vastu võtnud või võtavad vastu sellise määruse kudede ja rakkude annetamise direktiivi siseriiklikku õigusse ülevõtmise käigus (vt. joonis 11[19]). Taanis, Soomes, Lätis ja Portugalis ei ole veel sellist määrust.

[pic]Taani väidab, et kuigi tal ei ole eraldi seadusakti, millega piirataks või keelataks reklaam seoses kudede ja rakkudega, keelab Taani seadus terviseteenuste turustamise kohta terviseteenuste turustamise televisiooni, filmide, videote või muude sarnaste vahendite kaudu. Suure tõenäosusega saab kohaldada ka üldist määrust, millega keelatakse kasutoov hankimine.[20] Ainult Eestil on eraldi õigusaktid, mis käsitlevad kunstliku seemendamise reklaami, kuna teiste tegevuste puhul rakendatakse üldist terviseteenuste reklaami seadust. Luksemburg[21] ja Leedu[22] viitavad tasuta doonorluse üldisele põhimõttele ning nende õigusaktides sätestatud keelule kudede ja rakkudega tehtavate kaubanduslike tehingute suhtes.

Keelud võivad olla laiamõistelised või täpsemad. Keelud ulatuvad igasuguse reklaami keelamisest seoses organite, kudede ja rakkudega, välja arvatud doonorluse üldine propageerimine, kuni reklaami keelamiseni teatud isiku või asutuse kasuks või sellise reklaamini, millega pakutakse või taotletakse majanduslikku kasu või sellega samaväärseid eeliseid.

6. JÄRELDUSED

Kuigi liikmesriigid tunnustavad vabatahtliku ja tasuta doonorluse põhimõtet, on selle põhimõtte tõlgendamine liikmesriigiti erinev. Enamik liikmesriike (62,5%) lubab anda hüvitist kudede ja rakkude doonoritele. Neist riikidest enamus lubab hüvitada vaid kulud. Kuigi kudede ja rakkude direktiiviga lubatakse hüvitist anda ebameeldivuste eest, märgib vaid üks liikmesriik, et kudede ja rakkude annetamise puhul üldiselt[23] oleks see vastuvõetav. Tundub, et küsimus on selles, kas hüvitist doonorlusega seotud ebameeldivuste eest tuleks pidada tasuks või mitte. Samuti on ebameeldivuste eest antava hüvitise suurust raskem määratleda kui doonorlusega seotud kulude suurust.

Mitmed liikmesriigid peavad vajalikuks kulude kinnitamist, mille eest hüvitist taotletakse. Kulud peavad olema dokumenteeritud, mis tähendab, et kulusid ei kaeta ühtse summa ulatuses.

Tegelikest tagasimakstavatest summadest on väga vähe teavet,[24] kuna hüvitise summa sõltub iga doonori individuaalsest olukorrast: mitu korda doonor peab haiglas käima, haiglas viibimise pikkus, doonori kodu kaugus haiglast, tehtavad protseduurid, annetuse mõju töövõimele, jne. Tavad erinevad ka erinevates kliinikutes.

Vabatahtliku ja tasuta doonorluse edendamiseks on erinevaid algatusi, mis kasutavad sedavõrd erinevaid meetodeid nagu reklaamimine, teabeprogrammid ja doonorluse päevad. Võetud meetmed ei hõlma alati mõlemat, doonorlust kui sellist ning tasuta doonorlust. Suuremat tähelepanu pööratakse vajadusele suurendada kudede ja rakkude annetamist kui doonorluse mittetulunduslikkuse edendamisele.

Mitte kõigis liikmesriikides ei ole määrusi, millega kehtestatakse piirangud ja keelud kudede ja rakkude reklaamimise kohta, millega püütakse pakkuda või taotleda majanduslikku kasu või sellega samaväärseid eeliseid. Olemasolevad piirangud ja keelud erinevad oma ulatuselt.

7. TEGEVUSKAVA

Komisjon soovitab järgmisi meetmeid:

1. Liikmesriigid peaksid koguma üksikasjalikumat teavet hüvitamise tavadest erinevates haiglates ja hankeorganisatsioonides ning edastama selle teabe komisjonile.

2. Kogutud teabe alusel uurib komisjon koos liikmesriikidega vajadust välja anda suunised, millega kehtestada tasuta doonorluse põhimõte. Hüvitist anda lubavate liikmesriikide jaoks käsitletaks sellistes suunistes läbipaistvuse vajadust seoses hüvitise liigi ja makstava summa koostisega või vajadust dokumenteerida tagasimakstavad kulud.

3. Kogutud teabe alusel uurib komisjon koos liikmesriikidega vajadust välja anda suunised kudede ja rakkude direktiivi artikli 12 lõike 2 nõuete tõlgendamiseks, et kehtestada sobivad piirangud või keelud inimkudede ja rakkude vajaduse või saadaolevuse reklaamimise kohta, kui sellega pakutakse või taotletakse rahalist kasu või samaväärseid eeliseid

[1] ELT L 102, 7.4.2004, lk. 48.

[2] 24 liikmesriiki on esitanud riikliku aruande, Kreeka ei ole veel esitanud.

[3] Aruanne sugurakkude annetamise korra kohta Euroopa Liidus,http://ec.europa.eu/health/ph_threats/human_substance/tissues_en.htm.

[4] Aruanne vabatahtliku ja tasuta vereannetuse kohta on aadressil:http://ec.europa.eu/health/ph_threats/human_substance/keydo_blood_en.htm.

[5] Joonised 1 ja 2: 100% tähistab 24 liikmesriiki, kes on esitanud aruande.

[6] Direktiivi 2004/23/EÜ artikkel 12.

[7] Hüvitist võib anda ainult sugurakkude annetamise eest.

[8] Joonis 3: 100% tähistab 15 liikmesriiki, kes lubavad hüvitist anda.

[9] Joonis 4: 100% tähistab 15 liikmesriiki, kes lubavad hüvitist anda. Belgia, Küpros, Tšehhi Vabariik, Soome, Prantsusmaa, Ungari, Luksemburg, Hispaania ja Ühendkuningriik hüvitavad saamata jäänud tulu, Itaalia ei hüvita.

[10] Või sellega seotud oluliste testide ja uuringute puhul.

[11] Joonis 5: 100% tähistab 15 liikmesriiki, kes lubavad hüvitist anda. Taani, Soome. Prantsusmaa, Saksamaa, Itaalia, Sloveenia, Hispaania ja Rootsi lubavad töölt ära, Ungari ei luba.

[12] Ainult Iirimaa ei andnud selle kohta mingit teavet.

[13] Joonis 6: 100% tähistab 15 liikmesriiki, kes lubavad hüvitist anda.

[14] Joonis 7: 100% tähistab 24 liikmesriiki, kes on esitanud aruande. Eesti, Iirimaa, Läti, Luksemburg ja Slovakkia ei ole võtnud meetmeid doonorluse edendamiseks. Austrias toimub arutelu doonorluse edendamise üle.

[15] Erinevate HLA tüüpide kättesaadavuse parandamiseks on oluline pöörduda etniliste rühmade poole, kuna neil on erinevad HLA tüübid.

[16] Joonis 8: 100% tähistab 24 liikmesriiki, kes on esitanud aruande. Taani, Soome ja Malta on võtnud meetmeid doonorluse edendamiseks, kuid mitte selleks, et just tasuta doonorlust edendada.

[17] Joonis 9: 100% tähistab 24 liikmesriiki, kes on esitanud aruande.

[18] Joonis 10: 100% tähistab 24 liikmesriiki, kes on esitanud aruande.

[19] Joonis 11: 100% tähistab 24 liikmesriiki, kes on esitanud aruande.

[20] Taani terviseseadus, § 268(2).

[21] 25. novembri 1982. aasta seadus, mis käsitleb inimpäritoluga materjalide võtmist.

[22] 25. märtsi 2004. aasta seadus inimkudede, rakkude ja organite annetamise ja siirdamise muudatuse kohta.

[23] Kaks liikmesriiki lubavad anda hüvitist ebameeldivuste eest sugurakkude annetamise puhul.

[24] Mõned liikmesriigid on sugurakkude annetamise eest kehtestanud hüvitise ülemmäärad (Hispaania, Ühendkuningriik), teised liikmesriigid on määratlenud vahemiku, mille ulatuses hüvitist makstakse. Aruanne sugurakkude annetamise korra kohta Euroopa Liidus,http://ec.europa.eu/health/ph_threats/human_substance/tissues_en.htm.