EUROOPA KOMISJON Brüssel,3.2.2017 SWD(2017) 40 final KOMISJONI TALITUSTE TÖÖDOKUMENT ELi keskkonnapoliitika rakendamise läbivaatamine

Aruanne EESTI kohta



Lisatud dokumendile: Komisjoni teatis Euroopa Parlamendile, nõukogule, Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteele ning Regioonide Komiteele ELi keskkonnapoliitika rakendamise läbivaatamine. Ühised probleemid ja ühised jõupingutused paremate tulemuste saavutamiseks

{COM(2017) 63 final}

{SWD(2017) 33 - 39 final}

{SWD(2017) 41 - 60 final}



Käesoleva aruande on koostanud Euroopa Komisjoni keskkonna peadirektoraadi töötajad. Kommentaarid on oodatud järgmisele e-posti aadressile: ENV-EIR@ec.europa.eu. Lisateavet Euroopa Liidu kohta leiab internetist Europa veebisaidilt ( http://europa.eu ). Fotod: p.9 – ©Urmas83/iStock, p.11 – ©LIFE00 NAT/EE/007083/Voldemar Rannap, p.11 – ©Urmas83/iStock, p.17 – ©Leonardo Patrizi/iStock, p.21 – ©Konstik/iStock Fotode paljundamiseks või kasutamiseks tuleb luba küsida otse autoriõiguse omajalt. © Euroopa Liit, 2017 Paljundamine on lubatud allikale viitamise korral. Sisukord Kokkuvõte I osa. Teemavaldkonnad 1.ELi majanduse muutmine ringmajanduse põhimõttest lähtuvaks ressursitõhusaks, keskkonnasäästlikuks ja konkurentsivõimeliseks vähese CO2-heitega majanduseks Ringmajanduse väljaarendamine ja ressursitõhususe suurendamine

Jäätmekäitlus 2.Looduskapitali kaitsmine, säilitamine ja suurendamine Loodus ja bioloogiline mitmekesisus Looduskapitali hindamine Roheline taristu Mullakaitse Merealade kaitse 3.Kodanike tervise ja elukvaliteedi tagamine Õhukvaliteet Müra Vee kvaliteet ja veemajandus Linnade säästlikkuse edendamine Rahvusvahelised lepingud II osa. Tugiraamistik: rakendusvahendid 4.Turupõhised vahendid ja investeeringud Keskkonnahoidlik maksustamine ja keskkonna seisukohast kahjulikud toetused Keskkonnahoidlikud riigihanked Investeeringud: ELi vahendite kasutamine 5.Tulemuslik juhtimine ja teadmised Tulemuslik juhtimine keskvalitsuses ning piirkondlikus ja kohalikus omavalitsuses

Nõuetele vastavuse tagamine Üldsuse osalemine ja õiguskaitse kättesaadavus Teabe, teadmiste ja tõendite kättesaadavus



Kokkuvõte Keskkonnapoliitika rakendamise läbivaatamine 2016. aasta mais hakkas komisjon läbi vaatama keskkonnapoliitika rakendamist, alustades kaheaastase analüüsi-, dialoogi- ja koostöötsükliga, mille eesmärk on parandada ELi keskkonnapoliitika ja keskkonnaalaste õigusaktide rakendamist. Esimese sammuna koostas komisjon 28 aruannet, milles on kirjeldatud peamiseid probleeme ja võimalusi keskkonnapoliitika rakendamisel igas liikmesriigis. Need aruanded on mõeldud elavdama edasiviivat arutelu nii ELi ühiste keskkonnaprobleemide üle kui ka kõige tõhusamate viiside üle, kuidas kõrvaldada peamised rakendamisel esinevad puudused. Aruanded tuginevad üksikasjalikele valdkondlikele rakendamisaruannetele, mille komisjon on kogunud või koostanud konkreetsete keskkonnaalaste õigusaktide alusel, samuti 2015. aasta aruandele keskkonnaseisundi kohta ja teistele Euroopa Keskkonnaameti (EEA) aruannetele. Kõnealused aruanded ei asenda konkreetseid vahendeid, millega tagatakse ELi seadusest tulenevate kohustuste täitmine. Aruannetes on üldjoontes järgitud seitsmenda keskkonnaalase tegevusprogrammi ülesehitust ning viidatud kestliku arengu tegevuskavale aastani 2030 ja sellega seotud kestliku arengu eesmärkidele niivõrd, kuivõrd need kajastavad ELi keskkonnaõigusega seotud kehtivaid kohustusi ja poliitikaeesmärke . Peamiste probleemide väljaselgitamisel on arvesse võetud keskkonnapoliitika rakendamise tähtsust ja keerukust kodanike elukvaliteedile avalduva mõju seisukohast, seda, kui kaugel eesmärkide saavutamisest ollakse, ja finantsmõju. Käesolev aruanne on lisatud teatisele „ELi keskkonnapoliitika rakendamise läbivaatamine 2016. aastal. Ühised probleemid ja ühised jõupingutused paremate tulemuste saavutamiseks“, milles on kindlaks tehtud mitmele liikmesriigile omased probleemid, tehtud esialgsed järeldused rakendamispuuduste võimalike algpõhjuste kohta ja kavandatud ühismeetmed, et saavutada paremad tulemused. Samuti on selle lisas rühmitatud meetmed, mis riigipõhistes aruannetes on esitatud paremaks rakendamiseks liikmesriigi tasandil. Üldhinnang Eesti ei seisa silmitsi suurte keskkonnaprobleemidega ja keskkonnateadlikkus on viimasel kümnendil märkimisväärselt suurenenud. Looduskaitse olukord ning õhu- ja veekvaliteet on hea. Kvaliteetne joogivesi on kättesaadav ja asulareovee puhastamise direktiivi nõuete täitmise tase on kõrge. Ometi on veel arenguruumi, eriti seoses selliste küsimustega nagu ressursi- ja energiamahukus ning jäätmekäitlus. Häid võimalusi ressursside tõhusamaks haldamiseks pakub ökoinnovatsioon. Eestile on omane suur bioloogiline mitmekesisus ja riigis on arvukalt elupaike, mille kaitsestaatust on hinnatud soodsaks. Eestis täidetakse nõudeid võrdlemisi hästi, ehkki on võimalik täheldada mõningaid hilinenud ülevõtmise juhte. Peamised probleemid Kaks peamist probleemi ELi keskkonnapoliitika ja -õiguse rakendamisel Eestis on asjaolu, et Eesti on üks ELi kõige ressursimahukamaid riike, mistõttu riik peab tegema selles valdkonnas edusamme, et parandada oma üha suurenevate ressursikuludega silmitsi seisva tööstuse toimetulekuvõimet, ning asjaolu, et jäätmepõletuse ja mehhaanilis-bioloogilise töötlemise ülevõimsusel võib olla kahjulik mõju ELi ringlussevõtu eesmärkide saavutamisele. Peamise võimalused

Eesti võiks saavutada paremaid tulemusi seal, kus on juba olemas hea teadmusbaas ja head tavad. Eelkõige on see nii jäätmete käitlemisel, kus ringlussevõtualased lisajõupingutused võiksid luua uusi töökohti ja edendada majanduskasvu; sõidukite maksustamisel, millel võib olla oluline roll toetamaks üleminekut erasõidukitelt ühistranspordile, samuti võib see olla tähtis lisameede, mis aitab vähendada heidet . Tippsaavutused Valdkondades, kus Eesti on keskkonnapoliitika rakendamisel esirinnas, võiks uuenduslikke lahendusi jagada laiemalt teiste riikidega. Hea näide on see, et riigis valitsev tugev idufirmade kultuur on aidanud koos tugistruktuuridega kaasa ökoinnovatsiooni kiirele arengule Eestis; Eesti on esitanud ühed kõige terviklikumad tähtsusjärjestatud tegevuskavad, mida on kasutatud edukalt selleks, et tagada Natura 2000 alade rahastamine ELi eri rahastamisvahenditest; Eesti on üks väheseid liikmesriike, kus üle 50 % elupaikade ja liikide kaitsestaatus on hinnatud soodsaks. I osa. Teemavaldkonnad 1.ELi majanduse muutmine ringmajanduse põhimõttest lähtuvaks ressursitõhusaks, keskkonnasäästlikuks ja konkurentsivõimeliseks vähese CO2-heitega majanduseks Ringmajanduse väljaarendamine ja ressursitõhususe suurendamine 2015. aasta ringmajandusalases paketis on rõhutatud vajadust liikuda olelusringipõhise ringmajanduse suunas, vähendades järk-järgult ressursside kasutamist ja muutes jäätmejääkide kogused nullilähedasteks. Seda saab lihtsustada uuenduslike rahastamisvahendite väljatöötamise ja kättesaadavaks tegemisega ning ökoinnovatsiooni rahastamisega. Kestliku arengu 8. eesmärgiga kutsutakse riike üles edendama kestlikku, kaasavat ja säästvat majandusarengut ning tagama kõikidele inimestele inimväärne töö. Kestliku arengu 9. eesmärgiga rõhutatakse vajadust ehitada vastupidav taristu, toetada kaasavat ja säästvat industrialiseerimist ning innovatsiooni. Kestliku arengu 12. eesmärgiga julgustatakse riike tagama 2030. aastaks loodusvarade säästev tarbimine ja tootmine. Meetmed liikumiseks ringmajanduse suunas Majanduse muutmine lineaarsest majandusest ringmajanduseks annab võimaluse majandus ümber kujundada ning kestlikumaks ja konkurentsivõimelisemaks muuta. Sellega soodustatakse investeeringuid ning tuuakse nii lühi- kui ka pikaajalist kasu majandusele, keskkonnale ja kodanikele . Nii majandus tervikuna kui ka majandussektorid ja üksikud ettevõtjad ei ole kasutanud kõiki võimalusi, et saada kasu üleminekust ringmajandusele, mis võiks vähendada kulusid, hõlbustada majanduskasvu ja suurendada konkurentsivõimet ning luua töökohti, lahendades samal ajal ressursiprobleeme. Loodusvarade tootlikkus (kui tõhusalt kasutatakse majanduses jõukuse tootmiseks materiaalseid ressursse) Eestis 2015. aastal veidi suurenes, kasvades tasemele 0,49 eurot/kg võrreldes ELi keskmisega 2 eurot/kg (nagu on näidatud joonisel 1). Hoolimata sellest, et loodusvarade tootlikkus on alates 2013. aastast Eestis veidi suurenenud, on see ELis Bulgaaria ja Rumeenia näitaja kõrval üks väiksemaid. Eestil ei ole ringmajanduse jaoks täielikult välja töötatud poliitikaraamistikku. Siiski on ringmajanduse paketi vastuvõtmine toonud Eestis kaasa ulatuslikud selleteemalised arutelud. Samuti on Eesti avaldanud oma seisukoha kavandatavate direktiivide kohta, märkides, et suur osa paketist on kooskõlas Eesti ELi poliitikaga aastateks 2015–2019 (Riigikantselei, 2014).

Joonis 1. Loodusvarade tootlikkus aastatel 2003–2015 Kõige hiljutisemates kõnealuse valdkonna poliitikaalgatustes, nimelt Eesti jäätmekavas 2014–2020, on juba rakendatud ringmajanduse aluspõhimõtteid, näiteks püüeldes toodetavate jäätmete koguse vähendamise ja võimalikult suurte jäätmekoguste ringlussevõtu poole. Samuti on Eesti aastateks 2014–2020 kehtestatud mitmeaastase finantsraamistiku raames otsustanud toetada 111 miljoni euroga eeskätt väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate ning peamiselt töötleva tööstuse investeeringuid ressursitõhusamatesse lahendustesse. Muu hulgas suurendatakse ettevõtjate teadlikkust (millega alustati 2016. aastal), koolitatakse ressurssidega tegelevaid spetsialiste/audiitoreid ning toetatakse ressursiauditeid ja investeeringuid ressursitõhusatesse lahendustesse. Tegeletakse rahalise toetuse kavade väljatöötamisega, mis on plaanis vastu võtta 2016. aastal. VKEd ja ressursitõhusus Eurobaromeetri kiiruuringust nr 426 „VKEd, ressursitõhusus ja keskkonnahoidlikud turud“ on näha, et Eesti väikestest ja keskmise suurusega ettevõtjatest 49 % on investeerinud oma ressursitõhususe meetmetesse kuni 5 % aastakäibest (EL 28 keskmine: 50 %), 24 % pakub praegu keskkonnasäästlikke tooteid ja teenuseid, 30 % on võtnud meetmeid energia säästmiseks (EL 28 keskmine: 59 %), 19 % on vähendanud jäätmeid (EL 28 keskmine: 60 %), 15 % on säästnud vett (EL 28 keskmine: 44 %) ja 24 % on hoidnud kokku materjale (EL 28 keskmine: 54 %). Ringmajanduse vaatenurgast on 18 % võtnud meetmeid ringlussevõtuks, korduskasutades materjale või jäätmeid ettevõttesiseselt, 9 % on projekteerinud tooteid, mida on lihtsam hooldada, parandada või korduskasutada, ning 11 %-l on õnnestunud müüa oma jäätmed mõnele teisele ettevõtjale. Kõnealuse kiiruuringu andmetel võimaldasid võetud ressursitõhususmeetmed vähendada tootmiskulusid 55 % Eesti VKEdes. Kiiruuringus on keskkonnahoidlik töökoht määratletud töökohana, kus tegeletakse vahetult teabe, tehnoloogia või materjalidega, millega kaitstakse või taastatakse keskkonna kvaliteeti. 14 %-l Eesti VKEdest on vähemalt üks täistööajaga töötaja, kes töötab vähemalt osa ajast keskkonnahoidlikul töökohal. Eestis on keskmiselt 0,4 keskkonnahoidlikul töökohal töötavat täistööajaga töötajat VKE kohta. Ökoinnovatsioon Aruka spetsialiseerumise raamistikus võetavate ökoinnovatsioonialgatuste potentsiaal on suurim IKT valdkonnas ökoinnovaatiliste IKT-lahenduste leidmisel ning aruka tehnoloogia kasutamisel ressursside tõhusamaks majandamiseks ehitus- ja energiasektoris. Paaril viimasel aastal on ökoinnovatsiooni valdkonnas esitatud arvukalt lahendusi, peamiselt tänu algatustele, millega on suurendatud teadlikkust, ja rahalisele toetusele, mis on tehtud ettevõtjatele kättesaadavaks. Peale selle on ökoinnovatsiooniga tegelevad ettevõtjad saanud endale ulatuslikuma toetussüsteemi. 2014. aasta lõpus loodi Energia- ja Keskkonnatehnoloogia Arenduskeskus (RoheTAK), et toetada energia- ja keskkonnatehnoloogia valdkonnas elujõuliste ettevõtete kasvu. Osalevad ettevõtjad on käivitanud algatuse eesmärgiga muutuda keskkonnahoidliku tehnoloogia klastriks. Keskkonnasäästliku tööstuse innovatsiooni toetamise programmiga Green Industry Innovation, mida hakati ellu viima 2013. aastal koos kaasrahastajast partneriga Innovation Norway, on edukalt toetatud esimest 15 ettevõtjat ja eelduste kohaselt programmi rakendamine jätkub. Peale selle on Eestis valitsev tugev idufirmade kultuur aidanud kaasa ökoinnovatsiooni kiirele arengule riigis ja selles on olnud oluline roll ka idufirmadele starditoetust pakkuvatel tugistruktuuridel, nagu äriinkubaator Tehnopol, 2013. aastal Tallinna Tehnikaülikooli juurde loodud innovatsiooni- ja ettevõtluskeskus Mektory ning muud ettevõtlusinkubaatorid ning ülikoolide ja ettevõtete koostöökeskused, nagu Tartu Teaduspark. Ülikoolide, avaliku sektori ja ettevõtete tugevnev ökoinnovatsioonialane koostöö on viinud tulemusteni arukate linnade ja e-teenuste valdkonnas, nagu jalgrataste parkimise süsteem BIKEEP, elektrooniline ühistranspordi planeerija ja muud e-valitsuse algatused, ning suurendanud Ülemiste City kasvu. Mis puudutab häid tavasid Eestis, siis töötas ettevõtja Ocean Visuals Euroopa Majanduspiirkonna (EMP) toetustel põhineva keskkonnasäästliku tööstuse innovatsiooni toetamise programmi Green Industry Innovation raames välja lisalahendused naftareostuse avastamise süsteemile Ocean Visuals, mis põhineb teabe- ja kaugseire lasertehnoloogial. Eesti ökoinnovatsioonialane tulemuslikkus on aastatel 2013–2015 pidevalt paranenud, kuid analüüsitud 28 riigi seas on Eesti 19. kohal. Kokkuvõttes jäävad Eesti tulemused allapoole ELi keskmist, mille põhjuseks on ressursimahukas tööstus, asjaolu, et varajases arenguetapis olevatel idufirmadel puudub võimalus saada stardiraha, ja ökoinnovatsiooniga seotud teemade vähene kajastamine meedias. Joonis 2. Ökoinnovatsiooni indeks 2015. aastal (EL = 100) Ökoinnovatsiooni tegurid -Eesti ettevõtted sõltuvad suuresti oma välisosanikest. Nõudlust ja ettevõtete välismaiste omanike kehtestatud norme peetakse üheks peamiseks teguriks, mis edendab ressursitõhususe suurendamist Eesti ettevõtete seas. Kunda Nordic Cement ja ABB on näited rahvusvahelistest ettevõtetest, kes on Eestis käivitanud ressursitõhususe algatused (Krusberg ja Krustok, 2016). Ökoinnovatsiooni takistavad tegurid -Tarbijate väike nõudlus ökoinnovatsioonilahenduste järele ja vähesed teadmised. Ökoinnovatsioonialase teadlikkuse puudumine on probleem ka avaliku sektori ametnike ja ettevõtjate seas (2014. aasta soovituslikud aruanded). Teadmiste edastamise tavade puudumine ettevõtjate seas takistab heade tavade jagamist ja tõhusamate tehnoloogialahenduste levikut (Krusberg ja Krustok, 2016). -Ettevõtjate teadus- ja arendustegevuse ning innovatsiooni alaste algatuste rahastamise sõltumine välistest rahastamismehhanismidest, nagu ELi fondid või Norra toetused. See takistab vähese projektijuhtimissuutlikkusega uute ja väikeste ettevõtjate sisenemist turule.

-Rahastamisvõimaluste puudumine ökoinnovaatiliste lahenduste pakkumisele keskenduvate idufirmade jaoks, mis iseloomustab Eesti idufirmade olukorda üldiselt. -Eesti ettevõtetes rakendatavad juhtimistavad ei soosi pikaajaliste strateegiate ja suundumuste tunnustamist, mis on aga sageli ökoinnovatsiooni eeltingimus. -Riigi suutlikkus käituda keskkonna- ja innovatsioonialastes hangetes aruka tarbijana on väike. Praegused hanketavad on seadusekesksed ja jäigad. Jäätmekäitlus Selleks et muuta jäätmed ressursiks, on vaja rakendada täielikult liidu jäätmealaseid õigusakte, sealhulgas jäätmehierarhia põhimõtet, tagada jäätmete liigiti kogumine, kehtestada prügilasse ladestamise vältimise eesmärgid; vähendada jäätmete teket elaniku kohta ja nende teket absoluutarvudes; toota energiat vaid sellisest materjalist, mida ei ole võimalik ringlusse võtta, ja järk-järgult lõpetada ringlussevõetavate või taaskasutatavate jäätmete prügilasse ladestamine. Kestliku arengu 12. eesmärgiga kutsutakse riike üles kahandama vältimise, vähendamise, ringlussevõtu ja korduskasutuse abil 2030. aastaks märkimisväärselt jäätmete teket. ELi lähenemisviis jäätmekäitlusele põhineb nn jäätmehierarhial, milles on järjestatud prioriteedid jäätmepoliitika kujundamisel ja jäätmete käitlemisel praktikas: vältimine, korduskasutamiseks ettevalmistamine, ringlussevõtt, taaskasutamine ja – kõige vähem eelistatud valikuvõimalus – kõrvaldamine (mis hõlmab prügilasse ladestamist ja põletamist ilma energia taaskasutamiseta). Liikmesriikide tulemuslikkuse mõõtmisel tuleks hinnata eeskätt edusamme, mis on tehtud ringlussevõtu eesmärkide saavutamisel ning asjakohaste jäätmekäitluskavade / jäätmete tekke vältimise programmide vastuvõtmisel. Käesolevas jaos keskendutakse olmejäätmete käitlemisele, mille jaoks on ELi õiguses sätestatud kohustuslikud ringlussevõtu eesmärgid. Nagu on näidatud joonisel 3, suurenes Eestis kahel järjestikusel aastal olmejäätmete kogus, kasvades 2012. aasta 280 kilogrammilt elaniku kohta 2014. aastaks 357 kilogrammile elaniku kohta, jäädes siiski allapoole ELi keskmist näitajat, s.o 475 kilogrammi elaniku kohta. Joonis 3, kus Eestis tekkivad olmejäätmed on esitatud käitlemisviiside kaupa (kilogrammides elaniku kohta), kajastab üleminekut prügilasse ladestamiselt põletamisele. Samas on suurenenud ka ringlussevõtumäär. Hiljutises uuringus, kus vaadeldi jäätmete liigiti kogumist ELi pealinnades, hinnati Tallinn saavutatud tulemuste poolest ELi pealinnade seas paremuselt teiseks. Joonis 3. Olmejäätmed Eestis aastatel 2007–2014 käitlemisviiside kaupa Prügilasse ladestatud olmejäätmete osakaal kogujäätmetest on Eestis vähenenud, olles kahanenud 2013. aasta 14 %-lt 2014. aastaks 8 %-le. Samal ajal kui jäätmepõletustehase ja mitme mehhaanilis-bioloogilise töötlemise tehase rajamisega on vähenenud märkimisväärselt olmejäätmete ladestamine prügilasse, on olmejäätmete põletamine suurenenud järsult 2012. aasta 16 %-lt 2014. aasta 56 %-le, olles muutunud peamiseks olmejäätmete käitlemise viisiks. Joonisel 4, mis kajastab ringlussevõtumäära Eestis läbi aastate, on näha teatav kõikumine. Ringlussevõtt on Eestis märkimisväärselt suurenenud, kasvades 18 %-lt 2013. aastal 31 %-le 2014. aastal, ent kompostimine on jäänud samale 6 % tasemele (2020. aasta ringlussevõtu eesmärk on 50 %) . Joonis 4. Olmejäätmete ringlussevõtt aastatel 2007–2014 Olmejäätmete põletamise määr võib seada ohtu püstitatud eesmärgi saavutamise Eestis. Seda silmas pidades on olemas selged võimalused jäätmekäitlust veelgi parandada, eriti jäätmete liigiti kogumise, ringlussevõtu ja kompostimise puhul, ning kaaluda põletamismaksu kehtestamist, et muuta ringlussevõtt konkurentsivõimelisemaks valikuvõimaluseks. Et aidata kõrvaldada Eestis rakendamisel esinevad puudused, on komisjon esitanud Eestile nõuetele vastavuse tagamiseks tegevuskava . Valitsuse uues jäätmekavas 2014–2020 on keskendutud eeskätt tänapäevasele tootekujundusele, ressursse säästvale keskkonnahoidlikule tootmisele ja juba toodetud materjalide ringlussevõtule. Selles on käsitletud ka üleminekut hankepõhiselt olmejäätmete käitlemise mudelilt vabaturumajanduslikule lähenemisviisile. Samuti sisaldab kõnealune kava Eesti jäätmetekke vältimise programmi. Olemasolevate õigusaktide täieliku rakendamisega oleks võimalik luua Eestis üle 1 300 töökoha ja suurendada jäätmesektori aastakäivet enam kui 140 miljoni euro võrra. Ressursitõhususe tegevuskava eesmärkide poole liikumisel saaks luua veel üle 1 600 töökoha ja suurendada jäätmesektori aastakäivet enam kui 174 miljoni euro võrra .

Soovitatavad meetmed Keskenduda jäätmete liigiti kogumise tõhustamisele. Kasutada tulemuslikumalt majanduslikke vahendeid (laiendatud tootjavastutuse süsteem, jäätmete kogusest sõltuvate tasude süsteem), et edendada veelgi korduskasutamist ja ringlussevõttu. Lõpetada korduskasutatavate ja ringlussevõetavate jäätmete põletamine, kehtestades põletamismaksud.



2.Looduskapitali kaitsmine, säilitamine ja suurendamine Loodus ja bioloogiline mitmekesisus ELi bioloogilise mitmekesisuse strateegia eesmärk on peatada aastaks 2020 bioloogilise mitmekesisuse vähenemine ELis, taastada võimaluste piires ökosüsteemid ja nende teenused ning hoogustada jõupingutusi, et vältida üleilmse bioloogilise mitmekesisuse kadumist. ELi linnukaitse direktiivi ja elupaikade direktiivi eesmärk on saavutada kaitstud liikidele ja elupaikadele soodne kaitsestaatus. Vastavalt kestliku arengu 14. eesmärgile peavad liikmesriigid kaitsma ja kasutama säästvalt ookeane, meresid ja mere elusressursse ning kestliku arengu 15. eesmärgi kohaselt peavad riigid kaitsma ja taastama maismaa ökosüsteeme ning propageerima nende säästvat kasutamist; majandama säästvalt metsi, võitlema kõrbestumisega ning peatama ja pöörama vastupidises suunas mulla degradeerumise ja bioloogilise mitmekesisuse hävimise. 1992. aasta elupaikade direktiiv ja 1979. aasta linnukaitse direktiiv moodustavad Euroopa eluslooduse kaitsmisele keskenduvate ELi õigusaktide aluse. Natura 2000, maailma suurim kaitstud alade koordineeritud võrgustik, on põhivahend, mille abil saavutada kõnealuste direktiivide eesmärgid tagada Euroopa kõige väärtuslikumate ja ohustatumate liikide ja elupaikade ning neil põhineva ökosüsteemi pikaajaline kaitse, säilitamine ja püsimine. Kaitstud alade piisav määramine erikaitsealaks elupaikade direktiivi ja linnukaitse direktiivi alusel on oluline verstapost direktiivide eesmärkide saavutamisel. Elupaikade direktiivi artikli 17 ja linnukaitse direktiivi artikli 12 kohastes aruannetes esitatud tulemused ning edusammud piisava arvu ühenduse tähtsusega alade (erikaitsealade) määramisel nii maal kui ka merel peaksid olema põhinäitajad, mille alusel mõõta liikmesriikide tulemuslikkust. 2016. aasta alguseks oli Eesti riigi pindalast 17,9 % kaetud Natura 2000 võrgustikuga (ELi keskmine: 18,1 %), 13,8 % linnukaitsedirektiivi kohaste erikaitsealadega (ELi keskmine: 12,3 %) ja 17,2 % elupaikade direktiivi kohaste ühenduse tähtsusega aladega (ELi keskmine: 13,8 %). Eestis on kokku 568 Natura 2000 ala. Natura 2000 võrgustiku viimasel hindamisel selgus, et võrgustikku kuuluvate ühenduse tähtsusega alade osa Eestis on Läänemere piirkonnas peaaegu täielikult välja kujundatud ja boreaalses piirkonnas lähedal lõplikule väljakujundamisele, nagu on näidatud joonisel 5. Joonis 5. Hinnang 2013. aasta detsembriks Eestis välja kujundatud ühenduse tähtsusega alade võrgustiku piisavuse kohta Eesti on määranud valdava osa aladest erikaitsealadeks. Samas on vaid 105 Natura 2000 ala kohta olemas kaitsekorralduskava. Peale selle on kehtestatud tegevuskavad poollooduslike elupaikade, kaitsealuste märgalade ja mitme ohustatud liigi jaoks. Kõnealuste kavade rakendamisel tundub siiski esinevat puudusi. Riigikontrolli 2015. aasta aruandes on tehtud kindlaks kaitse all olevatel aladel asuvate poollooduslike rohumaade majandamisel esinevad probleemid, mis on põhjustatud maaomanike tagasihoidlike toetusmääradega seotud huvipuudusest, kontrolli puudumisest ja ka selguse puudumisest vastutusvaldkondade jagunemises ametiasutuste vahel. Loodusega seotud kaebuste hulk on paljude teiste riikidega võrreldes väike. Kaebused käsitlevad peamiselt avalikkuse osalemist ja taristuprojektide hindamist. Vastavalt aruandele, mille Eesti esitas elupaikade direktiivi artikli 17 alusel, hinnati elupaikadest enam kui 50 % kaitsestaatus soodsaks (vrd 16 % EL 27 tasandil), 45 % kaitsestaatus leiti olevat ebasoodne-puudulik (EL 27: 47 %) ja vaid 3 % kaitsestaatust peeti ebasoodsaks-halvaks (EL 27: 30 %), nagu on näidatud joonisel 6 . Mis puudutab elupaigatüüpe, siis vaid mõne metsaelupaiga kaitsestaatuse kohta teatati, et see on halb. Liikide (v.a linnud) hindamisel peeti 54 % kaitsestaatust soodsaks (EL 27: 23 %), 28 % kaitsestaatust ebasoodsaks-puudulikuks (EL 27: 42 %) ja vaid 8 % kaitsestaatust ebasoodsaks-halvaks (EL 27: 18%). Põhiliste suurimate mõjuritena nimetati põllumajandust, metsamajandust (liikide puhul) ja muudatusi looduslikes süsteemides. Eesti on üks neljast liikmesriigist, kus enam kui 50 % elupaikade ja liikide kaitsestaatus on hinnatud soodsaks. Joonis 6. Elupaikade ja liikide kaitsestaatus Eestis 2007. ja 2013. aastal Linnukaitse direktiivi artikli 12 kohase aruande tulemustest on näha, et pesitsevate lindude arvukus suurenes lühiajaliselt 17 % liikide puhul ja püsis muutumatuna 41 % puhul, ent 37 % liikide puhul see vähenes, nagu on näidatud joonisel 7. Samad näitajad pikaajalisema arengu kohta on vastavalt 26 %, 32 % ja 37 %. Ehkki direktiivi artikli 12 kohastes andmetes ei esitata kõikide linnuliikide puhul teavet mõjurite kohta, on Eesti kõige sagedamini teatanud saastest (nt naftareostus) kui suurest mõjurist.

Eesti on esitanud ühed kõige terviklikumad tähtsusjärjestatud tegevuskavad, mida on kasutatud edukalt selleks, et tagada Natura 2000 alade rahastamine ELi eri rahastamisvahenditest, näiteks regionaalarengu programmist. Eesti on kasutanud oma Natura 2000 alade rahastamiseks aktiivselt programmi LIFE rahalisi vahendeid. Joonis 7. Eestis pesitsevate ja talvituvate linnuliikide arvukuse lühiajalised arengusuundumused 2012. aastal Umbes 25 % Natura 2000 alade metsadest asub eramaal. Ühes hiljutises Eestis tehtud uuringus jõuti järeldusele, et metsakaitsealade sidusust tuleks suurendada. Soovitatavad meetmed Viia lõpule erikaitsealade määramine, samuti kehtestada selgelt määratletud kaitse-eesmärgid ja alade jaoks vajalikud kaitsemeetmed ning tagada piisavad vahendid nende rakendamiseks, et säilitada/taastada kõikide ühendusele huvi pakkuvate liikide ja elupaikade soodne kaitsestaatus. Tagada Natura 2000 kaitsekorralduskavade tõhus rakendamine. Arendada ja propageerida arukat ja ühtlustatud rakendamist, eriti alade ja liikide jaoks lubade andmise korra puhul, kandes hoolt vajalike teadmiste ja andmete kättesaadavuse eest, ning tõhustada suhtlemist sidusrühmadega. Looduskapitali hindamine ELi bioloogilise mitmekesisuse strateegias aastani 2020 kutsutakse liikmesriike üles kaardistama ja hindama 2014. aastaks ökosüsteemide ja nende teenuste seisundit oma riigi territooriumil, hindama kõnealuste teenuste majanduslikku väärtust ning toetama selle väärtuse lisamist 2020. aastaks ELi ja liikmesriikide arvepidamis- ja aruandlussüsteemidesse. Eesti pikaajalises kliimamuutuste mõjuga kohanemise strateegias ning bioloogilise mitmekesisuse ja biomajanduse alases tegevuskavas on liigitatud ökosüsteemi teenused (varustusteenused, reguleerivad teenused, kultuurilised teenused) seitsmesse klassi (mere-, magevee-, metsa-, soo-, rohumaa-, mulla- ja linnaökosüsteemiteenused). Tolmeldamist käsitletakse eraldi. Kõnealused teenused on järjestatud vastavalt nende suhtelisele sotsiaal-majanduslikule tähtsusele ja haavatavusele kliimamuutuste suhtes. Hiljuti teadmiste suurendamiseks tehtud jõupingutuste hulka kuulub eelkõige mere- ja siseveekogude ökosüsteemiteenuste hindamise ja kaardistamise meetodite väljatöötamine, millega jõuti lõpule 2016. aastal, ning projekt, mille raames töötati välja vahendid, et hinnata ja prognoosida bioloogilise mitmekesisuse kaitsestaatust, mis on tihedalt seotud sotsiaal-majanduslike tegurite ja kliimamuutustega, ning parandada bioloogilist mitmekesisust käsitlevate andmete kättesaadavust. Viimati nimetatud projekti elluviimisel töötati muu hulgas välja 2023. aastaks ökosüsteemiteenuste väljaselgitamise ja hindamise tegevuskava . Soovitatavad meetmed Toetada jätkuvalt ökosüsteemide ja nende teenuste kaardistamist ja hindamist ning väärtustada ja arendada edasi looduskapitaliga seotud arvepidamissüsteeme. Roheline taristu ELi rohelise taristu strateegiaga edendatakse keskkonnasäästliku taristu lõimimist asjakohastesse kavadesse ja programmidesse, mis aitab vähendada elupaikade killustatust ja säilitada või taastada ökoloogilist sidusust, suurendada ökosüsteemide vastupanuvõimet ning sellega tagada pidevad ökosüsteemiteenused. Keskkonnasäästlik taristu toob looduslike lahenduste abil endaga kaasa ökoloogilist, majanduslikku ja ühiskondlikku kasu. See aitab mõista looduse pakutava kasu väärtust inimühiskonnale ning suunata investeeringuid selle kasu säilitamiseks ja suurendamiseks. Eestis tehti keskkonnasäästliku võrgustiku loomisega algust 1999. aastal, kui koostati riikliku ruumilise planeeringu ja maakonna tasandi temaatilised ruumilised planeeringud. Üleriigilise planeeringu „Eesti 2030+“ eesmärk on saavutada otstarbekas ruumikasutus. Selle peamiste põhimõtete hulka kuuluvad kvaliteetse elukeskkonna ja maastikuväärtuste ning looduskeskkonna hea seisundi säilitamine. Planeeringus on rõhutatud keskkonnasäästliku taristu tähtsust ruumikasutusalaste meetmete ettevalmistamisel. Keskkonnasäästliku võrgustiku alusakt on planeerimisseadus, kus on määratletud võrgustik ja selle osad. Temaatilised ruumilised planeeringud on koostatud kõikide maakondade jaoks ja on lõimitud peaaegu kõikides omavalitsustes sealsesse üldisesse ruumilisse planeeringusse (kuna maakondade temaatilised planeeringud on märksa rohkem üldistatud kui maakataster, tuleb neid omavalitsuse tasandil täiustada). Omavalitsuste tasandil esineb seoses keskkonnasäästliku võrgustiku kaitsega siiski palju segadust, küsimusi ja teabelünki . Seepärast – ehkki Eesti lõi keskkonnasäästliku ruumikasutuse võrgustiku nii riigi kui ka kohaliku omavalitsuse tasandil juba enam kui kümne aasta eest – on põhiülesanne analüüsida võrgustiku tõhusust ning teha selle tulemusel vajaduse korral ruumiplaneerimisalased ja funktsionaalsed parandused. Mullakaitse ELi mullakaitse teemastrateegias on rõhutatud vajadust tagada mulla säästlik kasutamine. Selleks on vaja takistada mulla edasist degradatsiooni ja säilitada selle funktsioonid, samuti taastada degradeerunud muld. 2011. aasta ressursitõhusa Euroopa tegevuskavas, mis on osa strateegiast „Euroopa 2020“, on ette nähtud, et 2020. aastaks võetakse ELi poliitikavaldkondades arvesse nende otsest ja kaudset mõju maakasutusele ELis ja kogu maailmas, ning maahõive määr on vastavuses eesmärgiga saavutada 2050. aastaks olukord, kus puutumata maa hõivamist ei toimu.

15. kestliku arengu eesmärgi kohaselt peavad riigid võitlema kõrbestumisega, taastama degradeerunud maa ja mulla, sealhulgas kõrbestumise, põua ja üleujutuste tagajärjel rikutud maa, ning püüdlema 2030. aastaks maailma poole, kus muld ei degradeeru. Muld on oluline ressurss elamiseks ja majanduse jaoks. See pakub peamisi ökosüsteemiteenuseid, sealhulgas toitu, kiutaimi ja biomassi taastuvenergia jaoks, seob CO2, puhastab vett ja reguleerib üleujutusi ning annab tooraineid ja ehitusmaterjali. Muld on piiratud ja äärmiselt habras loodusvara, mis ELis üha degradeerub. On väga ebatõenäoline, et linnaarenduse ja taristu jaoks kasutusele võetud maa looduslik seisund kunagi taastub; selle jaoks kasutatakse peamiselt põllumajandusmaad ja sellega suurendatakse elupaikade killustatust. Mullakaitset on kaudselt käsitletud poliitikas, mida EL viib ellu sellistes valdkondades nagu põllumajandus, vesi, jäätmed, kemikaalid ja tööstusliku saaste vältimine. Asulates, tootmissüsteemides ja taristus kasutatakse kunstlikku maakatet, mis võib jaguneda täisehitatud piirkondade (ehitised) ja täisehitamata piirkondade (lineaarsed transpordivõrgud ja nendega seotud alad) vahel. Aastane maa kasutuselevõtu määr (tehismaa suurenemine) oli andmebaasi CORINE Land Cover andmeil aastatel 2006–2012 Eestis 0,82 %, mis on tublisti suurem kui ELi keskmine (0,41 %). See tähendas aastas 789 hektarit, millest lõviosa võeti kasutusele kaevanduste laiendamise kaudu, millega oluliselt suurendati maakasutuse intensiivsust võrreldes eelmise ajavahemikuga . Täisehitatud maa osakaal oli 2009. aastal 0,89 %, mis jääb tublisti allapoole ELi keskmist (3,23 %) . Mulla vee-erosioonimäär oli 2010. aastal 0,21 tonni hektari kohta, mis jääb tublisti allapoole EL 28 keskmist (2,46 tonni) . Endiselt puuduvad kogu ELi hõlmavad andmekogumid, mis võimaldaksid esitada võrdlusnäitajad mulla orgaanilise aine halvenemise, reostatud alade, mulla bioloogiat mõjutavate tegurite ja hajureostuse kohta. ELi mullakaitsealane eksperdirühm koostab praegu ajakohastatud ülevaadet ja hinnangut Eestis ja teistes ELi liikmesriikides rakendatavate mullakaitsepoliitika vahendite kohta. Joonisel 8 on näidatud Eesti maakatteliigid 2012. aastal. Joonis 8. Eesti maakatteliigid 2012. aastal Merealade kaitse ELi ranniku- ja merealade poliitika ja õigusaktide kohaselt tuleb vähendada 2020. aastaks merealadele avaldatavat survet, et saavutada või säilitada hea keskkonnaseisund, ja majandada säästvalt rannikualasid. Kestliku arengu 14. eesmärgi kohaselt peavad riigid kaitsma ja kasutama säästvalt ookeane, meresid ja mere elusressursse, et saavutada kestlik areng. Merestrateegia raamdirektiivi eesmärk on saavutada 2020. aastaks ELi mereakvatooriumi hea keskkonnaseisund, milleks pakutakse merekeskkonda mõjutava inimtegevuse jaoks välja ökosüsteemipõhine lähenemisviis. Direktiivis nõutakse, et liikmesriigid töötaksid välja ja viiksid ellu mereakvatooriumi käsitleva merestrateegia ning teeksid koostööd teiste sama merepiirkonda või allpiirkonda jagavate liikmesriikidega. Merestrateegia raames pidid liikmesriigid teostama oma mereakvatooriumi esialgse hindamise, määrama kindlaks hea keskkonnaseisundi parameetrid ja kehtestama 2012. aasta juuliks keskkonnaalased sihid. Samuti pidid nad kehtestama 2014. aasta juuliks oma mereakvatooriumi pidevaks hindamiseks seireprogrammid. Järgmise sammuna pidid nad merestrateegia raames käivitama hiljemalt 2016. aastaks meetmeprogrammi. Komisjon hindab, kas need sammud moodustavad piisava raamistiku merestrateegia raamdirektiivi nõuete täitmiseks. Eesti mereakvatoorium on Läänemere osa ja Eesti on Läänemere piirkonna merekeskkonna kaitse konventsiooni osaline. Läänemeres ohustavad bioloogilist mitmekesisust peamiselt eutrofeerumine, üle- ja kaaspüük, saaste ja naftareostus ning võõrliikide sissetoomine . Eesti esitas oma merestrateegia raamdirektiivi kohase esimese aruande 2012. aastal. Selles hinnati riigi mereakvatooriumi seisundit, lähtudes konkreetsetest künnistest/võrdlusalustest, ja tehti kindlaks peamised riigi merekeskkonda mõjutavad tegurid. Aruandes võeti arvesse kehtivaid ELi norme ja kasutati piirkondlike merekonventsioonide raames tehtud hindamisi. Samuti püüti selles mõõta hea keskkonnaseisundi piire . On siiski liiga vara öelda, kas Eesti mereakvatooriumi seisund on hea või mitte, sest Eesti hea keskkonnaseisundi määratluses on avastatud puudusi. Eesti kehtestas oma mereseire programmi 2014. aastal. Samas tundub, et riigi seire allprogrammid vajavad täiustamist ja edasiarendamist kõikide tunnuste osas peale nende, mis käsitlevad bioloogilist mitmekesisust, eutrofeerumist ja mereandides leiduvaid saasteaineid, et olla asjakohane raamistik keskkonnasihtide ja hea keskkonnaseisundi saavutamiseks tehtavate edusammude jälgimiseks, eriti kuna enamiku tunnuste puhul ei kehtestata seireprogrammi täielikult enne 2018. aastat . 2012. aastal katsid Eesti merekaitsealad 6758,5 km². Täpsemalt asus merekaitsealadest 2716,81 km² rannikust 0–1 meremiili kaugusel, 4030,61 km² 1–12 meremiili kaugusel ning 11,10 km² vööndis, mis algas rannikust 12 meremiili kaugusel ja lõppes hinnatava ala lõpus . Soovitatavad meetmed

Jätkata hea keskkonnaseisundi määratluse täiustamist, eriti bioloogilise mitmekesisuse tunnuste vallas, sealhulgas piirkondliku koostöö kaudu, kasutades ära asjakohase piirkondliku merekonventsiooni raames tehtud töö. Teha kindlaks ja kõrvaldada teadmistes esinevad lüngad. Arendada edasi peamiste mõjurite hindamise (ja kvantifitseerimise) meetodeid, et 2018. aasta aruandluse jaoks oleksid kättesaadavad paremad ja lõplikumad hindamistulemused. Jätkata asjakohaste ELi õigusaktide alusel juba olemasolevate seireprogrammide lõimimist ja rakendada (all)piirkonna tasandil väljatöötatud ühiseid seireprogramme. Suurendada riigi merepiirkonnas rakendatavate seiremeetodite võrreldavust ja järjepidevust. Viivitamata teavitada oma meetmeprogrammist ja seda rakendada . Kanda hoolt selle eest, et meetmeprogrammi rakendatakse ilma viivitusteta ning et see on hea keskkonnaseisundi saavutamisel tehtavate edusammude jälgimiseks asjakohane. 3.Kodanike tervise ja elukvaliteedi tagamine Õhukvaliteet Joonis 9. 2014. aastaks saavutatud PM10-osakeste, NO2 ja O3 sisaldus ELi puhta õhu poliitikas ja õigusaktides nõutakse liidu õhukvaliteedi märkimisväärset parandamist, millega liigutakse lähemale Maailma Terviseorganisatsiooni (WHO) soovitatud tasemetele. Õhusaastet ning selle mõju ökosüsteemidele ja bioloogilisele mitmekesisusele tuleks veelgi vähendada, võttes pikaajaliseks eesmärgiks mitte ületada kriitilist koormust ja taset. Selleks on vaja pingutada rohkem selle nimel, et saavutada liidu õhukvaliteedialaste õigusaktide täielik järgimine, ning määratleda strateegilised eesmärgid ja tegevus 2020. aasta järgseks ajaks. EL on töötanud välja ulatusliku õhukvaliteedialaste õigusaktide paketi, kus on kindlaks määratud tervisest lähtuvad normid ja eesmärgid paljude õhusaasteainete jaoks . Selle raames peavad liikmesriigid muu hulgas hea seisma selle eest, et üldsusele tehakse korrapäraselt kättesaadavaks ajakohane teave eri saasteainete sisalduse kohta välisõhus. Peale selle on õhusaasteainete siseriiklike ülemmäärade direktiiviga nähtud ette heitkoguste vähendamine riigi tasandil, mis tuleks saavutada peamiste saasteainete puhul. Eestis on mitme õhusaasteaine heide märkimisväärselt vähenenud. Tänu sellele, et vääveloksiidide, lämmastikoksiidide, lenduvate orgaaniliste ühendite ja ammoniaagi heide aastatel 1990–2014 vähenes (vastavalt 85 %, 56 %, 66 % ja 52 %), jäävad nende saasteainete heitkogused praegu kohaldatavate siseriiklike ülemmäärade piiridesse . Esitatud aruannete andmetel on õhukvaliteet Eestis üldjuhul hea, kui jätta kõrvale mõned erandid. Ometi olid Euroopa Keskkonnaameti hinnangul 2013. aastal enam kui 690 enneaegse surma juhtumit seostatavad tahkete osakeste sisaldusega ja 30 juhtumit osoonisisaldusega . 2014. aastaga seoses ei ole teatatud ühestki ELi õhukvaliteedinorme ületavast näitajast. Joonisel 9 on näidatud 2014. aastaks saavutatud PM10-osakeste, NO2 ja osooni sisaldus . Saaste põhjustatud tervishoiukulud ulatuvad Eestis hinnangute kohaselt üle 414 miljoni euroni aastas (2010, tulud tasaarvestatud), mis ei hõlma mitte üksnes täisväärtuslikus ja tervelt elatud elus väljenduvat olulist väärtust, vaid ka otseseid majanduskulusid. Need otsesed majanduskulud tekkivad seoses sellega, et igal aastal läheb õhusaastega seotud haiguste tõttu kaotsi 170 000 tööpäeva, millega kaasneb aastas 14 miljonit eurot tööandjakulusid (2010, tulud tasaarvestatud), üle ühe miljoni euro tervishoiukulusid (2010, tulud tasaarvestatud) ja 7 miljonit eurot põllumajanduskulusid (2010, saagikadu) . Soovitatavad meetmed

Tagada õhusaasteainete heitkoguste jätkuv kahanemine ja vähendada õhusaaste kahjulikku mõju tervisele. Müra Keskkonnamüra direktiivis on sätestatud ühtne lähenemisviis, kuidas vältida, ennetada ja vähendada keskkonnamüraga kokkupuutumisest tingitud kahjulikku mõju. Liigne müra on üks peamisi terviseprobleemide põhjustajaid . Selle leevendamiseks on ELi õigustikuga ette nähtud mitmed nõuded, sealhulgas nõue hinnata müra kaardistamise teel kokkupuutumist keskkonnamüraga, tagada keskkonnamüra ja selle mõju käsitleva teabe tegemine üldsusele kättesaadavaks ning võtta vajaduse korral vastu tegevuskavad, et ära hoida ja vähendada keskkonnamüra ning säilitada helikeskkonna kvaliteet seal, kus see on hea. Eesti ametiasutused on täitnud seoses praeguse aruandlusperioodiga kõik keskkonnamüra direktiivist tulenevad kohustused . Vee kvaliteet ja veemajandus ELi veepoliitika ja veealaste õigusaktide kohaselt tuleb märkimisväärselt vähendada ülemineku-, ranniku- ja mageveele (sh pinna- ja põhjaveele) avalduva koormuse mõju, et saavutada või säilitada veekogumite hea seisund või seda parandada, nagu on kindlaks määratud veepoliitika raamdirektiivis; kooskõlas rangete normatiividega peab kõikjal liidus olema kodanikele puhas joogi- ja suplusvesi ning toitainete ringlust (lämmastik ja fosfor) tuleb majandada jätkusuutlikumalt ja ressursitõhusamalt. Kestliku arengu 6. eesmärgiga kutsutakse riike üles tagama kõikidele vesi ja kanalisatsioon ning veevarude säästev majandamine. ELi veepoliitika ja veealaste õigusaktide peamine üldeesmärk on tagada, et kõikidele eurooplastele oleks kättesaadav piisavas koguses kvaliteetset vett. ELi veealase õigustikuga püütakse tagada kõikjal Euroopas kõikide veekogumite hea seisund, tegeledes saasteallikatega (mis on pärit nt põllumajandusest, linnapiirkondadest, tööstusest) ja juhtides üleujutuseriski. Veepoliitika raamdirektiivi alusel tuleb koostada vesikondade majandamise kavad, et saavutada veekeskkonna kaitse, parandamine ja säästev kasutamine kõikjal Euroopas. Need kavad hõlmavad magedat pinnavett, nagu järved ja jõed, põhjavett, jõesuudmeid ja rannikuvett kuni ühe meremiili ulatuses rannikust. Eesti on esitanud komisjonile teabe, mis on pärit riigi vesikondade majandamise teise tsükli kavadest. Ent kuna komisjon ei ole veel suutnud seda teavet kõikide liikmesriikide puhul kontrollida, ei ole seda käesolevas aruandes esitatud. Vesikondade majandamise esimese tsükli kavades esitas Eesti teavet 645 jõe, 89 järve ning 16 rannikuvee- ja 39 põhjaveekogumi seisundi kohta . Eesti esitatud teabe kohaselt oli pinnaveekogumitest 62 % ökoloogiline seisund või potentsiaal hea või väga hea (2013. aastal) , . Keemilist seisundit oli usaldusväärselt hinnatud vaid 7,8 % pinnaveekogumite puhul, neist 5,5 % keemiline seisund oli hea ja 1,7 % keemiline seisund halb (enamasti rannikuveekogumite puhul, põhjuseks elustiku suur elavhõbedasisaldus) . 39 põhjaveekogumist 80 % kvalitatiivne ja kvantitatiivne seisund oli hea. Seda kontrollitakse vesikondade majandamise teise tsükli kavade hindamisel. Punkt- ja hajureostusallikad, veevoolu reguleerimine ja morfoloogilised muudatused suurendavad ühtmoodi koormust ning mõjutavad vastavalt 13 %, 14 % ja 13 % pinnaveekogudest. Eesti vesikondade majandamise kavas esineb suuri puudusi, sealhulgas metoodilised vajakajäämised koormuse analüüsimisel, järelevalve tegemisel ja seisundi hindamisel, mis tekitavad ebakindlust veekogumite seisundi ja meetmeprogrammide tõhususe osas. Meetmeprogrammide rakendamise tulemusel peaks looduslike pinnaveekogude ökoloogiline seisund paranema eelduste kohaselt 9 % ning tehispinnaveekogude ja oluliselt muudetud veekogude ökoloogiline potentsiaal suurenema 5 %. Joogivee puhul on Eesti nõuete täitmise määr joogivee direktiivis sätestatud mikrobioloogiliste ja keemiliste näitajate ning indikaatorite osas väga kõrge (99–100 %) . Nagu on näidatud joonisel 10, oli 2015. aastal vee kvaliteet Eesti 54 supluskohast 63 % puhul suurepärane, 20,4 % puhul hea ja 11,1 % puhul piisav (kolme supluskohta ei olnud võimalik hinnata). Joonis 10. Suplusvee kvaliteet aastatel 2012–2015 Eestis, kus kogu tekkiva reoveekoguse suurus on 1,6 miljonit inimekvivalenti, oli asulareovee puhastamise direktiivi nõuete täieliku täitmise lõpptähtaeg kõikides linnastutes (59 linnastut inimekvivalendiga üle 2 000) 2010. aasta lõpp. 2012. aastal läbis 89,4 % kogutud reoveest asulareovee puhastamise direktiivi artikli 5 alusel põhjalikuma puhastuse. Tuleb märkida, et kogu Eesti territooriumi peetakse tundlikuks – reovett puhastatakse põhjalikult kõikides linnastutes, mille inimekvivalent on üle 10 000. Eesti asulareovee puhastamise direktiivi nõuete täitmise määr on üldjuhul kõrge (94,3 % reovee kogumise puhul (artikkel 3) ja 97,1 % bioloogilise puhastamise puhul (artikkel 4) . Hinnanguliselt vajab Eesti asulareovee puhastamise direktiivi täielikuks järgimiseks 88 miljonit eurot investeeringud (millest teatatakse asulareovee puhastamise direktiivi artikli 17 alusel) . Vastavalt viimasele aruandele nitraatide direktiivi rakendamise kohta ajavahemikus 2008–2011 suureneb nitraatide sisaldus Eesti põhjavees ja muret valmistab ka Läänemere eutrofeerumine.

Soovitatavad meetmed Parandada koormuse analüüsimise ja vee seisundi hindamise meetodeid ning seiresüsteeme, et tagada kindlus veekogumite seisundi puhul. Ära hoida ja veelgi vähendada põllumajandusest lähtuvat nitraadireostust, täites täielikult nitraatide direktiivi nõuded. Linnade säästlikkuse edendamine ELi linnakeskkonnaalases poliitikas julgustatakse linnu rakendama säästva linnaplaneerimise ja projekteerimise poliitikat, mis hõlmab uuenduslikku lähenemist ühistranspordile ja liikuvusele linnades, säästlikke hooneid, energiatõhusust ning linnade elurikkuse kaitset. Kestliku arengu 11. eesmärk on muuta linnad ja asulad kaasavaks, turvaliseks, vastupidavaks ja säästvaks. Euroopa on eeskätt linnade ja asulate liit – umbes 75 % ELi rahvastikust elab linnapiirkondades . Linnakeskkond paneb proovile keskkonna ja inimeste tervise, ent samas pakub võimalusi, muu hulgas ressursside tõhusamaks kasutamiseks. Liikmesriigid, Euroopa institutsioonid, linnad ja sidusrühmad on koostanud ELile uue linnade tegevuskava (mis hõlmab arukate linnade algatust), et käsitleda küsimusi terviklikult, sealhulgas võttes arvesse seoseid sotsiaal- ja majandusprobleemidega. Linnade tegevuskava keskmes on kaksteist partnerlusalgatust, mis arendatakse välja seoses linnades kindlaks tehtud probleemidega, sealhulgas õhukvaliteedi ja eluasemetega . Euroopa Komisjon võtab 2017. aastal kasutusele uue ELi võrdlussüsteemi . EL tunnustab keskkonnasäästlikke linnu neid rahastades ja andes välja auhindu, nagu ELi rohelise pealinna auhind, mis on mõeldud linnade jaoks, kus on üle 100 000 elaniku, ja ELi rohelise lehe auhind, mida antakse linnadele, kus elanikke on 20 000–100 000. Suure hulga algatuste elluviija on Läänemere piirkonna linnade vabatahtliku võrgustiku ehk Läänemere Linnade Liidu säästvate linnade komisjon, kus tegeletakse eri probleemidega, sealhulgas keskkonnasäästliku arenguga. Algatused hõlmavad integreeritud haldussüsteeme ja ruumilist planeerimist, linnade veemajandust, mereveega seotud meetmeid ja säästvat linnalist liikumiskeskkonda. Peale selle osaleb Tallinna Linnaplaneerimise Amet projektis „Läänemere linnade uurimislabor“, mille eesmärk on teha kindlaks pruunalade taaselustamisega seotud parimad tavad ja neid edendada. Rahvusvahelised lepingud ELi aluslepingute kohaselt tuleb liidu keskkonnapoliitikaga edendada meetmeid rahvusvahelisel tasandil, et tegeleda piirkondlike või ülemaailmsete keskkonnaprobleemidega. Enamik keskkonnaprobleeme on olemuselt piiriülesed ja sageli ulatuselt üleilmsed ning neid saab tõhusalt lahendada üksnes rahvusvahelist koostööd tehes. Liidu sõlmitud rahvusvahelised keskkonnalepingud on liidu institutsioonidele ja liikmesriikidele siduvad. Seetõttu peavad EL ja selle liikmesriigid allkirjastama, ratifitseerima ja tulemuslikult rakendama kõik asjakohased mitmepoolsed keskkonnalepingud õigel ajal. Muu hulgas aitab see saavutada kestliku arengu eesmärke, mille poole liikmesriigid kohustusid 2015. aastal püüdlema ja mis hõlmavad paljusid kohustusi, mis on õiguslikult siduvates lepingutes juba sätestatud Asjaolu, et mõni liikmesriik ei ole mitut kahepoolset keskkonnalepingut allkirjastanud ja/või ratifitseerinud, kahjustab keskkonnapoliitika rakendamist, sealhulgas liidus, samuti kahjustab see liidu usaldusväärsust asjaomastel läbirääkimistel ja rahvusvahelistel kohtumistel, kus kooskõlas kehtestatud poliitikaeesmärkidega toetatakse kolmandate riikide osalemist sellistes lepingutes. Lepingute puhul, mille raames toimub hääletamine, on sellel otsene mõju ELi häälte arvule. Eesti on allkirjastanud ja ratifitseerinud peaaegu kõik mitmepoolsed keskkonnalepingud. 2016. aasta juunis Gruusias Batumis toimunud kaheksandal keskkonnaministrite kohtumisel „Keskkond Euroopa jaoks“ kohustus Eesti Batumi puhta õhu meetme raames vabatahtlikult ratifitseerima piiriülese õhusaaste kauglevi konventsiooni protokolli hapestumise, eutrofeerumise ja troposfääriosooni vähenemise kohta (Göteborgi protokoll) ning kehtestama riikliku heitkoguste vähendamise programmi, mis aitab saavutada Göteborgi protokollis 2020. aastaks püstitatud eesmärgid. Riigisisesed menetlused Nagoya protokolli ratifitseerimiseks on kavas lõpule viia 2016. aasta lõpuks.

II osa. Tugiraamistik: rakendusvahendid 4.Turupõhised vahendid ja investeeringud Keskkonnahoidlik maksustamine ja keskkonna seisukohast kahjulikud toetused Ringmajanduse tegevuskavas julgustatakse kasutama rahalisi stiimuleid ja majandushoobasid, nagu maksustamine, selle tagamiseks, et hinnad kajastaksid paremini keskkonnakulusid. Keskkonna seisukohast kahjulike toetuste järkjärgulist kaotamist jälgitakse Euroopa poolaasta ja liikmesriikide esitatud riiklike reformiprogrammide raames. Saaste ja ressursside kasutamise maksustamine võib suurendada tulu ning tuua olulist sotsiaal- ja keskkonnakasu. Keskkonnamaksude osakaal Eesti kogu maksutulus on suur – 2014. aastal 2,67 % SKPst ja 8,22 % kõikidest maksudest. Samal aastal moodustas keskkonnamaksudest saadud tulu maksudest ja sotsiaalkindlustusmaksetest saadud kogutulust 8,28 % (EL 28 keskmine: 6,35 %), nagu on näidatud joonisel 11. Keskkonnamaksudest saadav tulu on alates 2013. aastast veidi suurenenud. Mõned probleemid siiski on, näiteks puudub sõidukite maks, mis edendaks kütusesäästlike autode ostmist ning seega aitaks saavutada ELi energia- ja kliimaeesmärke.

Transpordimaksud (v.a kütusemaksud) on Eestis endiselt ühed ELi madalaimad või ei kohaldata neid üldse (nt registreerimis- või liiklusmaks). Raskeveokeid maksustatakse vastavalt telgede arvule, veoki massile ja vedrustustüübile, ent kohaldatav maks jääb allapoole ELi keskmist ja selle puhul ei võeta arvesse CO2-heidet. Lisaks puudub teekasutusmaks. 2014. aastal osteti kõige vähem säästlikud autod Eestis (141 g CO2/km), järgnesid Läti (140 g CO2/km) ja Bulgaaria (136 g CO2/km). Samuti on Eesti endiselt üks ELi kõige energia- ja ressursimahukam riik. Ühes 2016. aasta uuringus leitakse, et on olemas arvestatav potentsiaal liikuda tööjõumaksude kohaldamiselt keskkonnamaksude kohaldamisele. Hea tava stsenaariumi kohaselt võiksid need maksud tuua 2018. aastaks täiendavad 0,2 miljardit eurot, mis 2030. aastaks kasvaks 0,38 miljardi euroni (mõlemad 2015. aasta reaalväärtuses). Sellega suureneks SKP 2018. aastal 0,89 % ja 2030. aastal 1,22 %. Sõidukite keskkonnatoime parandamiseks võiks kasutusele võtta CO2-heite alusel diferentseeritava liiklusmaksu, kohaldades ametiautode ja erasõidukite suhtes sama kava. Eesti uus valitsus esitas ettepaneku CO2-heite põhise sõidukite registreerimise kohta, kuid see küsimus jäeti kuni 2017. aasta alguseni päevakorrast välja. Joonis 11. Keskkonnamaksudest saadud tulu osakaal maksudest ja sotsiaalmaksetest (v.a arvestuslikud sotsiaalmaksed) saadud kogutulus 2014. aastal Keskkonnahoidlikud riigihanked ELi keskkonnahoidlike riigihangete poliitikas julgustatakse liikmesriike astuma lisasamme, et saavutada eesmärk kohaldada keskkonnahoidlikkuse kriteeriume vähemalt 50 % riigihangete puhul. Keskkonnahoidlike riigihangete korraldamisel püüavad avaliku sektori asutused sõlmida hankelepinguid, mis hõlmavad kaupu, teenuseid ja ehitustöid, mille keskkonnamõju on kogu olelusringi jooksul väiksem muidu hangitavate sama funktsiooniga kaupade, teenuste ja ehitustööde keskkonnamõjust. ELi riigihangete ostujõud moodustab ligikaudu 14 % SKPst . Märkimisväärne osa sellest rahast kulutatakse sektorites, millel on suur keskkonnamõju, näiteks ehituses või transpordis. Seega saab keskkonnahoidlike riigihangetega märkimisväärselt vähendada avaliku sektori kulutuste mõju ja toetada säästvaid uuenduslikke ettevõtjaid. Komisjon on esitanud ELi keskkonnahoidlike riigihangete kriteeriumid . Eestis ei ole praegu ühtki kehtivat keskkonnahoidlikke riigihankeid käsitlevat riiklikku tegevuskava ega strateegiat . Keskkonnaministeerium on siiski püstitanud eesmärgi, et 2018. aastaks peaks 15 % kõikidest avaliku sektori hangetest olema keskkonnahoidlikud, mille jaoks töötatakse koostöös rahandusministeeriumiga välja e-hangete platvorm. Samuti pakutakse kohalike omavalitsuste ja riigiasutuste spetsialistidele koolitusi, kus selgitatakse keskkonnahoidlike hangete põhimõtet, nende korraldamise võimalusi jms. Kohustuslikke keskkonnahoidlikkusnõudeid kohaldatakse praegu üksnes sõidukite suhtes. 2017. aastaks kehtestatakse kohustuslikud kriteeriumid mööbli, puhastustoodete ja -teenuste, koopia- ja joonestuspaberi ning kontori IT-seadmete jaoks. 2015. aastal korraldati 10 850 riigihanget, millest 605 (5,6 %) olid keskkonnahoidlikud. 2011. aastal korraldatud uuringu andmeil lisasid Eesti ametiasutused 40 % lepingutesse vähemalt ühe ELi keskkonnahoidlikkusalase põhikriteeriumi (olenemata tooterühmast) ja 11 % lepingutest sisaldas kõiki asjakohaseid keskkonnahoidlikkusalaseid põhikriteeriume. Investeeringud: ELi vahendite kasutamine Euroopa struktuuri- ja investeerimisfonde käsitlevates määrustes on sätestatud, et liikmesriigid peavad oma majandusliku, sotsiaalse ja territoriaalse ühtekuuluvuse, maaelu arengu ja merenduspoliitika alastes rahastamisstrateegiates ja -programmides seadma ka keskkonna- ja kliimaeesmärgid ning suurendama rakendusasutuste suutlikkust pakkuda kulutõhusaid ja säästlikke investeeringuid kõnealustes valdkondades. Euroopa struktuuri- ja investeerimisfondide korralik kasutamine on vajalik selleks, et saavutada keskkonnaeesmärgid ja lõimida need muudesse poliitikavaldkondadesse. Rakendamisele ja parimate tavade levitamisele võivad kaasa aidata ka muud vahendid, nagu programm „Horisont 2020“, programm LIFE ja Euroopa Strateegiliste Investeeringute Fond (EFSI) . Eesti saab kolme riikliku ja piirkondliku programmi kaudu ajavahemikul 2014–2020 Euroopa struktuuri- ja investeerimisfondidest 4,4 miljardit eurot (vt joonis 12). Suurim osa rahalistest vahenditest – 1,9 miljardit eurot (42 %) – tuleb ERFist. 1,1 miljardit eurot (24,1 %) saadakse Ühtekuuluvusfondist. 823 miljonit eurot (18,5 %) eraldatakse EAFRDst. 587 miljonit eurot (13,2 %) on pärit ESFist. 101 miljonit eurot (2,3 %) on ette nähtud EMKFist. Kokku eraldatakse kuuendale valdkondlikule eesmärgile, s.o keskkonnakaitse ja ressursitõhususe jaoks, 420 miljonit eurot, sellest 254 miljonit Ühtekuuluvusfondi, 141 miljonit EAFRD ja 25 miljonit EMKFi programmide kaudu. Peale selle on ette nähtud 318 miljonit eurot neljanda valdkondliku eesmärgi jaoks, milleks on vähese CO2-heitega majandus (Ühtekuuluvusfond, ERF, EAFRD ja EMKF), ning 197 miljonit eurot seoses viienda valdkondliku eesmärgiga, milleks on kliimamuutustega kohanemine ja riskide ennetamine (EAFRD ja Ühtekuuluvusfond).

Joonis 12. ELi struktuuri- ja investeerimisfondide eelarvest ajavahemikul 2014–2020 Eestile eraldatavad vahendid valdkondade kaupa (miljardites eurodes) Praegu on veel liiga vara teha järeldusi Euroopa struktuuri- ja investeerimisfondide kasutamise ja tulemuste kohta ajavahemikul 2014–2020, kuna asjaomaste programmide elluviimine on alles algetapis. Praegustest andmetest on näha, et ajavahemikuks 2007–2013 eraldatud ELi vahendid kasutati ära peaaegu täielikult . Seoses keskkonnaküsimuste lõimimisega ühisesse põllumajanduspoliitikasse (ÜPP) on Eesti jaoks (nagu ka kõikide teiste liikmesriikide jaoks) kaks peamist valdkonda esiteks maaelu arengu vahendite kasutamine maa keskkonnahoidlikuks majandamiseks ja muude keskkonnameetmete jaoks, vältides samas selliste meetmete rahastamist, mis võivad kahjustada keskkonda, ning teiseks ÜPP esimese samba tõhus rakendamine, pidades silmas nõuetele vastavust ja esimese samba keskkonnasäästlikumaks muutmist. Riikliku maaelu arengu programmi (EARDF) heakskiidetud kogueelarve on 857 miljonit eurot. Ökosüsteemile on kavas kulutada sellest 287 miljonit eurot, mis moodustab kogueelarvest 33,5 %, ning 194 miljonit eurot ehk 22,7 % kogueelarvest on ette nähtud põllumajanduse keskkonna- ja kliimameetmete jaoks. Riiklik maaelu arengu programm tugineb bioloogilist mitmekesisust ja ökosüsteeme mõjutavate keskkonna- ja kliimatingimuste mõistlikule kirjeldusele ja diagnoosile, sealhulgas mulla-, vee- ja metsastrateegia tähtsusjärjestatud tegevuskavadele. Otsetoetuste maksmiseks on Eestile ajavahemikuks 2015–2020 ette nähtud 630 miljonit eurot, millest 30 % (189 miljonit eurot) eraldatakse keskkonnale kasu toovate keskkonnasäästlikumaks muutmise tavade rakendamiseks. ÜPP esimese samba keskkonnasäästlikumaks muutmine aitab selgelt parandada keskkonna olukorda maaelu arengu meetmetega hõlmamata aladel, sealhulgas aladel, kus toimub intensiivne põllumajandustegevus, ning vajaduse korral võiks Eesti selleks astutavad sammud läbi vaadata.



5.Tulemuslik juhtimine ja teadmised Kestliku arengu 16. eesmärgiga soovitakse tagada kõikidele õiguskaitse kättesaadavus ning luua kõikidel tasanditel tõhusad, vastutustundlikud ja kaasavad institutsioonid. Kestliku arengu 17. eesmärk on tõhustada rakendamist, parandada poliitika kooskõlastamist ja sidusust, soodustada teaduse, tehnika arengut ja innovatsiooni, luua partnerlussuhteid ning töötada välja näitajad, et mõõta edusamme. ELi keskkonnapoliitika ja keskkonnaalaste õigusaktide rakendamise tulemuslikuks juhtimiseks on vaja asjakohast institutsioonilist raamistikku, poliitika sidusust ja kooskõlastamist, seadusandlike ja mitteseadusandlike vahendite kohaldamist, koostööd valitsusväliste sidusrühmadega ning piisavaid teadmisi ja oskusi . Edukas rakendamine sõltub suurel määral keskvalitsusest ning piirkondlikust ja kohalikust omavalitsusest, kes täidavad peamisi seadusandlikke ja haldusülesandeid, nimelt võtavad vastu nõuetekohaseid rakendusakte, tegutsevad kooskõlastatult keskkonnaeesmärkide saavutamisel, näiteks puhta õhu ja vee ning terve bioloogilise mitmekesisuse tagamisel, ning teevad õigeid otsuseid, näiteks tööstuslubade kohta. Peale nimetatud ülesannete täitmise peab valitsus sekkuma selle tagamiseks, et ettevõtjad, kommunaalteenuste pakkujad, üksikisikud jt täidaksid asjakohaseid nõudeid iga päev (nõuetele vastavuse tagamine). Ettevõtjate kõrval on oma roll ka kodanikuühiskonnal. Et kõikidel osalejatel oleks millelegi toetuda, on oluline koguda ja jagada teadmisi ja tõendeid keskkonna seisundi ja keskkonnamõjurite kohta. Samamoodi tuleb ELi keskkonnapoliitika ja keskkonnaalaste õigusaktide rakendamise tulemuslikule juhtimisele kasuks liikmesriikidevaheline ning liikmesriikide ja komisjoni vaheline dialoog praeguste ELi keskkonnaalaste õigusaktide otstarbekohasuse teemal. Õigusakte saab nõuetekohaselt rakendada vaid siis, kui neis on arvesse võetud liikmesriikide kogemusi ELi kohustuste täitmisel. 2014. aastal loodud ja liikmesriikide eestvõttel ellu viidava algatuse „Paneme toimima“ raames korraldatakse arutelusid selle üle, kuidas oleks võimalik suurendada ELi keskkonnaalaste õigusaktide selgust ja sidusust ning täiustada nende ülesehitust, ilma et sealjuures leevendataks olemasolevaid keskkonnakaitsenorme. Tulemuslik juhtimine keskvalitsuses ning piirkondlikus ja kohalikus omavalitsuses Liidu, riigi, piirkonna ja kohaliku omavalitsuse tasandil keskkonnaalaste õigusaktide rakendamisega seotud osalisi on vaja varustada teadmiste, vahendite ja suutlikkusega, et suurendada õigusaktidest tulenevat kasu ning parandada täitmise tagamise protsessi juhtimist. Suutlikkus rakendada eeskirju Eesti jääb teinekord ELi õiguse ülevõtmisega hiljaks, ent viimastel aastatel on see tublisti paranenud ja viivitused kestavad tavaliselt vaid paar kuud. Pikemaid viivitusi on oodata nõuetele mittevastavuse avastamise korral, sest kehtivatesse seadustesse tehtavate muudatuste vastuvõtmine riigis võtab päris palju aega. Eestis on rikkumiste arv väga väike. Keskkonnavaldkonnas tegutsevate vabaühenduste ja kaebuseesitajate avaldatav surve on äärmiselt nõrk. Enamik keskkonnaküsimustest kuulub keskse organi kaudu tegutseva keskkonnaministri juhitava keskkonnaministeeriumi ja mitme ameti pädevusvaldkonda. Ehituse ja territoriaalse planeerimise valdkonnas on väga oluline roll kohalikel omavalitsustel. Kõige tähtsamad keskkonnaministeeriumi valitsemisalasse jäävad ametid on Keskkonnaamet, millel on erinevad ülesanded looduskaitse, keskkonnakaitse, ressursside kasutuse ja kiirguse valdkonnas, Keskkonnainspektsioon, kes on peamine jõustamisega tegelev amet, ning Keskkonnaagentuur, kes viib ellu riiklikku keskkonnaseire programmi, koostab aruandeid ja hindab keskkonna seisundit. Rahvusvaheline koostöö ja koostöö Euroopaga on põhimõtteliselt välisministeeriumi ülesanne. See hõlmab Eesti ametliku seisukoha esindamist rikkumismenetlustes.

2005. aasta septembris võeti vastu Eesti kestliku arengu strateegia „Säästev Eesti 21“. Komisjon kutsub üles ühtlustama keskkonnamõju hindamist, et vältida kattumisi ja kiirendada otsuste tegemist, kahjustamata sealjuures hindamismenetluse kvaliteeti. Komisjon avaldas 2016. aastal suunisdokumendi, mis käsitleb koordineeritud ja/või ühiste menetluste kehtestamist selliste projektide jaoks, mida tuleb samaaegselt hinnata keskkonnamõju hindamise direktiivi, elupaikade direktiivi, veepoliitika raamdirektiivi ja tööstusheidete direktiivi alusel. Nõuetele vastavuse tagamine ELi õigusega üldiselt ning konkreetsete sätetega inspekteerimise, muude kontrollide, trahvide ja keskkonnavastutuse kohta aidatakse luua alus süsteemidele, mis peavad liikmesriikidel olema ELi keskkonnaeeskirjade järgimise tagamiseks. Avaliku sektori asutused aitavad tagada eeskirju järgima kohustatud osaliste vastutuse, kontrollides ja edendades nõuetele vastavust ning võttes rikkumiste ilmnemise või kohustuste tekkimise korral usaldusväärseid järelmeetmeid (nt sundtäitmine). Nõuetele vastavust võidakse kontrollida nii ametiasutuste endi algatusel kui ka seoses kodanike kaebustega. See võib hõlmata eri liiki kontrolle, sealhulgas lubatud tegevuse puhul inspekteerimist, võimaliku ebaseadusliku tegevuse puhul seiret, kuritegude puhul uurimist ja süsteemsete puuduste esinemise korral auditeid. Hulk vahendeid on olemas ka nõuetele vastavuse edendamiseks, sealhulgas teadlikkuse suurendamise kampaaniad, juhenddokumendid ja veebipõhised teabevahendid. Rikkumiste ja vastutusega seoses võetavad järelmeetmed võivad hõlmata haldusmeetmeid (nt loa kehtetuks tunnistamine), kriminaalõiguse kasutamist ning meetmeid, mis võetakse vastutust käsitleva õiguse alusel (nt õnnetuse tagajärjel tekkinud kahju heastamise nõudmine, tuginedes vastutust käsitlevatele eeskirjadele) ja lepinguõiguse alusel (nt meetmed, millega nõutakse riiklike looduskaitselepingute täitmist). Kõik see kokku tähendabki nõuetele vastavuse tagamist, nagu on näidatud joonisel 13. Parimates tavades on liigutud nii strateegilisel kui ka tegevustasandil riskipõhise lähenemisviisi poole, keskendudes nõuetele vastavuse kontrollimisel, edendamisel ja tagamisel kõige tõsisematele probleemidele. Parimates tavades tunnistatakse ka vajadust eri asutuste vahelise kooskõlastamise ja koostöö järele, et tagada järjepidevus, vältida topelttööd ja vähendada halduskoormust. Aktiivne osalemine üleeuroopalistes inspektorite, politsei, prokuröride ja kohtunike võrgustikes, nagu IMPEL, EUFJE, ENPE ja EnviCrimeNet, on väärtuslik võimalus jagada kogemusi ja häid tavasid. Joonis 13. Keskkonnanõuetele vastavuse tagamine Praegu on olemas hulk kontrollidega seotud valdkondlikke kohustusi ning ELi direktiiviga keskkonnavastutuse kohta on ette nähtud vahend selle tagamiseks, et keskkonda kahjustavate õnnetuste ja vahejuhtumite korral kohaldatakse põhimõtet „saastaja maksab“. Olemas on ka üldsusele kättesaadav teave, mis annab ülevaate iga liikmesriigi nõrkadest ja tugevatest kohtadest. Seepärast vaadeldi iga liikmesriigi puhul järgmist: riskipõhise lähenemisviisi rakendamine nõuetele vastavuse tagamisel; ametiasutustevaheline kooskõlastamine ja koostöö ning osalemine üleeuroopalistes võrgustikes ning keskkonnavastutuse direktiivi rakendamise põhiaspektid, tuginedes komisjonis hiljuti avaldatud rakendamisaruandele ning õigusloome kvaliteedi ja tulemuslikkuse programmi hindamisele . Eesti on astunud samme selleks, et rakendada nõuetele vastavuse tagamisel riskipõhist lähenemisviisi, eriti tööstusrajatiste kontrollimisel. Kogutakse ja analüüsitakse asjakohaseid andmeid ning kontrollide kavandamisel ja suunamisel kasutatakse IMPELi välja töötatud riskihindamisvahendeid . Tehakse jõupingutusi, et hinnata vastavuskontrollide tõhusust . Puudu on ajakohane teave järgmise kohta: kord andmete kogumiseks, et jälgida nõuetele vastavuse tagamise eri meetmete kasutamist ja tõhusust; mil määral kasutatakse riskipõhiseid meetodeid nõuetele vastavuse tagamise suunamiseks strateegilisel tasandil ja seoses kriitilise tegevusega väljaspool tööstusrajatisi, eriti käesolevas riigipõhises aruandes mujal nimetatud probleemsetes valdkondades, st seoses kaitstud elupaigatüüpe ja liike ähvardavate ohtude ning hajureostuse allikate mõjuga vee kvaliteedile; kuidas tagavad Eesti ametiasutused sihipärase ja proportsionaalse reageerimise nõuetele mittevastavale eri liiki käitumisele, eelkõige tõsiste rikkumiste avastamise korral. Eesti ei osale aktiivselt Euroopa keskkonnaspetsialistide võrgustike tegevuses. Eesti teatas seoses ajavahemikuga 2007–2013 neljast keskkonnakahju juhtumist, sealhulgas otsesest kahju tekkimise ohust, ja neljast pooleliolevast juhtumist, mida menetleti kooskõlas keskkonnavastutuse direktiiviga. Eesti järgib kõnealust direktiivi tähelepanelikult ja on loonud riigi tasandil keskkonnakahju juhtumite registri. Direktiivi tõhusamaks rakendamiseks saaks siiski võtta lisameetmeid. Riigis ei ole kohustuslike rahaliste tagatiste süsteemi (et tasuda heastamise eest, kui ettevõtja seda teha ei suuda) ega ole ilmne, et kindlustamisvõimalus oleks kas piisavalt kättesaadav või et seda kasutataks piisavalt. Soovitatavad meetmed Parandada nõuetele vastavuse tagamise korraldamise ja toimimise ning peamiste riskidega tegelemise läbipaistvust, nagu on kirjeldatud eespool. Innustada pädevaid asutusi rohkem osalema keskkonnanõuetele vastavuse tagamise võrgustikes. Hoogustada ennetavate algatuste kaudu jõupingutusi keskkonnavastutuse direktiivi rakendamisel, eriti koostades riiklikke suuniseid. Peale selle võtta lisameetmeid, et tagada seoses keskkonnavastutusega tõhus rahaliste tagatiste süsteem (nii et ettevõtjatel ei oleks mitte üksnes kindlustus, vaid et nad seda ka kasutaksid).