·säte, mis kohustab liikmesriike tagama, et siseriiklikud analüüsikeskused ja siseriiklikud müntide analüüsi keskused saavad analüüsida võltsitud euro pangatähti ja münte ka poolelioleva kohtumenetluse käigus, et tuvastada täiendavad võltsingud (artikkel 10).

Raamotsuse eesmärk oli täiendada 1929. aasta Genfi konventsiooni sätteid Euroopa Liidu territooriumil. Genfi konventsioon sisaldab õigusnorme, millega tagatakse, et võltsimisega seotud kuritegude korral saab määrata rangeid kriminaal- ja muid karistusi, ning samuti norme kohtualluvuse ja koostöö kohta. Pärast 20. aprillil 1929 sõlmitud Genfi konventsiooni ratifitseerimist on toimunud sularaha võltsimise vastaste siseriiklike õigusaktide teatav ühtlustamine.

Direktiiv võeti vastu kooskõlas Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 83 lõikega 1, milles on sätestatud õiguslik alus, et „kehtestada miinimumeeskirjad kuritegude ja karistuste määratlemiseks eriti ohtlike piiriülese mõõtmega kuriteoliikide puhul tulenevalt nende kuritegude olemusest või mõjust või erivajadusest võidelda nende vastu ühistel alustel“.

Punktis 3 hinnatakse ülevõtmisprobleeme, mis on seotud konkreetsete sätete elementidega. Kaudseid ülevõtmisprobleeme, mis esinevad seoses osundatud sätetega, näiteks artiklites 4 ja 5 esitatud viide artiklile 3, käsitletakse osundatud sätete all.

Võttes arvesse eespool nimetatud vastavusprobleeme ja probleeme, millele on osutatud punktis 3, võtab komisjon kõik asjakohased meetmed, sealhulgas vajaduse korral algatab Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 258 kohaselt rikkumismenetluse, et tagada direktiivi järgimine kõikjal Euroopa Liidus.

·Peale selle ei ole enamik liikmesriikidest, kelle vääringuks on euro, üle võtnud direktiivi artikli 8 lõike 2 punkti b, mille kohaselt liikmesriigid, kelle vääringuks on euro, peavad ette nägema artiklites 3 ja 4 määratletud kuritegude allumise oma kohtutele, kui võltsitud euro pangatähed või mündid on avastatud tema territooriumil, kuid kuritegu on toime pandud väljaspool tema territooriumi.

·Üks teine – harvem, kuid oluline – korduv probleem on seotud sellega, kuidas on üle võetud direktiivi artikkel 5 artiklites 3 ja 4 määratletud kuritegude eest kehtestatavate minimaalsete maksimumkaristuste kohta. Mõni liikmesriik on määranud vastupidiselt direktiivis ettenähtule direktiivi artiklites 3 ja 4 määratletud kuritegudega seoses kindlaks eraldi pisirikkumiste või ilma raskendatavate asjaoludeta toime pandud kuritegude kategooriad, mille puhul karistused jäävad allapoole direktiivis nõutud taset.

·Mis puudutab direktiivi artikli 3 lõike 1 punkti d ettevalmistavate kuritegude kohta, siis ettevalmistavaid kuritegusid ei ole võetud liikmesriikide õigusesse üle eraldiseisvate (sui generis) kuritegudena. Selle asemel peetakse ettevalmistavaid kuritegusid mitmes liikmesriigis võltsitud sularaha valmistamises seisneva kuriteo toimepaneku katseks. See tähendab, et kavatsus valmistada võltsitud sularaha on täiendav ettevalmistava kuriteo komponent. Direktiivis seda elementi paraku ei nõuta.

Komisjoni põhieesmärk on tagada, et kõik liikmesriigid võtavad direktiivi nõuded üle oma õigusesse, kandmaks hoolt selle eest, et eurot ja muid kõikides liikmesriikides seaduslikus käibes olevaid vääringuid kaitsevad tõhusad ja tulemuslikud kriminaalõiguse meetmed.

Aruandes keskendutakse meetmetele, mis liikmesriigid on seni võtnud, et rakendada direktiivi selle ülevõtmisega oma õigusesse. Aruandes hinnatakse, kas liikmesriigid on rakendanud direktiivi ettenähtud aja jooksul ning kas siseriiklike õigusaktidega saavutatakse direktiivi eesmärgid ja kas nad vastavad direktiivi nõuetele.

Käesolevas aruandes esitatud kirjelduse ja analüüsi aluseks on eeskätt teave, mille liikmesriigid on komisjonile edastanud direktiivi ülevõtmise siseriiklikest meetmetest teavitamisel.

Aruandes hinnatakse direktiivi kohaldamist vastavalt direktiivi artiklile 12, kus on sätestatud, et komisjon peab esitama Euroopa Parlamendile ja nõukogule aruande, milles hinnatakse, millises ulatuses on liikmesriigid võtnud direktiivi järgimiseks vajalikke meetmeid.

Kindlaks on tehtud kaks ülevõtmisprobleemi. Üks liikmesriik on kriminaliseerinud vaid suurte rahasummadega seotud pettused (summa moodustab vähemalt kümme asjaomases liikmesriigis kehtestatud minimaalset kuupalka). Teine liikmesriik on kriminaliseerinud sularaha muutmise üksnes juhul, kui väärtus sellega suureneb.

Mõni liikmesriik on näinud kuriteo lisaelemendina ette selge kavatsuse edasi tegutseda. Neis liikmesriikides peab sularaha võltsimisele lisanduma kavatsus lasta võltsitud sularaha ringlusse kui võltsimata ja muutmata raha, lasta see käibele kui tõeline ja kehtiv raha, võtta see kasutusele kui seaduslik maksevahend või kasutada seda näiliselt seadusliku ja autentsena.

Enamik liikmesriike on selle sätte nõuetekohaselt üle võtnud. Valdav osa liikmesriike ei ole sõnaselgelt üle võtnud direktiivi sõnastust. Termini „valmistamine“ asemel on kasutatud järgmisi sünonüüme: võltsimine, valeraha tegemine, tootmine ja järele tegemine. Termin „muutmine“ on mõnel juhul üle võetud kui võltsimine. Mõnel juhul on kasutatud vaid üht üldist terminit – nagu „võltsimine“ või „valmistamine“ –, mis hõlmab mõlemat tegevust.

Artikli 3 lõike 1 punktis a on sätestatud, et pettuslik sularaha valmistamine või muutmine mis tahes vahenditega on karistatav kuriteona.

Kõikide liikmesriikide õiguses on ette nähtud, et direktiivi kohane kuritegu peab olema toime pandud tahtlikult. Direktiivis ei ole sätestatud, et liikmesriigid peavad käsitama karistatavana hooletusest tulenevaid kuritegusid. Ühegi liikmesriigi õigus ei hõlma direktiivis kirjeldatud kuritegusid, mis on toime pandud hooletuse tõttu.

2)levitamine: artikli 3 lõike 1 punktis b osutatud võltsitud sularaha pettuslik käibelelaskmine ning artikli 3 lõike 1 punktis c osutatud võltsitud sularaha importimine, eksportimine, transport, saamine või hankimine eesmärgiga lasta see käibele, olles teadlik, et see on võltsitud, ning

Artiklis 2 on määratletud direktiivis kasutatavad mõisted „sularaha“ ja „juriidiline isik“. Kõik liikmesriigid järgivad nende mõistete määratlust. Kui liikmesriigi õiguses ei ole sõnaselget määratlust, kasutatakse siseriiklikes õigusaktides termineid „sularaha“ või „raha“. Mitu liikmesriiki kasutab termini „sularaha“ asemel terminit „raha“. Termin „juriidiline isik“ on kasutusel kõikides liikmesriikides ja enamiku liikmesriikide õiguses on see mõiste sõnaselgelt määratletud. Lõviosa liikmesriikidest on jätnud kooskõlas direktiiviga termini „juriidiline isik“ määratlusest sõnaselgelt välja riigid ja avalik-õiguslikud asutused, kes teostavad riigivõimu, ning avalik-õiguslikud rahvusvahelised organisatsioonid.

Enamik liikmesriike on selle direktiivi sätte üle võtnud. Paljudes liikmesriikides erineb ülevõtvas õigusaktis kasutatav terminoloogia veidi direktiivis kasutatud terminoloogiast. Termini „käibelelaskmine“ asemel kasutatakse sageli terminit „ringlusse laskmine“. Teised liikmesriigid on kasutanud sõnu „tegeleb“, „levitab“, „edastab“, „jaotab“ või „kasutab“.

Ülevõtmisprobleemid esinevad kahes liikmesriigis. Ühes liikmesriigis on kriminaliseeritud vaid selline võltsitud sularaha käibelelaskmine, mille puhul kuriteo toimepanija teadis enne raha käibelelaskmist, et saadud raha on võltsitud. See on sätte kohaldamisala piirav lisatingimus, mida ei saa põhjendada ka väitega, et see kuulub artikli 5 lõikes 5 sätestatud võimaluse alla. Teises liikmesriigis sõltub kriminaliseerimine levitatud võltsitud sularaha väärtusest, mis peab moodustama vähemalt kümme miinimumpalka.

3.2.3.Võltsitud sularaha levitamine – artikli 3 lõike 1 punkt c

Artikli 3 lõike 1 punkti c kohaselt on võltsitud sularaha importimine, eksportimine, transport, saamine või hankimine eesmärgiga lasta see käibele, olles teadlik, et see on võltsitud, karistatav kuriteona, kui seda on tehtud tahtlikult.

Enamik liikmesriike on selle sätte üle võtnud. Sätte arvukad elemendid ei ole alati üle võetud sõna-sõnalt või sõnaselgelt. Paljudel juhtudel on kasutatud teistsugust sõnastust või laiemaid mõisteid, mis hõlmavad mitut direktiivis kirjeldatud eraldi tegevust.

Vastavusprobleeme esineb kolmes liikmesriigis, kus importimise, eksportimise, saamise ja hankimise element on välja jäänud.

Nõue, et tegu peab olema toime pandud „olles teadlik, et see on võltsitud“, on sõnaselgelt üle võetud kahes liikmesriigis. Teistes liikmesriikides tuleneb see element laiemast kontekstist, sh liikmesriigi kriminaalõiguse üldsätetest.

3.2.4.Kuriteo ettevalmistamine – artikli 3 lõike 1 punkt d

Artikli 3 lõike 1 punkti d kohaselt on i) töövahendite, esemete, arvutiprogrammide ja andmete ning muude sularaha võltsimiseks või moonutamiseks mõeldud vahendite või ii) turvaelementide, näiteks hologrammide, vesimärkide või muude sularaha võltsimise eest kaitsvate elementide pettuslik valmistamine, saamine, hankimine või omamine karistatav kuriteona, kui seda on tehtud tahtlikult.

Direktiiviga on ette nähtud, et artikli 3 lõike 1 punktis d sätestatud ettevalmistavad kuriteod tuleb üle võtta eraldiseisvate kuritegudena, mis tähendab, et neid ei saa hõlmata kuriteole kihutamist, kuriteole kaasaaitamist ja kuriteokatseid käsitleva üldsättega ega viitega direktiivi artiklis 3 sätestatud põhikuritegudele. Kaksteist liikmesriiki ei ole võtnud ühtki direktiivi artikli 3 lõike 1 punktis d osutatud kuritegu üle eraldiseisva kuriteona, vaid nõuavad, et toime peab olema pandud ka artiklis 3 sätestatud valmistamises ja levitamises seisnev põhikuritegu. Üks liikmesriik ei ole artikli 3 lõike 1 punkti d üldse üle võtnud.

Mis puudutab sularaha pettuslikku valmistamist, saamist, hankimist või omamist, siis probleemid esinevad kahes liikmesriigis – ühel juhul ei hõlma termin „enese varustamine“ saamise ja hankimise mõistet ning teisel juhul ei ole neid elemente liikmesriigi õigusaktides üldse nimetatud ja neid ei ole võimalik ka tuletada.

Lisaks probleemile, et direktiivi artikli 3 lõike 1 punktis d osutatud kuriteod ei ole üle võetud eraldiseisvate kuritegudena, on mõnes liikmesriigis probleeme ka artikli 3 lõike 1 punkti d alapunktiga i.

3.2.5.Seaduslike vahendite kasutamine – artikli 3 lõige 2

Artikli 3 lõike 2 kohaselt laieneb artikli 3 lõike 1 punktides a, b, c ja d osutatud tegevuse puhul ette nähtud kriminaalvastutus ka juhtumitele, kus sularaha valmistamisel on kasutatud seaduslikke vahendeid või materjale, kuid rikutud on õigusi või tingimusi, mille alusel pädevad asutused võivad pangatähti või münte emiteerida.

Kui enamik liikmesriike on selle sätte üle võtnud, enamasti sõnaselgelt, siis neli liikmesriiki ei ole seda teinud. Mitme teise liikmesriigi riiklikes ülevõtmismeetmetes puudub selgus, kuna ei ole viidatud nende õiguste või tingimuste rikkumisele, mille alusel pädevad asutused võivad emiteerida pangatähti või münte, või ei ole viidatud direktiivi artikli 3 lõike 1 punktides a, b ja c osutatud tegevusele. Mõnes liikmesriigis on kriminaalvastutus vastupidiselt direktiivis ettenähtule vaid isikutel, kellel on õigus valmistada seaduslikku raha.

3.2.6.Veel emiteerimata pangatähed ja mündid – artikli 3 lõige 3

Artikli 3 lõike 3 alusel on direktiivi artikli 3 lõigetes 1 ja 2 kindlaks määratud tegevus karistatav ka juhul, kui tegemist on pangatähtede või müntidega, mis ei ole veel emiteeritud, kuid on mõeldud käibelelaskmiseks seaduslike maksevahenditena.