SISUKORD

Kommenteeritud kokkuvõte. 3

Sissejuhatus. 5

1........... Majandusareng ja väljakutsed. 5

1.1........ Hiljutine majandusareng ja edasine väljavaade. 5

1.2........ Väljakutsed. 6

2........... Poliitikakavade hindamine. 8

2.1........ Eelarvepoliitika ja maksustamine. 8

2.2........ Finantssektor 17

2.3........ Majanduskasvu ja konkurentsivõimet edendavad struktuurimeetmed. 24

Kommenteeritud kokkuvõte

MAJANDUSVÄLJAVAADE

Euroala on pikaajalises majanduslanguses ja kuigi turupinged on leevenenud, on majanduskasvu ja tööhõive väljavaated jäänud tagasihoidlikuks ning neid iseloomustavad riikide vahel püsima jäänud erinevused. Kokkuvõttes kahanes SKP 2012. aastal 0,6%. Komisjoni 2013. aasta kevadprognoosi kohaselt langeb SKP 2013. aastal 0,4 %, kuigi käesoleva aasta lõpuks registreerib enamik praegu majanduslanguses olevaid liikmesriike prognoositavalt taas positiivse kvartaalse majanduskasvu. Eeldusel, et poliitikaalaste jõupingutuste jätkamine väldib võlakriisi taas intensiivistumist, on majanduskasv 2014. aastal 1,2 %. 2013. aastal peaks peamiseks kasvumootoriks jääma välisnõudlus, samal ajal kui sisenõudlust jääb takistama pankade, äriühingute ja majapidamiste finantsvõimenduse vähendamine. Tööpuudus euroalal peaks 2013. aastal saavutama tipu 12,3 % juures.

Euroalal on eelarve konsolideerimises tehtud märkimisväärseid edusamme. Valitsemissektori eelarve puudujääk väheneb oodatavalt 3,7 %-st 2012. aastal esmakordselt pärast 2008. aastat alla 3 % SKPst 2013. aastal. Valitsemissektori võla suhe SKPsse kasvas 2012. aastal siiski jätkuvalt, ületades 90 % SKPst, ning saavutab 2013. aastal oodatavalt 95,5 % ja 2014. aastal 96 %.

PÕHIKÜSIMUSED

Kriisi pärandiks on habras pangandussüsteem ja nõrk majandusaktiivsus ning koos juba varasemate struktuuriliste ja institutsiooniliste probleemidega on need tulemuseks andnud märkimisväärselt rahutud ajad finantsturgudel ja konkreetsetes liikmesriikides. Sellal kui mitmed haavatavad riigid peavad tegema suuri kohandusi ja vajavad välist rahastamist, on majandus- ja rahaliidu alusstruktuur tõsiselt proovile pandud.

Nende sügavate probleemidega vastakuti seistes on nii liikmesriigid kui ka ELi institutsioonid tegutsenud otsustaval viisil, et võidelda kriisiga, ning 2012. aasta euroala soovituste rakendamisel on tehtud edusamme. Liikmesriigid, eriti need, kes on surve all, on jätkanud eelarve konsolideerimist ning struktuurireforme ning ELi tasandil on samal ajal tugevdatud majanduse ja eelarve juhtimist. Nüüd on loodud alaline Euroopa stabiilsusmehhanism (ESM), mille abil lahendada finantskriise euroalal; heaks on kiidetud pankade ühtne järelevalvemehhanism ning Euroopa Keskpank (EKP) on võtnud mittestandardseid meetmeid, nt välja kuulutanud rahapoliitiliste otsetehingute põhimõtted.

Sellele vaatamata on individuaalsetele euroala liikmesriikidele ja euroalale tervikuna esitatud konkreetsete soovituste täitmine olnud ebatäielik ja endiselt on kõige olulisem väljakutse luua tingimused suurema majanduskasvu ja väiksema tööpuuduse jaoks. Selle saavutamiseks tuleks avaliku, pangandus- ja erasektori võlakoormust majanduskasvu soodustaval viisil vähendada ning samal ajal tasakaalu taastamisele kaasa aitavaid reforme kiirendada nii eelarve ülejäägiga kui ka puudujäägiga riikides.

· Tasakaalu taastamine: On tõendeid sellest, et käimas on tasakaalu taastumine euroalas. Haavatavate riikide netoekspordi tulemuste paranemisele aitab kaasa mitte ainult sisenõudluse kahanemine, vaid ka nende konkurentsivõime paranemine. Suurte tasakaalustamatuste, nagu avaliku ja erasektori suure võlakoormuse või konkurentsivõime kahanemise korrigeerimine võtab aega ja nõuab järjepidevaid reforme, millel võivad olla majanduskasvule lühiajalised negatiivsed tagajärjed. Euroala liikmesriikide, sealhulgas eelarve ülejäägiga riikide jaoks on väljakutseks tagada, et need põhimõttelise tähtsusega majandusreformid looksid tulevikus investeeringuid ja tööhõive võimalusi.

· Struktuurireform: Euroala majanduskasvu potentsiaali suurendamine nõuab ambitsioonikat reformiprogrammi. See peaks keskenduma teatavate sektorite avamisele suuremale konkurentsile, lubades neisse siseneda innovaatilistel ettevõtetel ning samal ajal alandades tarbijate jaoks hindu. Ettevõtjasõbralik regulatsioon, näiteks kiired ja õiglased pankrotimenetlused, puhastaksid turu vähemtõhusatest ettevõtetest. Tööturu õiguse reformimisest, näiteks lepinguõiguse muutmisest selliselt, et noortel oleks kergem tööturule siseneda, saaksid kasu nii tööandjad kui ka töötajad.

· Eelarvepoliitika: Liikmesriigid on saavutanud 2012. aastal eelarve märkimisväärse konsolideerimise ning kogu euroala eelarvepuudujääk langeb 2013. aastal oodatavalt alla 3 %. Tänu kahel viimasel aastal tehtud suurtele pingutustele võib eelarve konsolideerimine jätkuda järkjärgulisemas tempos. Väga oluline on teha kohandusi võimalikult majanduskasvu soodustaval viisil. Sealjuures on abiks majanduskasvu rohkem soodustav eelarve kulutuste ja maksutulude struktuur, parem eelarvejuhtimine ning majanduse kasvupotentsiaali suurendavad struktuurimeetmed. Hästi läbimõeldud eelarvereformide järjepidev rakendamine mitte ainult ei paranda riigi rahandust, vaid aitab ka taastada valitsemissektori krediidivõimelisust ja vähendada turu üldist ebakindlust.

· Finantssektor: Vaatamata pingete leevenemisele finantsturgudel ei ole pankade poolt reaalmajandusele, eriti VKEdele, laenuandmine suurenenud ning finantsturgude killustatus piki riigipiire ei ole kadunud. Pankade antud viivislaenude osakaal on kasvamas ning euroala süsteemsete pankade laenude ja hoiuste suhtarv on endiselt kõrge. Väljakutseks on teha kindlaks ja kõrvaldada pankade bilanssidest võimalikud veel sinna jäänud nõrkused, taastada siseturg ning jätkata pankade ja riikide vaheliste seoste kõrvaldamist.

· Majanduse juhtimine: Alates kriisi vallandumisest on majanduse, eelarve ja struktuurset järelevalve ja koordineerimise raamistikku märkimisväärselt tugevdatud. Nüüd on väljakutseks see, et ELi institutsioonid, sealhulgas eurorühm, kasutaksid seda täiustatud raamistikku, et õhutada liikmesriike rakendama riigipõhiseid soovitusi ning võtma arvesse riikidevahelisi tugevaid ülekanduvaid mõjusid.

Sissejuhatus

Euroalal on ikka veel tunda 2008./2009. aasta ülemaailmse majandus- ja finantskriisi tagajärgi. Kriisi pärandiks on habras pangandussüsteem ja majanduse vähene aktiivsus, millele on lisandunud euroalale eriomased pikaajalised struktuurilised ja institutsioonilised probleemid, andes tulemuseks märkimisväärselt rahutud ajad finantsturgudel ja liikmesriikide majanduses. Sellal kui haavatavad riigid seisavad vastamisi suurte kohandamisvajadustega, ent ka mahukate välise rahastamise vajadustega, on majandus- ja rahaliidu alusstruktuur tõsiselt proovile pandud. Nende sügavate probleemidega vastakuti seistes on nii liikmesriigid kui ka ELi institutsioonid tegutsenud otsustaval viisil, et võidelda euroala ees olevate majanduslike ja finantsraskustega ning reformida ja tugevdada majandus- ja rahaliidu juhtimiskorda. Majandus- ja rahaliidu algses ülesehituses on kriisi kogemuste valguses kindlaks tehtud puudujäägid ning nende kõrvaldamisega tegeldakse asjakohaste finants- ja majandusliku järelevalve valdkonnas võetavate meetmete abil. Lisaks tugevdatakse ka majandus- ja rahaliidu institutsioonilist ülesehitust, mille raames on ajutised finantstulemüürid Euroopa Finantsstabiilsuse Fond (EFSF) ja Euroopa finantsstabiilsusmehhanism (EFSM) asendatud alalise Euroopa stabiilsusmehhanismiga (ESM). Samal ajal on Euroopa Keskpanga rahapoliitika raamistikku kohandatud spetsiifilistele kriisist tulenevatele väljakutsetele ja see toetab nüüd finantsstabiilsust paremini eelkõige hädaolukorras likviidsuse pakkumise ja vara suunatud ostude võimaluse kaudu. See on kaasa toonud äärmuslike riskide märkimisväärse vähenemise ja stabiliseerinud finantsturge.

Vaatamata ilmsetele edusammudele seisavad euroala teel majanduse elavnemise ja finantssektori taastumise poole ikka veel ees märkimisväärsed takistused. Stabiilse ja täieliku majandus- ja rahaliidu saavutamiseks on vajalik finants-, fiskaal-, majandus- ja poliitikavaldkonna edasine laiapõhjaline integratsioon, mille üle on arutletud komisjoni tiheda ja toimiva majandus- ja rahaliidu loomise tegevuskavas[1]. 2012. aastal euroala jaoks antud riigipõhistes soovitustes nimetati juba peamiste väljakutsetena vajadust saavutada eelarve jätkusuutlikkus ja edendada majanduskasvu ning vajadust aidata finantssektor jalule ja hõlbustada makromajandusliku tasakaalustamatuse kohandamist. Kuigi euroala sidususe kinnistamise teel on pärast seda, kui kõnealused soovitused 2012. aastal liikmesriikidele esitati, palju saavutatud, on nende poliitikaküsimuste lahendamiseks veel vaja võtta täiendavaid meetmeid. 2013. aasta majanduskasvu analüüsis toodi ELi kui terviku jaoks välja viis kõige kiiremini lahendamist vajavat väljakutset, mis on ka euroala prioriteedid.

1. Majandusareng ja väljakutsed

1.1. Hiljutine majandusareng ja edasine väljavaade

Euroala on pikaajalises majanduslanguses. Äärmuslike riskide selge leevenemine vastandub euroala suhteliselt tagasihoidlikele majanduskasvu ja tööhõive väljavaadetele. Pidades silmas bilansside kohandamise vajadust mitmete liikmesriikide avalikus ja erasektoris, jääb majandusaktiivsus tagasihoidlikuks kogu prognoosiperioodi vältel ning seda iseloomustavad püsivad riikidevahelised erinevused.

SKP kahanes 2012. aastal 0,6%. Prognoosi kohaselt liigub majandus aeglaselt langusest välja, eeldusel et poliitikaalaste jõupingutuste jätkamine väldib võlakriisi intensiivistumist euroalas ja et finantsturgude paranemine jääb kestma. Analüüsinäitajate hiljutised väärtused osutavad järkjärgulisele stabiliseerumisele käesoleva aasta esimeses pooles ja majanduse elavnemise algust 2013. aasta teises pooles. Tugeva negatiivse 2012. aastast ülekanduva mõju taustal ja oodatavalt nõrga käesoleva aasta esimese poole tõttu prognoositakse euroala SKP reaallanguseks 2013. aastal 0,4 %. Kui suunata pilk tulevikku, siis 2014. aastaks prognoositakse 1,2 % suurust SKP reaalkasvu, millele avaldab jätkuvalt pärssivat mõju bilansside kohandamise vajadus avalikus ja erasektoris.

Maailmamajanduse elavnemise tõttu jääb 2013. aastal peamiseks kasvumootoriks välisnõudlus, samal ajal kui sisenõudlust jäävad takistama mitmesugused pärssivad tegurid. Pankade, finantssektoriväliste ettevõtete ja majapidamiste finantsvõimenduse vähendamisel on saavutatud mõningat edu, ent oodatavalt jääb see prognoosiperioodi kestel sisenõudlust pärssima. Kõrgendatud ebakindlus, mis avaldab negatiivset mõju kulutamisele ja investeerimisotsuste tegemisele, hajub oodatavalt tasapisi. Selle taustal oodatakse käesoleva aasta teises pooles sisenõudluse järkjärgulist kasvu.

Kuigi majanduslangus on avaldanud negatiivset mõju euroalale tervikuna, erinevad makromajanduslikud tingimused liikmesriikide vahel oluliselt. Võttes arvesse erinevusi mõnede liikmesriikide töö- ja finantsturu olukorras ning eelarve konsolideerimise ja erasektoris finantsvõimenduse vähendamise vajadusi, vähenevad majanduskasvu erinevused euroalas oodatavalt vaid järk-järgult. Siiski prognoositakse, et käesoleva aasta lõpuks registreerib enamik praegu majanduslanguses olevaid liikmesriike prognoositavalt taas positiivse SKP kasvu.

1.2. Väljakutsed

Majanduskasvu toetamine jätkusuutlikkuse parandamiseks

Euroala riikides kriisieelsel perioodil kogunenud sisemiste ja väliste tasakaalustamatuste vajalik kohandamine on käimas ja sellega lõpule jõudmine võtab veel aega. Suurte tasakaalustamatuste korrigeerimine nõuab üldjuhul pidevat kohandamisprotsessi, millel on lühiajalisele majanduskasvule negatiivsed tagajärjed, sest see ei tähenda vaid nõudlust survestavat bilansside kohandamist erinevates majandussektorites, vaid toob kaasa ka muutuse toodangu struktuuris jätkusuutlikuma spetsialiseerumise suunas. Riigisiseselt vaadatuna kujutab praegu paljudes liikmesriikides toimuv erasektori bilansside kohandamise protsess endast varasema suure laenumahtude kasvu vajalikku korrigeerimist. Finantssektorivälise erasektori finantsvõimenduse vähendamisega kaasneb investeeringute vähenemine ja säästude määra suurenemine, mis on tingitud majapidamiste ja äriühingute soovist parandada oma netovara positsiooni, makstes tagasi olemasolevad võlad ja/või suurendades enda hoitavaid varasid. Praegune olukord on eriti probleemne, kuna võlatase on kõrge mitte ainult finantssektoris ja finantssektorivälises erasektoris, vaid ka mõnede euroala liikmesriikide avalikus sektoris, mistõttu on vaja finantsvõimenduse vähendamisega kaasnevaid probleeme põhjalikult hinnata kõigi erinevate majandussektorite lõikes. Riigiüleselt vaadelduna on praegu käimas euroala liikmesriikide jooksevkonto positsioonide tasakaalu taastamine. Sellele aitab kaasa ühelt poolt sisenõudluse kokkutõmbumine haavatavates riikides, kuid ka konkurentsivõime paranemine. Kuigi need arengusuunad sisaldavad endas nii tsüklilist kui ka mittetsüklilist komponenti, näib enamikus riikides domineerivat neist viimane. Euroala liikmesriikide, sealhulgas eelarve ülejäägiga riikide jaoks on väljakutseks hõlbustada välistasakaalu taastamise protsessi, edendades oma majanduse kohandumisvõimet ja suurendades majanduskasvu potentsiaali, et toetada tootmistegurite ümberjaotamist investeeringute ja tööhõive võimaluste loomise kaudu.

Euroala majanduskasvu potentsiaali suurendamise väljakutsele vastu astumine nõuab ambitsioonikaid reformiprogramme, mis suurendavad paindlikkust, tootlikkust ja konkurentsivõimet. Võttes arvesse praegust suurt negatiivset SKP lõhet euroalal ja töötute arvu olulist kasvu kriisi ajal, täidab selline programm keskset rolli liikmesriikide tootmisressursside parema kasutamise ja töötuse kasvust tingitud majanduslike ja sotsiaalsete raskuste leevendamisel. Majanduslikku tõhusust suurendatakse, sest see hõlbustab töötajate ja kapitali ümbersuunamist majanduse tootlikumatesse ja jätkusuutlikumatesse osadesse ning suurendab riigi tulu- ja majanduskasvu potentsiaali. Kuna tööpuudus avaldab praegusele ja tulevasele olukorrale progresseeruvat negatiivset mõju, tuleks takistuste kõrvaldamist tööturgude tulemuslikult toimimiselt näha praegusel hetkel keskse tähtsusega väljakutsena. Lisaks sellele tuleb pikaajalisema majanduskasvu väljavaadete parandamiseks toetada tööjõu tootlikkust ja suurendada konkurentsivõimet kapitalimahutuste ja tootmistegurite kogutootlikkust edendavate meetmete kaudu.

Eelarvepositsioonide parandamine majanduskasvu soodustaval viisil

Liikmesriigid on saavutanud 2012. aastal eelarve märkimisväärse konsolideerimise. Mõned liikmesriigid on juba korrigeerinud oma ülemääraseid puudujääke, samal ajal kui teised teevad seda prognoositavalt lähitulevikus. Ometi kasvas euroala kui terviku valitsemissektori võla suhe SKPsse 2012. aastal 90 %-ni. Seetõttu on väljakutseks suunata valitsemissektori võla suhe SKPsse aja jooksul pidevale languskursile. Selles kontekstis on oluline jätkata diferentseeritud ja majanduskasvu soodustaval eelarve konsolideerimise kursil, mida toetati komisjoni iga-aastases majanduskasvu analüüsis[2], võttes nõuetekohaselt arvesse iga riigi stardipositsiooni. Keskenduda tuleks tõhusale ja majanduskasvu soodustavale kulude ja tulude struktuurile, võttes arvesse riikide eripärasid. Hästi läbimõeldud eelarvereformide järjepidev rakendamine mitte ainult ei paranda riigi rahanduse olukorda, vaid aitab ka taastada valitsemissektori krediidivõimelisust ja vähendada turu üldist ebakindlust. See kehtib eriti juhul, kui eelarvekavad on selgelt majanduskasvu soodustavad, koostatud mitmeaastase eelarveraamistiku raames ja püüavad lahendada riigi rahanduse pikaajalise jätkusuutlikkuse probleemi.

Finantsstabiilsuse kaitsmine ja reaalmajandusse suunduva krediidivoo parandamine

Pankade paranenud rahastamistingimused peavad alles hakkama avaldama mõju reaalmajandusele laenuandmise kasvule. Liikmesriikide vahel püsivad märkimisväärsed erinevused pankade laenuandmise aktiivsuse ja erasektorile pakutava rahastamise kulude osas. Krediidikasvu kammitseb praegu nõrk krediidinõudlus ja -pakkumine. Nõudluse poolel on väljakutseks usalduse taastamine ja finantssektorivälise erasektori pingeliste bilansside parandamine. Pakkumise poolel on kõrged laenuintressimäärad seotud pangandussektori tervisega, kuna suure viivislaenude osakaalu, madala kasumlikkuse ja/või nõrga kapitalipositsiooniga pangad on kehtestanud kõrgemad laenuintressimäärad. Lisaks sellele näitab praegune madalate kuludega rahastamiskeskkond ja püsivalt kõrged laenu ja hoiuste suhtarvud, et esineb oht, et pangad hakkavad pakkuma laenupuhkuseid, mis külmutaks krediidi pakkumise veelgi ja võiks kahandada usaldust kogu sektori suhtes. Seda raskendab finantsturgude killustatus piki riigipiire, mis on tingitud pankade ja riikide vahelistest vastasmõjudest. Seetõttu on nõudluse poolel väljakutseks jätkata pankade ja riikide vaheliste vastasmõjude kõrvaldamist ning taastada finantssektoris siseturg. Üks oluline sellega seonduv aspekt on edendada pankade bilansside parandamist, et hõlbustada korrapärast finantsvõimenduse vähendamist nii pangandussektoris kui ka finantssektorivälises erasektoris, säilitades samal ajal uue krediidi pakkumise selle tootlikuks kasutamiseks reaalmajanduses ja eriti VKEdes. Selle saavutamiseks tuleks suurendada pankade bilansside läbipaistvust ning kindlaks teha ja kõrvaldada võimalikud veel kõrvaldamata nõrkused.

Edusammude tegemine tulemusliku juhtimiskorra poole euroalas

Jõustunud on uus juhtimisraamistik. Alates kriisi vallandumisest on majanduse, eelarve ja struktuurset järelevalve ja koordineerimise raamistikku märkimisväärselt tugevdatud. Nüüd on väljakutseks kasutada seda täiustatud juhtimisraamistikku, et tugevdada liikmesriikide pühendumist riigipõhiste soovituste rakendamisel ning tagada ühtne ja kooskõlastatud poliitiline lähenemisviis, mis võtab arvesse euroala riikide vahelisi tugevaid ülekanduvaid mõjusid.

2. Poliitikakavade hindamine

2.1. Eelarvepoliitika ja maksustamine

Eelarve areng ja võladünaamika

Euroalal on eelarve konsolideerimises tehtud märkimisväärseid edusamme. Euroala struktuurne eelarvepuudujääk paranes 2012. aastal 1,4 protsendipunkti. See annab tunnistust euroala liikmesriikide poolt eelarve valdkonnas aasta jooksul tehtud märkimisväärsetest pingutustest. Ka valitsemissektori eelarve puudujääk jätkas paranemist, paranedes 0,4 protsendipunkti, ja langes 3,7 % tasemele SKPst. Kevadprognoosi kohaselt peaks euroala kogu struktuurne eelarvepositsioon paranema 2013. aastal 0,75 protsendipunkti. See peaks kaasa tooma edasise vähenemise nominaalses eelarvepuudujäägis, mis peaks pärast 2008. aastat esmakordselt langema alla 3 % SKPst ja rohkem kui poole võrra rekordtasemest 2009.−2010. aastal, mil see ületas stimuleerivate fiskaalmeetmete ja finantssektorile antud toetuste toel 6 % SKPst.

Valitsemissektori võla suhe SKPsse kasvas 2012. aastal siiski jätkuvalt, sest võlaga seonduvate eelarve konsolideerimise programmide mõju muutub nähtavaks ajanihkega. Euroala kui terviku valitsemissektori võla suhe SKPsse ületas 2012. aastal 90 %. Komisjoni kevadprognoosi kohaselt aeglustub võla kasv käesoleval aastal märgatavalt, kuid võlasuhe jätkab kasvamist ja saavutab 2013. aastal 95,5 % taseme. Eeldusel, et eelarvepoliitika ei muutu, prognoositakse võlasuhte stabiliseerumist 96 % juures 2014. aastal. Stabiilsusprogrammides esitatavad liikmesriikide eelarvekavad viitavad sarnasele võla arengumustrile kui komisjoni prognoos, kuigi nende kohaselt on võlatase 2014. aastal pisut madalam. Stabiilsus- ja lähenemisprogrammide kohaste kavade range rakendamise korral peaks võlasuhe veelgi vähenema, langedes 2016. aastal alla 90 % taset. Kõrgemad võlasuhted võivad pärssida majanduskasvu kõrgemate maksude tõttu, mida on tarvis intresside maksmiseks, ja suurema riigiriski tõttu, mis mõjub negatiivselt erasektori riskile ning erasektori laenuvõtmise kuludele. Need tegurid on olulisemad, kui võlg on suurem. Seetõttu peaks konsolideerimiseks tehtavate jõupingutustega kaasnema struktuurireformid, et suurendada majanduskasvu potentsiaali, mis võimaldaks võlasuhet kiiremini vähendada. Stabiilsuse ja kasvu pakti hiljutiste muudatustega on loodud võla võrdlustase, rakendades sellega aluslepingu kohase võlakriteeriumi. Sellega nõutakse, et liikmesriigid vähendaksid oma võlasuhet kiirusel, mis tagab künnise 60 % SKPst saavutamise hiljemalt 20 aastaga. Liikmesriikidele, kelle suhtes kohaldati ülemäärase eelarvepuudujäägi menetlust 2011. aasta novembris, anti siiski kolmeaastane üleminekuaeg, nii et nad peavad üleminekuaja lõppedes[3] näitama piisavaid edusamme võrdlustaseme saavutamise suunas.

Eelarve konsolideerimise kiirus euroalal tervikuna ja eelarvepoliitilist manööverdamisruumi arvestav diferentseerimine oli ajavahemikul 2010−2013 üldiselt asjakohane. Struktuursete eelarveseisundite keskmine aastane paranemine euroalal on ajavahemikul 2010−2013 prognoositavalt 0,8 % (vt joonis 1). Suurimat kohandamist rakendati kohandamisprogrammi kohaldavates riikides ja riikides, mis pidid toime tulema turusurvetega, nagu Kreeka, Portugal, Itaalia ja Hispaania, ning riikides, mis olid 2009. aastal suures puudujäägis, nagu Slovakkia ja Prantsusmaa. Suurema eelarvepoliitilise manööverdamisruumiga liikmesriikides, nagu Soome ja Luksemburg, ei ole struktuurne eelarveseisund paranenud või on paranenud vaid tagasihoidlikult. Siiski on mitmetes riikides, kuid eriti neis, kus on eelarvet märgatavalt kokku tõmmatud, struktuurses eelarveseisundis kindla paranemise saavutamiseks vajalike eelarvekärbete ulatus olnud praegu suurem kui see oleks tavapärastel asjaoludel. Selle põhjuseks võib pidada praegust ümbertasakaalustamist avatud sektorite suunas, mis toob ajutiselt kaasa maksude nõrga kasvu ja potentsiaalse majanduskasvu kahanemise. Sellele vastukaaluks, ent vähem märgatavalt, näivad eelarve valdkonnas tehtavad kaalutlusõigusel põhinevad jõupingutused praegu osutavat lõdvemale poliitikale kui struktuurse eelarveseisundi muutused Saksamaal, Luksemburgis ja Rootsis. Euroalal tervikuna on eelarvekärbete ulatus praegu suurem, kui struktuurse eelarveseisundiga seonduvate jõupingutuste alusel arvata võiks[4]. Struktuurseid eelarveseisundeid nende dünaamika seisukohast vaadates soovitas Euroopa Komisjon võtta kasutusele ELi konsolideerimisstrateegia, mis põhineb järkjärgulisel ja diferentseeritud kohandamisel. Suure võlakoormusega või turgude surve all olevatel riikidel soovitati alustada eelarve konsolideerimist 2010. aastal ja teistel alles 2011. aastal. Selle tulemusena on eelarvepoliitika täitnud olulist rolli majanduse toetamisel ja finantssektori kokkuvarisemise ärahoidmisel 2009. aastal. Euroala kui terviku eelarveseisund oli 2010. aastal neutraalne. 2011. aastal kiirenes eelarve konsolideerimise tempo 0,9 %-le ning tipnes 1,4 % juures 2012. aastal. 2013. aastaks prognoosib komisjon langust, mille tulemusena on konsolideerimiseks tehtav kogupingutus 0,75 %.

Joonis 1: Keskmine aastane struktuurse eelarveseisundi paranemine ajavahemikus 2009−2013

Allikas: Komisjoni 2013. aasta kevadprognoos.

Stabiilsuse ja kasvu pakt on paindlik raamistik, millest juhinduda eelarve kohandamise diferentseeritud tempo juures, ning kõnealuses paktis hiljuti tehtud parandused suurendavad seda rolli veelgi. Samal ajal kui nominaalse eelarvepuudujäägi ja võla künnised (vastavalt 3 % ja 60 % SKPst) on stabiilsuse ja kasvu pakti parandusliku osa peamised tugisambad, on konsolideerimise kulgemine nende eesmärkide poole määratletud struktuurses plaanis, st jättes kõrvale majandustsükli ja valitsemissektori eelarve puudujäägi mõju. Seetõttu juhul, kui majanduse väljavaadete märkimisväärne halvenemine toob kaasa nominaalse eesmärgi mitte saavutamise vaatamata nõutud struktuursete pingutuste rakendamisele, võib ülemäärase eelarvepudujäägi korrigeerimise tähtaja edasi lükata. Ennetusliku osaga seoses peaksid riigid jätkama järjekindlalt kohandamist oma keskpika perioodi eesmärkide suunas, mille puhul struktuurse eelarveseisundi paranemise sihttase on 0,5 %, mida saab täpsustada vastavalt asjaomase riigi eelarveseisundile ja majandusolukorrale, tugines stabiilsuse ja kasvu paktis sätestatud kriteeriumitele. Samuti võimaldavad stabiilsuse ja kasvu pakti eeskirjad kohandamise teelt keskpika perioodi eesmärkide suunas ajutiselt kõrvale kalduda suurte struktuurireformide rakendamise tõttu, millel on otsesed positiivsed pikaajalised eelarvemõjud, sealhulgas potentsiaalse jätkusuutliku majanduskasvu suurenemise näol, ning millel on seetõttu riigi rahanduse pikaajalisele jätkusuutlikkusele kontrollitav mõju. Stabiilsuse ja kasvu pakti sätted on olnud aluseks komisjoni ajakavale, mille kohaselt toimub lähenemine keskpika perioodi eesmärkidele. Selleks et anda liikmesriikidele konkreetsemaid suuniseid nende teel keskpika perioodi eesmärkide poole, nähti ette kulueesmärk, mis täiendab struktuurse eelarveseisundi hindamist ja millega nõutakse, et liikmesriigid hoiaksid kulutuste kasvu (pärast kaalutlusõiguse kohaste tulumeetmete arvessevõtmist) kooskõlas keskpika perioodi potentsiaalse majanduskasvu kiirusega[5]. Liikmesriigid, kes on keskpika perioodi eesmärgid ületanud, võiksid ajutiselt lubada aastasel kulutuste kasvul ületada keskpika perioodi potentsiaalse majanduskasvu kiiruse sihttaset, tingimusel et tulude märkimisväärse ülelaekumise võimalust arvesse võttes peetakse kogu programmiperioodi vältel keskpika perioodi eesmärkidest kinni.

Stabiilsusprogrammide kohaselt jätkub euroalal struktuurse eelarve konsolideerimise kahanemine, kusjuures konsolideerimine varieerub olenevalt eelarvepoliitilisest manööverdamisruumist. See tähendab ka, et konsolideerimist takistavad tegurid euroalal tervikuna oodatavalt leevenevad. Tänu juba rakendatud konsolideerimispingutustele ja tugevatele majandustulemustele on Eesti, Soome, Saksamaa ja Luksemburg saavutanud oma keskpika perioodi eesmärgi, kusjuures Saksamaa on seda oluliselt ületanud, või saavutavad need oodatavalt prognoosiperioodi jooksul. Seetõttu puudub vajadus lühiajaliste konsolideerimismeetmete järele ja riigid, kelle struktuurne eelarveseisund ületab nende keskpika perioodi eesmärki, võivad lasta netokulutustel kasvada keskpika perioodi potentsiaalse majanduskasvu määrast kõrgemale, tingimusel et nad peavad oma keskpika perioodi eesmärgist endiselt kinni. Konsolideerimise negatiivne mõju majanduskasvule langeb neis riikides ära. Samuti võivad liikmesriigid, kes on oma ülemäärase eelarvepuudujäägi korrigeerinud, nagu Itaalia ja Austria, näha ette järkjärgulisema kohandamise oma keskpika perioodi eesmärkide suunas kooskõlas komisjoni ettepaneku kohase lähenemise ajakavaga. Kuna ennetusliku osasse kuuluvad riigid annavad üle 40 % euroala SKPst, siis on euroala kogu konsolideerimisvajadus ja konsolideerimise mõju euroala majanduskasvule vähenemas.

Sellele vaatamata on mõnedel euroala riikidel jätkuvalt olulised konsolideerimisvajadused, sest on veel mitmeid ülemäärase eelarvepuudujäägi menetluses olevaid riike ja ennetusliku osasse kuuluvad riigid peavad tegema sihttasemena 0,5 % suuruse pingutuse keskpika perioodi eesmärgi suunas. Need konsolideerimispingutused pärsivad majanduskasvu, kusjuures mõjude suurus oleneb paljudest teguritest, nagu konsolideerimise struktuur, erasektori bilansside seis ja poliitika usutavus. Euroala liikmesriigid, kes ei ole surve all, kuid on veel ülemäärase eelarvepuudujäägi menetluses ja täidavad oma tähtaja pikendamise tingimused, peaksid jätkama oma eelarvepoliitilisi jõupingutusi kooskõlas neile adresseeritud nõukogu soovitusega, kuid pöörastes rohkem tähelepanu täiendavatele meetmetele oma majanduskasvu potentsiaali tugevdamiseks ja makromajanduslike tasakaalustamatuste korrigeerimiseks. Mitmete haavatavate riikide puhul, kes seisavad vastamisi finantsvõimenduse vähendamise vajadustega nii avalikus kui ka erasektoris, võib konsolideerimisel olla majanduskasvule suurem lühiajaline mõju, eelkõige juhul, kui nende finants-, töö- ja tooteturul esineb jäikust. Finantsvõimenduse vähendamine avaliku sektori asemel erasektoris ei ole nende riikide jaoks mõeldav lahendus, sest nende kogu välispositsioon on sageli negatiivne, mis nõuab märkimisväärset kohandamist kogu riigis tervikuna. See on igal juhul valus, ükskõik milline ka ei oleks finantsvõimenduse vähendamise täpne jaotus avaliku ja erasektori vahel. Neil riikidel ei ole alternatiivi, sest nad on kaotanud juurdepääsu finantsturgudele või on selle kaotamise ohus.

Riigi rahanduse struktuur

Kuigi eelistada tuleks kulutustele keskenduvat konsolideerimist, tuleks siiski keskenduda üldiselt tõhusale ja majanduskasvu soodustavale kulude ja tulude kombinatsioonile. Viimaste konsolideerimiste analüüs annab alust arvata, et tõenäolisemalt saadab suurem edu kulutustele keskenduvat konsolideerimist. Võttes arvesse suhteliselt kõrget maksukoormust mõnedes euroala liikmesriikides, võib täiendav maksude tõstmine tulevasele majanduskasvule negatiivselt mõjuda, ning selle asemel tuleks kaaluda muid majanduskasvu paremini soodustavaid tulude suurendamise viise, nagu maksubaasi laiendamine. Üldiselt peaks majanduskasvule avalduvate negatiivsete lühiajaliste mõjude piiramiseks valima sellise konsolideerimise struktuuri, kus sobivad majanduskasvu soodustavad kulude poole meetmed oleksid kombineeritud majanduskasvu soodustavate tulude poole meetmetega, võttes arvesse riikide majanduse ja eelarvete eripärasid.

Euroala konsolideerimispingutused on olnud tulude ja kulude poole vahel üldjoontes tasakaalustatud. Ajavahemikus 2009−2012 kasvas tulude suhtarv euroalal 1,3 protsendipunkti 46,2 %-ni SKPst, samal ajal kui kulude suhtarv langes sama palju pisut alla 50 % SKPst, ent ei pööranud veel ümber 2009. aastal toimunud suurt kasvu ja on jäänud üle 2008. aasta taseme. Oma kohandamisstrateegiate rakendamisel on sellised riigid nagu Iirimaa[6], Kreeka, Portugal ja Hispaania peamiselt toetunud kulukärbetele. Seevastu sellistes riikides nagu Prantsusmaa, Belgia, Itaalia ja Luksemburg on kogu eelarve konsolideerimine olnud tulupõhine, kuigi tulude suhtarvud on neis riikides juba niigi suhteliselt kõrged.

Kulukärped avaldasid kahjulikku mõju ka majanduskasvu soodustavatele kulukategooriatele. Kulukategooria, millele kahjulik mõju kõige enam avaldus, olid avaliku sektori investeeringud (vt joonis 2). Kuigi investeerimisprojekte on säästude tegemisel kõige lihtsam löögi alla seada, on see ebaõnnestunud valik, sest investeeringud on kõige enam majanduskasvu soodustav valitsemissektori kulutuste liik. Ajal, mil erasektor lükkab investeeringuid edasi, on põhjendatud, et avalik sektor teeb ise investeeringuid ja otsib võimalusi säästudeks eelarve muudest osadest. Selle tagasilöögi leevendamiseks on komisjon tiheda ja toimiva majandus- ja rahaliidu loomise tegevuskavas teada andnud, et ta uurib täiendavaid võimalusi, kuidas saaks stabiilsuse ja kasvu pakti ennetusliku osa raames arvesse võtta investeerimisprogramme. Samuti on alates eelarve kohandamise algusest 2010. aastal vähendatud avaliku sektori palgakulusid ja avaliku sektori tarbimist. Seevastu sotsiaalsete siirete suhteline osakaal kasvas. Sotsiaalhüvitiste suur kasv on olnud seotud kriisi mõjuga tööturule ning liikmesriikide jõupingutustega leevendada selle sotsiaalseid tagajärgi. Neile tähelepanekutele annab kinnitust kulutuste analüüs nende funktsionaalsete liikide lõikes, mis näitab, et sotsiaalkaitsele tehtavad valitsemissektori kulutused on märkimisväärselt suurenenud, mis vähemalt osalt peegeldab selliste kulutuste vastutsüklilist laadi, kuigi järelduste tegemisel tuleks siin olla ettevaatlik, sest andmed on kättesaadavad vaid lühikese perioodi kohta. Hariduskulud on pisut tõusnud, mis on nende seost pikaajalise majanduskasvu potentsiaaliga silmas pidades mõnel määral julgustav. Kokkuvõttes näitab pilt aga, et kulude poolel on veel ruumi eelarve kohandamise struktuuri parandamiseks. Mõnel juhul dikteerisid kohandamise mahu ja kiiruse finantsturgude arengusuunad ja valitsemissektori halvenev likviidsuspositsioon, mis ei jätnud poliitikameetmete optimeerimiseks kuigi palju ruumi. Paranemine finantsturgudel peaks võimaldama edaspidi teha eelarve struktuuri osas läbimõeldumaid otsuseid. Mõnedes liikmesriikides on aga ka vajadus panna vastu kiusatusele leida eelarvekärbeteks lihtsaid ja ajutusi lahendusi ning seada eesmärgiks avaliku sektori kulutuste tõhususe ja tulemuslikkuse suurendamine nii praegusi kohandumisvajadusi kui ka pikaajalisi väljakutseid silmas pidades. Valitsemissektori kulutuste tõhususe suurendamisel võib olla kasu sellistest vahenditest nagu parimate tavade võrdlusuuring ja asjakohased kulude ja tulude analüüsid.

Joonis 2: Kogukulutuste struktuuri muutus majanduslike liikide (2010−2012) ja funktsiooni liikide (2010−2011) lõikes (protsendipunktides)

Allikas: komisjoni talitused.

Enamik euroala liikmesriike suurendas 2011.−2012. aastal suurte eelarve konsolideerimisvajaduste kontekstis maksustamist kõikvõimalike maksude tõstmisega. Mõnedes liikmesriikides olid vajalikud laiapõhjalised tulumeetmed, mis tähendavad maksukoormuse tõstmist ka tööjõumaksude ja äriühingu tulumaksu puhul, mida peetakse majanduskasvule kahjulikuks. Nad suurendasid sissetuleku ja omandi maksustamist, aga ka tarbimismaksusid. Tõusid üksikisiku tulumaksu määrad, seda mitmel juhul üldise lisamaksu või suure sissetuleku saajatele kehtestatud solidaarsusmaksu vormis. Samuti on täheldatav tendents omandi korduva maksustamise kerge suurenemise suunas. Äriühingu tulumaksu mõjutavad meetmed on varieeruvamad, mis peegeldab ka väga erinevaid lähtetingimusi euroalas. Mitmed riigid on äriühingu tulumaksu määra vähendanud, samal ajal kui mõned teised euroala liikmesriigid on kehtestanud eri- või lisamaksud eelkõige suurettevõtetele. Selleks et leevendada kriisi negatiivseid mõjusid erasektori investeeringutele, viisid mitmed liikmesriigid sisse muudatused äriühingu tulumaksu maksubaasi, et täiendavalt stimuleerida teadusuuringutesse ja innovatsiooni tehtavaid investeeringud ning ettevõtlust. Tarbimismaksude valdkonnas on paljudes liikmesriikides tõstetud nii käibemaksu määra kui ka energia-, alkoholi- ja tubakaaktsiise.

Joonis 3: Maksude ja SKP suhtarv ning maksustruktuur euroala liikmesriikides 2012. aastal (protsendina SKPst)

Allikas: komisjoni talitused.

Otseste ja kaudsete maksude osakaalud SKPs suurenevad oodatavalt samaaegselt, jättes üldise maksustruktuuri lühiajaliselt suhteliselt muutumatuks (vt joonis 3). Mõned riigid tegid pingutuse oma maksustruktuuri parandamiseks. Nad on võtnud meetmeid maksukoormuse nihutamiseks tööjõumaksudelt tarbimis-, keskkonna- ja omandimaksude suunas, sealhulgas on suunatud viisil vähendatud maksusid teatavate tööturu rühmade puhul, nagu madala sissetuleku saajad ja leibkonna teised palgasaajad.

Tulevikku vaadates on paljudel euroala liikmesriikidel veel ruumi maksusüsteemi struktuuri täiendavaks parandamiseks. Eelkõige Prantsusmaal, Belgial ja Itaalial on ruumi maksukoormuse täiendavaks nihutamiseks tööjõumaksudelt eemale. Sellised nihutamised oleks vaja teha õiges järjekorras, et vältida lühiajalist tulude vähenemist. Mitmetes riikides võiks uurida võimalust kombineerida tarbimismaksude tõstmisega korduvate omandimaksude ja keskkonnamaksude selgemalt rõhutatud kasutamine, kuna neid peetakse majanduskasvu vähem kahjustavateks. Tarbimismaksude täiendamisest omandimaksudega võiks kasu olla, sest see aitab maksukoormust tööjõumaksudelt eemale nihutada, võttes arvesse tarbimismaksude tõstmise võimalikku negatiivset mõju vaeseimatele majapidamistele ja maksupettustele.

Paljudel liikmesriikidel on ruumi muuta maksusüsteemid majanduskasvu paremini soodustavaks ja saada täiendavat tulu maksubaaside laiendamisest. Seega on ruumi maksukulude läbivaatamiseks üksikisiku ja ettevõtte tulu maksustamisel, eesmärgiga suurendada maksusüsteemi üldist tulemuslikkust. Eelkõige Belgial, Prantsusmaal, Itaalial ja Hispaanial oleks kasu tegelemisest mitmesuguste maksukuludega oma maksusüsteemides. Samuti on umbes pooltes euroala liikmesriikides ruumi käibemaksu tulemuslikkuse parandamiseks standardse maksumäära laiema kohaldamise ja vähendatud maksumäärade täiendava tõstmise kaudu.

Enamik liikmesriike võiksid veelgi parandada maksuhaldust ja/või veelgi vähendada võlguoleku soodustamist. Maksuhalduse parandamist tuleks jätkata umbes pooltes euroala liikmesriikides. Selleks tuleks teha keskmises ja pikas perspektiivis järjepidevaid jõupingutusi, et tõhustada maksukuulekust ja parandada maksude haldamise tõhusust. Itaalia, Malta ja Hispaania võiksid veelgi suurendada oma jõupingutusi maksupettuste ja deklareerimata töö probleemi lahendamisel, samal ajal kui Slovakkia saaks kasu käibemaksu laekumise täiendavast parandamisest ja maksude haldamise suutlikkuse tugevdamisest. Lisaks sellele võib mõnedes riikides olla vaja täiendavaid reformipingutusi võlguoleku soodustamise vähendamiseks eluaseme ja ettevõtete maksustamisel, et kõrvaldada praegused tasakaalustamatused ning vältida finantsriskide taas esilekerkimist neis sektorites. Madalmaadel on ruumi vähendada maksustamise kallutatust eluasemeinvesteeringute rahastamisel, samal ajal kui Maltal, Hispaanial, Luksemburgil ja Prantsusmaal on ruumi jätkata võlguoleku soodustamise vähendamist ettevõtete maksustamisel.

Eelarve pikaajaline jätkusuutlikkus

Toimetulek pikaajaliste kulusuundumustega, mida mõjutab elanikkonna vananemine, on oluline väljakutse. Alates 2009. aastast on selles valdkonnas tehtud märkimisväärseid edusamme. Pikaajalise jätkusuutlikkuse tagamiseks vajalikud euroala kui terviku eelarve kohandamise vajadused vähenesid 5,8 %-lt 2009. aastal praegusele 2,3 %-le. Künnise 60 % SKPst saavutamiseks euroalal 2030. aastaks on lisaks 2014. aastaks juba kavandatud eelarvepingutusele vaja täiendavat pingutust mahus 2 protsendipunkti SKPst[7]. Selle tegemata jätmine tähendaks, et valitsemissektori võlg protsendina SKPst hakkaks 2030. aasta poole uuesti tõusma, kuna elanikkonna vananemise eelarvemõju hakkab tugevnema ja võlakoormus oleks 2030. aastal ligi 90 % SKPst. Euroala liikmesriikide lõikes oleks olukord siiski üsna erinev. Riskid jätkusuutlikkusele on eriti suured Belgias, Hispaanias, Maltal, Madalmaadel, Küprosel ja Sloveenias. Kui pikendada prognoosiperioodi 2060. aastani, siis on jätkusuutlikkuse probleemid veelgi suuremad, kuna pensionikulud tõusevad prognooside kohaselt praeguselt 12 %-lt SKPst 2060. aastaks 14 %-le SKPst. Lisaks sellele suurenevad tervishoiule tehtavad kulutused prognooside kohaselt 9 %-lt SKPst 2060. aastaks 12 %-le SKPst. Seepärast jäävad vananemisega seonduvad eelarve jätkusuutlikkuse probleemid väga pikaajalises perspektiivis oluliseks enamikus riikides, kusjuures risk on kõige suurem Belgias, Küprosel, Luksemburgis, Maltal, Madalmaadel, Sloveenias ja Soomes. Kreeka ja vähemal määral ka Hispaania on rakendanud jätkusuutlikkust suurendavad pensionireformid ning mõnedes teistes riikides, nagu Itaalia ja Portugal, näivad jätkusuutlikkuse riskid olevat pikaajalises perspektiivis piiratud, tingimusel et täielikult rakendatakse kavandatud ambitsioonikas eelarve konsolideerimine ja säilitatakse tugev esmane eelarveseisund ka veel pikka aega pärast 2014. aastat[8]. See annab tunnistust edusammudest, mida pinge all olevad riigid on teinud oma pikaajalise jätkusuutlikkuse parandamiseks.

Edusamme on tehtud seoses pensionisüsteemi reformidega, kuid vähem seoses tervishoiuga. Enamik liikmesriike on kohandanud pensionisüsteeme, et seada need elanikkonna vananemist arvestades jätkusuutlikumale alusele. Eelmisel aastal viidi pensionireformid, millel on pikaajalises perspektiivis eelarvele positiivne mõju, ellu mitmetes euroala liikmesriikides, nagu Madalmaadel ja Slovakkias, kes kehtestasid automaatse seose oodatava eluea ja seadusjärgse pensioniea vahel. Sellele vaatamata on vaja täiendavaid reformipingutusi, et viia pensioniiga oodatava elueaga kooskõlla, piirata juurdepääsu ennetähtaegselt pensionilemineku skeemidele ning võimaldada pikemat tööelu, aga ka tervishoiu ja pikaajalise hoolduse poliitikas. Hooldamise poliitikavaldkonnas on väljakutseks vajadus tervishoiuteenuste üldise kättesaadavuse ja pikaajalise hoolduse järele, kus nõudlus elanikkonna vananemise, tehnoloogia arengu ja patsientide kasvanud ootuste tõttu kõigis vanusekategooriates suureneb. Riiklikud tervishoiule ja pikaajalise hooldusele tehtavad kulutused moodustasid 2010. aastal 9 % SKPst. Mõõdetuna osakaaluna SKPst ja osakaaluna valitsemissektori kogukulutustest on kulutused viimastel aastakümnetel oluliselt suurenenud. See suundumus, mida võimendab elanikkonna vananemine, jätkub oodatavalt ka järgmistel aastakümnetel. Demograafiliste ja muude tegurite ühise mõju tulemusel suurenevad tervishoiule ja pikaajalisele hooldusele tehtavad avaliku sektori kulutused prognooside kohaselt 2060. aastaks 2 ½ või isegi 3 ½ protsendipunkti võrra SKPst[9]. Kokku on 70 % vananemisega seotud avaliku sektori kulutuste prognoositavast kasvust tingitud tervishoiust ja pikaajalisest hooldusest (muud valdkonnad on pensionid, haridus ja töötushüvitised). Seda silmas pidades on tervishoiu ja pikaajalise hoolduse kulutuste suundumused usaldusväärse riigi rahanduse jätkusuutlikkuse jaoks pidevaks väljakutseks. Seepärast on vaja usaldusväärseid reforme, et saavutada nii avaliku sektori piiratud ressursside tõhusam kasutamine kui ka kvaliteetsete tervishoiuteenuste pakkumine, parandades riikliku tervishoiu kulutõhusust. Tervishoiusüsteemide suurem kulutõhusus võib haiguste ja invaliidsuse koormust vähendada või seda kaugemale edasi lükata ning seega võib sellel olla positiivne mõju tööjõus osalemisele.

Eelarveraamistikud

Euroalal jätkub eelarveraamistike tugevdamine. Kuigi liikmesriikide eelarveraamistikke käsitlev direktiiv tuleb üle võtta 2013. aasta lõpuks, kohustusid euroala liikmesriigid jõudma selle protsessiga lõpule 2012. aasta lõpuks[10]. Vaatamata olulistele edusammudele tuleb veel nii mõndagi ära teha. Liikmesriigid peavad tagama õigeaegse ja põhjaliku statistika kõigi valitsemissektori allsektorite kohta, kuna eraldiste prognoosimine ei ole sageli kuigi läbipaistev. Mõnevõrra rohkem on edu saavutatud seoses numbriliste eelarve-eeskirjadega: riikide eelarvepoliitika kujundamise toetamiseks on kas kehtestatud või ettevalmistamisel mitmesugused riiklikud instrumendid. Lisaks direktiivile endale on ELi tugevdatud juhtimisraamistik, mis kehtestati koos teiste stabiilsuse ja kasvu pakti reformi raames vastu võetud kuue seadusandliku akti paketti kuuluvate õigusaktidega, aidanud asetada tõhusate riiklike numbriliste eelarve-eeskirjade küsimuse liikmesriikide reformikavades olulisele kohale. Seda toetab ka riikidevaheline majandus- ja rahaliidu stabiilsuse, koordineerimise ja juhtimise leping, millega antakse volitused võtta vastu struktuurse eelarvetasakaalu reegel, millega sätestatakse keskpika perioodi eesmärk riigi tasandil ja mida kaitseb tugev korrektsioonimehhanism. Lisaks sellele tugevdab kahe seadusandliku ettepaneku pakett, milles hiljem kokkuleppele jõuti ning mis on suunatud spetsiaalselt euroala liikmesriikidele, eelarveprotsesside tugevdatud järelevalve kontekstis liikmesriikide eelarveraamistikke veelgi. Eelkõige on sellel oluline roll sõltumatute fiskaalasutuste jaoks. Paljudes euroala liikmesriikides tehakse tööd riigi tasandist allapoole jäävate valitsemissektori tasandite tulemusliku koordineerimise korra tagamiseks, kuid heade kavatsuste pinnalt tuleks minna edasi konkreetse ja jõustatava korra kehtestamiseni, eriti detsentraliseeritud riikides nagu Hispaania ja Belgia. Usaldusväärsetele eelarveprotsessidele võetud kurss ulatub ka mitmeaastasesse perspektiivi. Kuigi paljud liikmesriigid annavad teada, et keskpika perioodi eelarveraamistikud on kehtestatud või kavandamisel, on direktiivi sätete täielikuks täitmiseks vaja veel teha pingutusi. Tõhus keskpika perioodi eelarve planeerimine vähendab ebakindlust poliitika suhtes ja suurendab usaldust.

2.2. Finantssektor

2012. aasta teisel poolel ja 2013. aasta alguses enamik ELi finantsturgudega seotud riskinäitajaid ning turusentiment paranesid, kuna isetäituvate negatiivsete ootuste spiraalide intensiivsus on kõigil tasanditel võetud otsustavate poliitikameetmete tulemusel vaibunud. Enamikus turusegmentides toimus varahindade laiapõhjaline taastumine. Varem riikide ja pankade puhul täheldatud riskipreemiate tugevnev ülespoole liikumise trend pöördus ümber (vt joonis 4). Euroala riigi- ja pangavõlakirjade vähenev riskantsuse tunnetus kajastub kohandamisprogrammi kohaldavate ja haavatavate liikmesriikide võlakirjade tootluse ning nende hinnavahede languses võrreldes Saksamaa riigivõlakirjadega, aga ka vastavate krediidiriski vahetustehingute hinnavahede vähenemises. Selline tunnetatava riski vähenemine on olnud jälgitav ka edukate riigivõlakirjade esmaoksjonite juures, seda nii saadud pakkumiste ja vajatud summade võrdluse kui ka realiseeritud tootluse seisukohast. Mõned liikmesriigid suutsid kasutada riigivõlakirjade turgu väga lühiajaliste emissioonide jaoks, samal ajal kui Iirimaa ja Portugal on valmistanud tulemuslikult ette pinda täielikuks naasmiseks turult saadava rahastamise juurde. Turusentiment on samuti olnud küllaltki soodne ja äärmuslikud riskid on vähenenud, kuna nõrgad majandusandmed, Itaalias toimunud valimistele vahetult järgnev ebakindlus ja Küprosega seotud ebakindlus, mis küll viisid usaldusnäitajate halvenemisele ja riigivõlakirjade hinnavahede suurenemisele (viimased neist on küll alates aprillist taas vähenema hakanud), kuid ei ole toonud kaasa selliste pingete taas üles kerkimist, mis iseloomustasid suurt osa 2012. aastast.

Joonis 4: Euroala 10aastaste riigivõlakirjade hinnavahed võrreldes Saksamaaga ja pankade emiteeritud võlakirjade hinnavahed

Paljud ELi pangad on samuti naasnud võlakirjaturult saadava rahastamise juurde ning alates 2012. aasta sügisest on ka haavatavate liikmesriikide pangad suutnud emiteerida märkimisväärses summas võlaväärtpabereid, kuigi pangavõlakirjade emissioonid kuivasid Küprose sündmuste järel kokku. Samal ajal stabiliseerus jaehoiuste väljavool pankadest paljudes haavatavates liikmesriikides. Selle tulemusel on pankade laenuvõtmine keskpankadelt vähenenud enamikus riikides, kes sellest kõige enam sõltusid, millest annab tunnistust ka euroala siseste saldode kahanemine (vt joonis 5). Mitmed pangad on alustanud ka Euroopa Keskpanga kahe pikemaajalise refinantseerimisoperatsiooni raames laenatud vahendite osalist tagasimaksmist. Peamiselt on sellist tagasimaksmist alustanud pangad Euroopa südames asuvates riikides, peamiselt Saksamaal ja Prantsusmaal, ent teataval määral ka haavatavamates riikides, eelkõige Hispaanias. Pikemaajalise refinantseerimisoperatsiooni taasabsorbeerimise juhtimine on äärmiselt tundlik teema ja see tuleb ellu viia ettevaatlikult, eriti ajal, mil pangandussektorile avalduv surve on hakanud leevenema, kuid tingimused ei ole veel normaliseerunud ja rahastamisraskuste taas esilekerkimise risk ei ole veel kadunud.

Joonis 5: Euroala sisesed saldod

Positiivsele turusentimendile on kaasa aidanud mitmed Euroopa tasandi poliitikameetmed, mis mõjutasid eelmisel aastal turgusid. Oletused euroala lõhenemise kohta on alates 2012. aasta viimasest kvartalist märkimisväärselt vähenenud. Seoses rahapoliitikaga kuulutas Euroopa Keskpank 2012. aasta septembris välja uue programmi, mille eesmärk on taastada rahapoliitilised otsetehingud. Rahapoliitiliste otsetehingutega peavad kaasnema ranged ja tulemuslikud tingimused, mis on seotud Euroopa Finantsstabiilsuse Fondi / Euroopa stabiilsusmehhanismi (EFSF/ESM) asjakohase programmiga. Rahapoliitilised otsetehingud hajutasid edukalt turgude kahtlused mis tahes euro konverteeritavuse riski olemasolu osas ning neil on olnud oluline leevendav mõju riigivõlakirjade tootlusele, eriti Hispaanias ja Itaalias. Mis puutub regulatsioonidesse, siis edusammud majandus- ja eelarvejuhtimises ning ühtse järelevalvemehhanismi suhtes saavutatud kokkulepe aitasid ka riskipreemiaid vähendada. Ühtne järelevalvemehhanism peaks saama täielikult töövalmis 2014. aasta juuliks ning muutma radikaalselt järelevalvemaastikku Euroopas. Ühtne järelevalvemehhanism tagab ühtlustatud järelevalve, kus tsentraliseeritud järelevalvet rakendataks vaid kõige olulisemate ja avaliku sektori toetust saavate pankade puhul. See tõhustab kvaliteetset ja erapooletut pangandusjärelevalvet selle kõigis aspektides, aidates kaasa pangandussüsteemi vastupanuvõime tugevdamisele keskpikas perspektiivis ja kahtluste hajutamisele pankade varade kvaliteedi osas. Selle tulemusel aitab ühtne järelevalvemehhanism kaasa usalduse taastamisele pangandussüsteemi suhtes ning nõrgendab pankade ja riikide vahelisi vastasmõjusid euroalal. Kokkuvõttes on finantsriskide vähendamisel juba saavutatud olulist edu. Euroopa stabiilsusmehhanismi töövalmis saades saab EL tugineda tugevatele tulemüüridele, mille saab luua riikidevaheliste ning riikide ja finantssektori vaheliste vastasmõjude ja ülekanduvate mõjude vältimiseks.

Ometi ei ole turutingimused veel normaliseerunud ja turu killustatus ei kadunud, mis tähendab, et haavatavates riikides on pankadel rahastamisega seotud pinged endiselt esiplaanil. Finantssektori täieliku integreerituse taastamine sõltub olulises osas positiivsete ja ambitsioonikate pingutuste jätkamisest finantsraamistiku reformiks. Viimase paari kuu jooksul täheldatud investorite usalduse vähenemine võib ELi finantsturgude killustatust taas suurendada. Riikide valitsused keskenduvad praegu pankade maksejõuetuse riigisisestele mõjudele ning sageli eiravad piiriüleseid välismõjusid. Ühtsest turust ja finantsstabiilsusest kasu saamiseks vajab euroala uusi piiriülest pangandust hõlbustavaid riigiüleseid institutsioone. Euroopa stabiilsusmehhanismi poolse pankade otsese rekapitaliseerimise võimalusel, mis peaks peagi kättesaadavaks muutuma, on oma osa ka pankade ja riikide vaheliste seoste kõrvaldamisel nii üleminekuetapis kui ka püsivas staadiumis.

Kriis on näidanud, et rahaliidus olevad riigid on oma majanduspoliitika mitte koordineerimisel ja majandustsüklite tegeliku lähenemise puudumisel haavatavad äkilistele ja asümmeetrilistele šokkidele ja seega ka häireid põhjustada võivatele kapitalivoogude ümberpöördumistele. Mõned riigid, kus inflatsioon ja intressimäärad olid enne rahaliitu astumist suhteliselt kõrged, tõmbasid rahaliidus oleku esimesel aastakümnel ligi massiivseid kapitalivoogusid ja pidid alates kriisi puhkemisest taluma samavõrra massiivseid erasektori kapitali väljavoogusid, mille täit mõju on osaliselt pehmendanud pankade võimalus saada rahastamist keskpankadelt. Selleks et selliseid finantsstabiilsusele avalduvaid ohtusid tulevikus ennetada, peab olulist rolli täitma makrotasandi usaldatavusjärelevalve poliitika. Kapitalinõuete direktiivis ja määruses (CDR4 ja CRR) on juba ette nähtud paljud uued makromajanduspoliitika vahendid, nagu süsteemselt oluliste finantsasutuste vastutsüklilised kapitalipuhvrid, mis aitaksid tulevikus vältida sarnase olukorra kujunemist, ning Euroopa Keskpangal ja Euroopa Süsteemsete Riskide Nõukogul tuleb tagada, et nende kasutamine toimuks koordineeritult ja kõige tulemuslikumal viisil.

Pangad jätkasid bilansside parandamist. Euroala süsteemsed pangad jätkasid ka oma finantsvõimenduse suhtarvude vähendamist; sealjuures olid varad 2012. aastal 23 korda suuremad kui omakapital. See suhtarv on oluliselt langenud alates 2008. aastast, mil varad olid 31 korda suuremad kui pankade omakapital. See paranemine on peamiselt saavutatud omakapitali suurendamisega. Euroala süsteemsed pangad jätkasid oma maksevõimelisuse suurendamist, mille tulemusel kasvasid keskmised esimese taseme omavahendid 10 %-lt 2012. aasta kolme esimese kvartaliga ligi 11 %-le. Halb makromajanduslik olukord ja finantssektorivälise erasektori kõrge võlatase viitavad sellele, et euroala pangad peaksid säilitama kapitalipuhvrid, mis moodustati Euroopa Pangandusjärelevalve (EBA) rekapitaliseerimise kava tulemusena, ning vajaduse korral jätkama omakapitalipuhvrite tugevdamist. Majandusväljavaade pärsib pankade kasumlikkust viivislaenude ja eraldiste vajaduse tõttu. Kapitali tuleks eelistatavalt hankida kas uute vahendite leidmise kaudu või vähendades jaotamata kasumis dividende, juhtide tasusid ja aktsiate tagasiostusid, et vältida soovimatuid tagajärgi krediidivoogudele. Kapitali edasise kogumise vajaduse illustreerimiseks tuleb märkida, et reservidega katmata ebatõenäoliselt tagasimakstavad ja viivislaenud protsendina koguomavahenditest on tõusuteel paljudes surve all olevates riikides ning mujal. Kohandamisprogrammi kohaldavates riikides on põhjalikud hindamised taganud kapitali kõrge taseme pankades, mis võimaldab bilansside parandamise protsessi lõpule viia. Mõned neis hindamistest on nüüdseks vananenud ja neid on vaja ajakohastada, et võtta arvesse viimaseid majandusarenguid ja teha kindlaks võimalikud veel kõrvaldamata nõrkused ning seeläbi tugevdada usaldust kogu sektori suhtes.

Laenude ja hoiuste suhte vähenemise üldine tempo on viimastel aastatel olnud suhteliselt madal võrreldes pankade bilansside vähenemisega varasemate panganduskriiside ajal. Alates kriisi algusest ei ole euroala varad kokku tegelikult märkimisväärselt vähenenud. Praegu on tempo võrreldav Jaapaniga, kus alates 1997. aastast oli finantsvõimenduse vähendamine finantssektoris väga aeglane, sest probleemsed varad jäid pankade bilanssidesse liiga kauaks. See mõjutas märkimisväärselt Jaapani viimaste aastakümnete majandustulemusi. Euroala süsteemsete pankade laenude suhe hoiustesse oli 2012. aasta juunis ikka veel 120 %. See tähendab, et euroala pangad sõltuvad pankadevaheliselt turult saadavast rahastamisest ning on haavatavad siis, kui sellised turud kokku kuivavad. Kuigi finantsvõimenduse vähendamiseks on omakapitali suurendamine majanduslikult eelistatud variant, sest see mõjutab reaalmajanduse krediidivoogusid kõige vähem, viitavad praegune aeglane varade korrigeerimine ja soodne rahastamiskeskkond laenude ajatamise riskile. Seega tuleb kõrvaldada viivislaenusid käsitlevad õiguslikud ja kohtulikud takistused. Lisaks sellele on oluline, et varade kvaliteedi hindamisi tehtaks ühtsete määratluste ja metoodika alusel ning usutavaid kaitsemehhanisme kasutades. See lähenemisviis võiks suurendada panga bilansside läbipaistvust ja tugevdada usaldust kogu sektori suhtes.

2012. aastal vähenes euroalal tervikuna rahaloomeasutuse laenumaht finantssektorivälistele ettevõtetele -3,8 %, kusjuures kodumajapidamiste laenumaht püsis stabiilne. Laenumahud surve all olevates riikides on veelgi tagasihoidlikumad. Kui võrrelda muutusi pankade laenumahtudes ja pankade laenuintressimäärades, näeme seda, kuidas nõudlus ja pakkumine on seotud nõrga laenukasvuga. Itaalias — eelkõige väikeste ettevõtjate puhul — ja Portugalis on pankade laenutingimustest näha, et peamiselt esineb pakkumispoole häireid, kuid seevastu Iirimaal domineerivad hoopis nõudluse poole häired. Hispaanias aga valitseb pakkumise ja nõudluse poole häirete kombinatsioon. Nõudlus laenude järele on väike, sest investeerimisotsuseid mõjutavad makromajanduslik keskkond, finantsvõimenduse vähendamise surve finantssektorivälises erasektoris ja ebakindlus. Pakkumisega seotud teguritel on samuti oma roll. Rahaliste vahendite kättesaadavus on eriti probleemne VKEdele ja alustavatele ettevõtjatele mitmes liikmesriigis. Euroopa Keskpanga viimase uuringu SAFE kohaselt jätkus pangalaenudele juurdepääsu halvenemine euroalal ja tagasilükatud laenutaotluste osakaal suurenes 15 %. Peaaegu iga viies ettevõte (18 %) märkis, et juurdepääs rahastamisele on nende peamine probleem. Vaatamata riigivõlakirjade tootluse märkimisväärsele paranemisele ja rahastamiskulude vähenemisele pinge all olevate riikide pankades, ei ole finantssektoriväliste ettevõtete ja kodumajapidamiste pangalaenude intressimäärad veel märkimisväärselt langenud ning mõnedes haavatavates riikides on ettevõtete ja kodumajapidamiste pangalaenude intressimäärad ikka veel kõrgemad kui teistes riikides (vt joonis 6). See näitab, et rahastamise ühtne turg on praegu väga killustatud.

Joonis 6: Jaepanganduse intressimäärad: finantssektorivälistele ettevõtete antud kuni 1 miljoni euro suurused, algselt vähem kui üheks aastaks fikseeritud intressimääraga laenud, %

Allikas: EKP märkused: A: Kriisi puhkemine; B: Lehman Brothers; C: Esimene Kreeka programm; D: Riigivõla suundumused. Viimased andmed: jaanuar 2013

Kuna riigi laenuvõtmise tingimused on korrelatsioonis pankade omadega ning riigi ja erasektori rahastamistingimuste vahel on vastasmõju, peaks riigivõla suurem riskitase suurendama pankade vahendusel majandusele tervikuna antavate laenude kulukust. Hiljutisest analüüsist nähtub, et erinevused finantssektorivälise erasektori laenutingimustes ei ole tingitud üksnes riigivõla rahastamiskuludest ja erasektori finantsvõimendusest, vaid ka riikide pangandussüsteemide elujõulisusest[11]. Laenuportfellide kvaliteet, riikide pangandussüsteemide kasumlikkus ja kapitalipuhvrite suurus on aidanud kaasa erinevuste kadumisele pankade laenuintresside vahel riigi tasandil (vt joonis 7). See tähendab, et praeguses olukorras võivad suuremad laenuintressimäärad peegeldada seda, et langenud väärtusega varadelt tekkinud praegusi või tulevasi kahjumeid tuleb osaliselt tasaarvestada. Seetõttu peaks panga bilansside edasine parandamine (vt eespool) endaga kaasa tooma laenutingimuste normaliseerumise pinge all olevates riikides. Lisaks tuleb tugevdada ühtset turgu, seda ka lühiajalises perspektiivis.

Joonis 7: Seos rahaloomeasutuste poolt finantssektorivälisele erasektorile antavate laenude kombineeritud laenuintressimäära ning 10aastaste riigivõlakirjade tootluse, viivislaenude, varade tootlikkuse ja esimese taseme omavahendite vahel

Allikas: EKP

Pangalaenude vähenenud pakkumine on endaga kaasa toonud ülemineku turupõhisele rahastamisele. Viimase 12 kuu jooksul emiteeriti euroalal ettevõtete võlakirju summas 117 miljardit eurot, mis on 13,3 % rohkem kui eelnenud aasta samal perioodil. Euroalal tervikuna tähendab see seda, et võlakirjade emiteerimine kompenseerib netolaenuandmise vähenemise samal ajavahemikul, mis oli -70 miljardit eurot pärast korrigeerimist müügi ja väärtpaberistamise andmetega. Nende kahe rahastamisallika liitmisel selgub, et finantssektorivälisele ettevõtlussektorile antud rahastamine kokku püsis euroalal viimase 12 kuu jooksul positiivne (+ 47 miljardit eurot). Mõnes riigis ei ole aga vähenenud laenumahtusid suudetud võlakirjade emiteerimisega (vt joonis 8) kompenseerida. See võib olla tingitud vähesest laenunõudlusest ja/või asjaolust, et selle riigi võlakirjade turg ei ole hästi arenenud. Lisaks puudub VKEdel ja kodumajapidamistel vahetu juurdepääs turupõhisele rahastamisele.

Joonis 8: Osakaal finantssektorivälistele ettevõtetele antud laenude aastases kogukasvus, jaanuar 2013

Allikas: EKP

Praegu, kui laenumahud Euroopas vähenevad, eelkõige pika tähtajaga laenude segmendis ja haavatavates riikides, on ELi liikmesriigid suurendanud Euroopa Investeerimispanga sissemakstud kapitali 10 miljardi euro võrra, mis võimaldaks laenumahtude suurendamist EL-27s tervikuna umbes 20 miljardi euro võrra iga järgmise kolme aasta jooksul. Laenude andmine jaguneks võrdselt strateegilise infrastruktuuri, teadusuuringute, arendustegevuse ja innovatsiooni, kliimameetmete ning VKEde vahel. Pinge all olevates riikides on Euroopa Investeerimispank käivitanud ELiga partnerluse, mille raames kaetakse Euroopa Investeerimispanga antavate laenude riske osaliselt ka ELi eelarvest. Näiteks eraldas EIP esimest korda Kreekale 500 miljonit eurot kaubanduse rahastamise süsteemi jaoks, et saavutada 1,5 miljardi euro suurune kaubandusmaht aastas. Portugalis sõlmis Euroopa Investeerimispank uuendusliku riigigarantii portfelli, millega nähakse ette kuni 6 miljardi euro suurune laenuportfell järgmisteks aastateks.

Kaaluda võib ka mitmeid muid algatusi, millega leevendada VKEde juurdepääsu pankadest saadavale ja pangandusvälisele rahastamisele ELis ja euroalal[12]. See hõlmab ELi ja liikmesriikide tasandil selliste meetmete väljatöötamist, mille eesmärk on riskikapitali raamistiku parandamine, spetsiaalselt VKEdele mõeldud turud ja VKEde koondamine, VKEde jaoks uute väärtpaberistamisinstrumentide väljatöötamine, VKEde krediidihindamise standardite väljatöötamine ja ebatraditsiooniliste rahastamisallikate edendamine (nt liising, tarneahela rahastamine ja ühisrahastamisprojektid).

2.3. Majanduskasvu ja konkurentsivõimet edendavad struktuurimeetmed

Finantsvõimenduse vähendamine ja tasakaalustamine

Jooniselt 9 on näha, et finantsvõimenduse vähendamine finantssektorivälises erasektoris on alles käimas, eriti haavatavates liikmesriikides, kuid käia tuleb veel pikk tee. Ettevõtete finantsvõimendus on oluliselt vähenenud Hispaanias, Eestis, Kreekas ja Maltal ning kodumajapidamiste finantsvõimendus Iirimaal, Eestis, Hispaanias ja Portugalis. Teisalt võib finantsvõimenduse suurenemist täheldada Prantsusmaal, Soomes ja Belgias (nii kodumajapidamiste kui ka ettevõtete puhul). Krediidituru survele vastuvõtlikumates riikides[13] iseloomustab finantsvõimenduse vähendamist samaaegsed krediidituru häired ja majanduslangus: negatiivne SKP kasv ja negatiivsed neto krediidivood. Tuleviku seisukohast on olulise tähtsusega hästi kapitaliseeritud, elujõuline ja stabiilne finantssüsteem, et vähendada erasektori finantsvõimenduse vähendamise mõju levikut mujale majandusse ning tagada piisav laenuandmine, et laenu võtta soovivad ettevõtted ja kodumajapidamised saaksid seda mõistlike kuludega teha. Samuti on äärmiselt oluline leida majanduskasvu mootorid, mis suudaksid vähemalt osaliselt korvata sisenõudluse ajutisest vähenemisest tingitud finantsvõimenduse vähendamist erasektoris. Kuna avaliku sektori manööverdamisruum on väga piiratud, on see eriti oluline praeguses olukorras majandustegevusele avalduva negatiivse mõju vähendamiseks just nendes riikides, kus avalik sektor on ka suurtes võlgades ja riigivõlakirjade tootlus on kriisi ajal märkimisväärselt suurenenud.

Joonis 9: Võla suhe SKPsse, aastased muutused euroala riikides

Tasakaalustamine on euroalal käimas, ehkki enamik kohandamisi on toimunud puudujäägiga riikides (vt näiteks Buti ja Turrini, 2012[14] ja komisjon, 2012;[15] vt joonis 10). Kiirem kohandamine pigem puudujäägiga kui ülejäägiga riikides on positiivne euroala hoiuste ja investeeringute vahelise tasakaalu seisukohast. See on kooskõlas euroala struktuursete tunnustega — elanikkonna vananemine, suur sissetuleku tase elaniku kohta, eelarve konsolideerimise ja erasektori finantsvõimenduse vähendamise vajadus paljudes liikmesriikides–, võimaldades ühtlasi prognoosida ka mõõdukat ülejääki euroalal. Puudujäägiga riikides on erasektori finantsvõimenduse vähendamine ja eelarve konsolideerimine endaga kaasa toonud tarbimise ja investeeringute vähenemise. Seega on ekspordi suurendamiseks konkurentsivõime parandamise kõrval tähtis ka import. Mitmel liikmesriigil oli ülejäägiga väliskaubandusbilanss, mis vähenes 2011. aastal, kuid suurenes uuesti 2012. aastal. Kevadprognoosi kohaselt peaksid väliskaubandusbilansid lähiaastatel stabiliseeruma või väga aeglaselt vähenema. Eelmise aasta suurenenud jooksevkonto ülejääk võis olla tingitud ka nn ohutu turvapaiga mõjust. Samas peaks usalduse taastamine välismaistesse finantsvaradesse ja ebakindluse kaotamine aitama ülejääki vähendada, suurendades investeeringuid ja tarbimist. Lisaks peaksid madalad intressimäärad, suhteliselt dünaamiline palgakasv ja stabiilne tööturu areng jätkuvalt toetama eluaseme investeeringud ja eratarbimist. Siiski takistab sümmeetrilist tasakaalustamisprotsessi kaks peamist kitsaskohta. Mõne jooksevkonto ülejäägiga riigi erasektor on suurtes võlgades ja käimasolev finantsvõimenduse vähendamine mõjub rõhuvalt sisenõudlusele. Samuti on mitmes jooksevkonto ülejäägiga riigis tootlikkuse kasv teenuste sektoris väike, sest selle piiravad eeskirjad ja konkurentsieeskirjade halb täitmine pidurdavad investeerimist ning sellega kaasnevat tootlikkuse suurenemist.

Joonis 10: Euroala jooksevkonto ning üle- ja puudujäägiga riigid, jooksevkonto partnerite lõikes

||

Allikas: komisjoni talitused || Allikas: komisjoni talitused

Näib, et euroalasisese tasakaalustamatuse korrigeerimine on püsiv, sest ülekaalus on mittetsüklilised komponendid. Esiteks eeldatakse puudujäägiga riikide ekspordidünaamika jätkumist, sest struktuurireformid ja tootmiskulude vähendamine suurendavad järk-järgult konkurentsivõimet. Teiseks on suurem osa haavatavate riikide sisenõudluse langusest samuti mittetsükliline, kui kriisieelne sisenõudluse kasv oli tingitud laenuressursi liigsest sissevoolust, ebareaalsetest ootustest sissetuleku suhtes ja spekulatsioonidest varade turgudel. Viimane suundumus avaldab püsivat mõju potentsiaalsele majanduskasvule, sest haavatavad majandused jagavad oma vahendid sektorite vahel ümber.

Alates 2009. aastast lõppes puudujäägiga riikides kriisieelne trend suurendada märkimisväärselt hindasid suletud sektoris. Suletud sektori hinnad on kaotanud dünaamika või on võrreldes ekspordihindega vähenenud. Sisenõudluse vähenemine ja hindade langus suletud sektoris (võrreldes avatud sektoriga) loovad ettevõtetele stiimuli suunata oma tootmisvõimsus ekspordile ja paigutada tööjõud ja kapital ümber suletud sektoritest (nagu ehitus ja avaliku haldus) ekspordile suunatud tööstusharudesse. Sektorivaheline kapitali ümberpaigutamine sõltub siiski tugevasti ka omamaisest konkurentsist ning turule sisenemise ja sealt väljumise tõkete olemasolust/puudumisest eri sektorites. Tooteturu reformidel (käsitletakse allpool) on seega ülesanne parandada konkurentsi ja pakkuda sobivat majanduskeskkonda, et sellised ümberpaigutused saaksid toimuda. Sujuva kohandamise toimumiseks tootmise struktuuris on samuti tähtis, et tootliku investeeringu jaoks leiduks kättesaadavaid vahendeid.

Struktuurireformid toote- ja teenuste turgudel

Struktuurireformidel on kauba- ja teenuste turgudel tähtis roll, mis ei piirdu mitte ainult aluse panemisega pikaajalisele jätkusuutlikule tootlikkusele, vaid kutsuvad eri kanalite kaudu esile positiivse mõju juba lühiajalises perspektiivis. Nagu OECD on märkinud (2012),[16] sõltub positiivne usaldus ja jõukus tulevaste sissetulekute reformist ajendatud oodatavatest muutustest. See omakorda võib soodustada erainvesteeringuid ja leevendada finantsolukorda, pakkudes paremat tagatist. Riigivõlgade intressimäärade erinevuste puhul on võimalik saavutada positiivne mõju võlgades olevate riikide kasuks, kui finantsturud tajuvad struktuurireforme usutavatena. Usutavus ongi üldiselt võtmesõna, et neid lühiajalisi mõjusid esile kutsuda: reformid ei tohiks jääda paberile, vaid neid tuleb kiiresti ja täielikult rakendada. Lisaks usaldusväärsusele edendavad struktuurireformid toote- ja teenuseturgudel majanduse kohanemisvõime ja paindlikkuse suurenemise kaudu meetmete ülekandumist majanduse muudesse olulistesse valdkondadesse nagu tööturg. Selles kontekstis on eriti oluline täiendav toote- ja tööturureformide pakett. Selleks et minimeerida erasektori bilansi ümberkorraldamise mõju majandustegevusele ja finantsstabiilsusele, on otsustava tähtsusega leida majanduskasvu mootoreid, mis suudaksid vähemalt osaliselt korvata sisenõudluse ajutist vähenemist. Kokkuvõtteks on struktuurireformidel eriline tähtsus püsiva tasakaalustamisprotsessi tagamisel, finantsvõimenduse vähendamise negatiivse mõju leevendamisel ning jätkusuutlikuks majanduskasvuks õigete tingimuste loomisel.

Struktuurireformid, millega suurendatakse konkurentsi turu ulatuslikuma avamise kaudu eriti teenuste sektoris ja võrgutööstustes, on eriti olulised. Ettevõtte ja üldisele tootlikkuse kasvu suurendamiseks tuleks kõrvaldada turule sisenemise ja sealt väljumise tõkked, et parandada konkurentsi ning lubada turule rohkem uuenduslikke ettevõtteid. Seega tagaks ümberjaotamist täielikult toetav keskkond selle, et ressursid suunatakse kõige tootlikumatesse ja uuenduslikematesse ettevõtetesse või sektoritesse. Vähetõhusad ettevõtted oleks sunnitud oma tegevust koomale tõmbama ja lõpuks turult väljuma. Viimastest andmetest (Andrews ja Cingano, 2012)[17] on näha, et kõnealune protsess ei toimi ühtlaselt kogu euroalal, sest ettevõtete tööhõive ja tööviljakus tööstuses kõigub -5 % juures Kreekas ja + 70 % juures Soomes (võrreldes lähtestsenaariumiga, kus tööhõive jaguneb juhuslikult). Mõnes liikmesriigis on endiselt märkimisväärne varu tootlikkust tõstvate ressursside ümberjaotamiseks (eelkõige Lõuna- ja Mandri-Euroopa). Kui suudetakse kõrvaldada põhjendamatud sisenemispiirangud sellistes sektorites nagu jaekaubandus, reguleeritud kutsealad, võrgutööstus ja äriteenused, aitaks see suurendada konkurentsi ja lihtsustada ümberjaotamist.

Kaubaturu reformid, mis edendavad konkurentsi ja vähendavad kaitstud sektorites ülemääraseid hinnalisandeid, loovad stiimuli suurendada tootmisprotsesside ja ressursside eraldamise tõhusust. Tihedamas konkurentsis satuvad hinnad ja marginaalid surve alla. Kiirendades ressursside ümberjaotamist, annab see turgu valitsevatele ettevõtjatele stiimuli tootmisprotsesside tõhustamiseks, et kaitsta oma turuosa ja kasumit. Samal ajal edendab tihedam konkurents toote- ja protsessiinnovatsiooni (juhul kui uuenduslikud ettevõtjad suudavad innovatsioonist eraldada hinnalisandid, mis rõhutab ühtlasi hästitoimiva intellektuaalomandi õiguste süsteemi olulisust) ning tõstab kokkuvõtteks tööviljakust. Tõhusamast tootmisest saadav kasu jaguneks omakorda kogu majandus vahel. See kehtib eriti sellistes sektorites nagu teenuste sektor ja võrgutööstused, mille toodangut kasutatakse vahesaadusena teistes sektorites. Reformidel selliste sektorite tootlikkuse suurendamiseks, mis on üldjuhul suletud sektorid, võib olla oluline ülekanduv mõju avatud sektorite (nt töötlev tööstus) tootlikkusele, millest saavad kasu puudujäägiga riigid. Sellist liiki reformide tähtis element on teenuste direktiivi ambitsioonikas rakendamine, mille ülevõtmine on üsna erinev.

Viimase aasta jooksul on mitu euroala liikmesriiki teinud olulisi struktuurireforme toote- ja teenuste turgudel. Reformid on olnud märkimisväärsed finantsabi programmidest abi saavates ja/või turusurve all olevates riikides (st haavatavamates riikides). Võrgutööstustes (nt Kreeka, Itaalia, Portugal ja Hispaania) ning muudes teenuste sektorites (nt Kreeka, Iirimaa, Itaalia ja Portugal) on vastu võetud liberaliseerimismeetmed, kuigi erineval määral. Konkurentsiraamistiku reformid (nt konkurentsiõiguse läbivaatamine, rohkemate vahendite eraldamine konkurentsiasutustele) on ellu viidud Austrias, Belgias, Soomes, Iirimaal, Luksemburgis ja Portugalis. Kuid selles valdkonnas on vaja teha edasisi jõupingutusi, eelkõige takistuste vähendamiseks erialateenuste valdkonnas. Austrias, Belgias, Prantsusmaal, Saksamaal, Itaalias ja Sloveenias on reguleeritud kutsealadele juurdepääsu avamisest tulenev kasutamata potentsiaal üsna suur. Elamu- ja renditurgude reformid on samuti käimas, eelkõige Hispaanias, Portugalis ja Iirimaal, mille eesmärk on muu hulgas vähendada kodumajapidamiste võlakoormuse suurendamise stiimuleid ja soodustada tööjõu liikuvust.

Regulatiivse keskkonna parandamine, milles ELi tööstus ja ettevõtjad tegutsevad, tooks kaasa konkurentsivõime paranemise ja suurendaks ettevõtete suutlikkust oma ettevõtet laiendada ja töökohti luua. Ettevõtluskeskkonna tingimused võivad aidata vähem tõhusatel ettevõtetel turult tõrgeteta väljuda. Ettevõtete turult väljumist soodustaks ettevõtjasõbralik pankrotiõigus, luues õige tasakaalu võlausaldajate kaitse (mille eesmärk on suurendada nende sissenõudmismäära) ja ettevõtete turult lahkumise kulude vahel (võimaldades neil võlakohustusest kiiresti vabaneda ja andes hea äriplaani rakendamiseks teise võimaluse). Selle eesmärgi saavutamiseks on olulise tähtsusega võimaldada kohtuväliseid lahendeid ja näha õigusmenetluseks ette mõistlik aeg ettevõtte ebaõnnestumise korral. Lisaks ei tohiks selle nimel kunstlikult elus hoida ettevõtteid, mis tavapäraste turutingimuste korral ei oleks elujõulised, et mitte takistada majanduse vajalikku kohandamist, võttes kaasnevates meetmetes arvesse ümberjaotamise sotsiaalset mõju. Ettevõtluskeskkonna parandamine tähendab ka meetmete võtmist avaliku halduse tõhususe ja läbipaistvuse suurendamiseks haldusnõuete lihtsustamise kaudu kõigil valitsussektori tasanditel, vähendades seeläbi halduskoormust ja võttes meetmeid tsiviilõiguse tõhususe parandamiseks. Vähendades äritegevusega seonduvaid kulusid, aega ja ebakindlust, suurendaksid selle valdkonna meetmed tegutsevate ettevõtete tõhusust, mis tooks endaga kaasa madalamad hinnad ja suurema tootlikkuse, luues soodsad tingimused investeeringute ligimeelitamiseks ja uute ettevõtete turule sisenemise edendamiseks. Mitmes euroala liikmesriigis, eriti Kreekas, Itaalias, Portugalis ja Hispaanias on viimasel ajal ellu viidud reforme, mille eesmärk on vähendada halduskoormust, ajakohastada avalikku haldust ja tõhustada tsiviilõigust. Need riigid peavad jõupingutusi jätkama, arvestades nende mahajäämust võrreldes paremusjärjestuses kõrgemal kohal olevate liikmesriikidega. Avaliku halduse ja ettevõtluskeskkonna reforme soovitatakse läbi viia ka sellistes riikides nagu Eesti, Soome, Prantsusmaa, Slovakkia ja Sloveenia.

Tööturud

Tööjõukulude areng on üldjuhul toetanud euroala jooksevkonto tasakaalustamist. Kui ülejäägiga riikides on tööjõu ühikukulu ja nominaalne töötasu kasv töötaja kohta viimasel ajal suurenenud, suureneb nii tööjõu ühikukulu kui nominaalne töötasu kasv töötaja kohta aeglasemalt nendes riikides, mida iseloomustab suur kriisiaegne jooksevkonto puudujääk (vt joonis 11). Ajavahemikul 2007–2012 on tööjõu ühikukulu vähenemine võrreldes konkurentidega (st tööjõu ühikukulul põhinev reaalne efektiivne vahetuskurss) olnud märkimisväärne sellistes haavatavates riikides nagu Iirimaa, Kreeka, Hispaania ja Portugal, kuigi näiteks Kreekas ja vähesel määral ka Portugalis tuleb tasakaalustamiseks teha täiendavaid jõupingutusi (vt Buti ja Turrini 2012)[18]. Käimasolevate reformidega toetatakse palkade kohandamist Kreekas ja Hispaanias veelgi, eriti palgakujunduse valdkonnas. Kreekas on palgakujundus muutunud detsentraliseeritumaks – peatatud on soodsamate tingimuste põhimõtte kohaldamine ettevõtte tasandi kollektiivlepingute puhul ja laiendamismehhanismi kohaldamine valdkondlike kollektiivlepingute puhul. Töönõukogudele on antud suuremad võimalused sõlmida ettevõtte tasandi lepinguid. Ka Hispaanias on nüüd hõlpsam sõlmida valdkondlikest lepingutest erinevaid ettevõtte tasandi lepinguid. Siiski tuleks meeles pidada, et nominaalse töötasu vähenemine ei käinud alati käsikäes tarbijahinnaindeksi vähenemisega, mille põhjuseks võis olla selle piiratud ülekandumine tööturult tootetuule (näiteks tooteturgude ebapiisavate konkurentsitingimuste tõttu) või tööjõuga mitteseotud kulude suurenemine (st maksud, kapitalikulud, energia, vt ka selgitus eespool), piirates seega võimalikku kulupõhist konkurentsivõimet

Joonis 11: Tööjõu ühikukulu ja nominaalne töötasu töötaja kohta euroala ülejäägiga ja puudujäägiga riikides

Allikas: komisjoni talitused

Tööjõukulude areng on samuti tähtis ressursside ümberjaotamise esialgses protsessis. Haavatavates riikides vähenes nominaalpalk suletud sektorites rohkem kui avatud sektorites (nt Buti ja Turrini, 2012; Euroopa Komisjon, 2012), mille puhul on tegemist vajalikke tingimusi loova tendentsiga, et tööjõud liiguks avatud sektoritesse. Ümberpaigutamine on oluline välispositsioonide jätkusuutlikuks parandamiseks nendes riikides, kus on viimaste aastate jooksul tekkinud negatiivne netoinvesteerimispositsioon. Ladusamad tööturud peaksid tööjõu ümberpaigutamist toetama. Mõnes riigis takistavad ümberpaigutamist endiselt jäigad ja segmenteeritud tööturud, mis takistavad ümberkorraldamise raames koondatud töötajate uuesti töölevõtmist ning kellel on seetõttu märkimisväärseid raskusi tööturule naasmisel. Tööturu kohandamist suurendavad ja tööturu killustatust vähendavad reformid on juba ellu viidud või on veel käimas paljudes euroala riikides, mille reguleerivate sätete paindlikkus oli väiksem. Väljumise paindlikkust on suurendatud nendes riikides, mida on iseloomustanud ranged töökaitsealased õigusaktid. Hispaania võttis 2010. ja 2011. aastal vastu põhjendatud vallandamist ja lahkumishüvitisi käsitlevad reformid. 2012. aasta juunis toimunud Itaalia tööturu reformi eesmärk oli parandada tööturult väljumise paindlikkust koondamisi käsitlevate eeskirjade läbivaatamise kaudu — piirates nimelt tööle ennistamise võimalusi, seades ülempiiri ebaõiglase vallandamise korral makstavatele tasudele ja kiirendades vaidluste lahendamise protsessi — ning reguleerides seejuures paremini turule sisenemise paindlikkust ajutiste ja ebatüüpiliste töölepingute sõlmimise pärssimise kaudu. Sloveenia on heaks kiitnud tööturu reformi, mis vabastab tööandja kohustusest otsida vallandamise korral alternatiive. Prantsusmaal on käimas reform, mis osaliselt lõdvendab tähtajatu lepinguga töötajate kaitset, nähes seejuures ette turvalisuse ja paindlikkuse mudeli. Tööturu reformide tempot tuleb säilitada ja reformid ellu viia. Sellele protsessile lisaks veel hoogu selliste ambitsioonikate meetmete rakendamine, mis lihtsustavad töötajate vaba liikumist siseturul.

Avatud ja suletud sektorite suhteliste hindade korrigeerimise ulatus sõltub sellest, millisel määral kanduvad tööjõukulud üle hindadesse, ning konkurentsivõime ja ettevõtete turuvõimu määrast eri sektorites. Kuna euroala haavatavad majandused on rahvusvahelisel turul peamiselt hinnavõtjateks, teisenduks tööjõukulude märkimisväärne vähenemine selles sektoris tegutsevate ettevõtjate kasumiks ja marginaaliks ning mõju ekspordihindadele võib jääda suhteliselt väikeseks. Marginaalide suurenemine, mis toob endaga kaasa mittetäieliku ülekandumise, toetab tasakaalustamist, sest see soodustab ressursside ümberjaotamist avatud sektori suunas või suunab tootmisvõimsust (mis on kättesaadav sisenõudluse languse tõttu). Suletud sektoris annaks mittetäielik ülekandumine põhjuse muretsemiseks, sest see võib viidata konkurentsi puudumisele teatavates sektorites. Majanduslik tõhusus suureneb, kui vastuseks tööjõukulude vähendamisele vähenevad hinnad suletud sektoris. Pehmendades mõju, mida avaldab tööjõukulude vähendamine reaalsele kasutatavale tulule, leevendab see ka sotsiaalseid raskusi ja hoiab ära sisenõudluse edasise vähenemise. Lisaks vähendab hinnalangus suletud sektoris eksportivate ettevõtete tootmiskulusid, aidates nõnda kaasa majanduse välisele tasakaalustamisele.

Joonis 12: Tegeliku tööjõu ühikukulu dünaamika ja töötus

Allikas: komisjoni talitused

Reaalpalkade areng aitab vähendada ka töötuse erinevusi. Kriisil oli suures osas asümmeetriline mõju euroala liikmesriikide toodangule ja tööhõivele. Kõige enam mõjutas kriis neid riike, kus sisenõudlus vähenes kõige rohkem jooksevkonto suunamuutuse tõttu. Riikides, kus oli kriisi alguses suur jooksevkonto puudujääk, on nüüd palju kõrgem töötuse tase (nt Kreeka, Hispaania). Asjaolu, et tööjõu ühikukulud ja palgad on osutatud riikide rühmas praegu väiksemad, annab lootust välispositsioonide tasakaalustamiseks ja tööpuuduse erinevuste vähendamiseks euroalal. Nagu on näha jooniselt 12, kasvab tegeliku tööjõu ühikukulu aeglasemalt nendes riikides, kus töötus oli 2010. aastal kõrgem, mis viitab sellele, et reaalpalgad kasvavad aeglasemalt kui tööviljakus. See protsess peaks aitama vähendada mõne riigi suurt tööpuudust, kuigi võib kahelda selles, kas reaalpalkade kohandamise kiirus on vastavuses probleemi suurusega, millega mõni riik silmitsi seisab.

Püsib oht, et töötus muutub üha struktuursemaks. Tsüklilise töötuse tõhusa ja kiire lahenduse puudumise korral võib realiseeruda hüstereesi mõju, kusjuures töötus muutub krooniliseks ja vähem tundlikuks palgadünaamika suhtes. Struktuurne tööpuudus on mõnes euroala riigis märkimisväärselt kasvanud. See viitab inimkapitali kaotusele ning tööjõu võimaliku panuse vähenemisele edasisse majanduskasvu. Hüstereesi ohuga tegelemiseks on vaja maksu- ja toetussüsteeme ning aktiivset tööturupoliitikat, mis stimuleeriks töötute tööleasumist ja looks tõhusa infrastruktuuri tööturu vajadustega arvestamiseks (nt tõhusad riiklikud tööturuasutused, piisavad koolituse ja ümberõppe võimalused). Lisaks saab hästi kavandatud tööhõivetoetustega ergutada nõudlust tööjõu järele selliste töötajate kategooriate puhul, keda ohustab pikaajaline töötus ja tööturult väljalangemine (nt noored või töökoha kaotanud vanemad töötajad).

* Euroopa Ülemkogu 2011. aasta märtsi järeldustes mainitud muutujad.

** Saksamaa Riigisiseste keskmise suurusega ja väikeste pankade ning väliskapitali kontrolli all olevate finantsasutuste kasumiaruannete andmed ei ole kättesaadavad.

*** ISIC Rev. 3 koodid L−P.

**** ISIC Rev. 3 koodid A−K.

Allikad: komisjoni talitused, komisjoni kevadprognoos, Eurostat ja EKP

[1] KOM(2012) 777 final.

[2] COM(2012) 750 final.

[3] St ajal, mil jõustus läbivaadatud määrus (EÜ) nr 1467/97.

[4] Vt Euroopa Komisjoni kevadprognoosi tekstikast I.4.

[5] Läbivaadatud määrus (EÜ) nr 1466/97.

[6] Kulukärpeid mõjutavad avaliku sektori sekkumised finantssektoris.

[7] Täpsem teave S1 näitaja kohta on esitatud 2012. aasta eelarve jätkusuutlikkuse aruande peatükis 1.3, European Economy, 8|2012, http://ec.europa.eu/economy_finance/publications/european_economy/2012/pdf/ee-2012-8_en.pdf .

[8] Täpsem teave S2 näitaja kohta on esitatud 2012. aasta eelarve jätkusuutlikkuse aruande peatükis 1.3.

[9] Kooskõlas vastavalt vananemise töörühma võrdlusstsenaariumi ja vananemise töörühma riskistsenaariumiga. Vt „Ageing Report 2012”, mis on kättesaadav järgmisel veebisaidil: http://ec.europa.eu/economy_finance/publications/european_economy/2012/2012-ageing-report_en.htm.

[10] Vt Euroopa Ülemkogu järeldused, 21. juuli 2011.

[11] Euroopa Komisjon (2013), „Faktorid, mis põhjustavad liikmesriikides rahastamise erinevusi,” euroala käsitlev kvartaliaruanne, kd 12, nr 1.

[12] Vt roheline raamat Euroopa majanduse pikaajalise rahastamise kohta, COM(2013) 150 final.

[13] Vt „Assessing the private sector deleveraging dynamics,” euroala käsitlev kvartaliaruanne, kd 12, nr 1, märts 2013.

[14] Buti, M. ja A. Turrini (2012), „Slow but steady? External adjustment within the Eurozone starts working”, VoxEU.org, 12. november.

[15] Euroopa Komisjon (2012), „Jooksevkonto ülejääk Euroopa Liidus”, European Economy, 9.

[16] OECD (2012). „Economic Policy Reforms 2012. Going for Growth.” Pariis, OECD.

[17] Andrews, D. ja F. Cingano (2012), „Public Policy and Resource Allocation: Evidence from Firms in OECD countries”, OECD majandusosakonna töödokumendid nr 996, OECD, Pariis.

[18] Buti, M. ja A. Turrini (2012), „Slow but steady? External adjustment within the Eurozone starts working”, VoxEU.org, 12. november.