Sissejuhatus

Hiljutised terrorirünnakud Euroopas tõid taas kord esile tungiva vajaduse võidelda vägivaldse ekstremismi ja terrorismini viiva radikaliseerumisega. Enamik nende rünnakutega seotud terrorismis kahtlustatavaid isikuid olid liikmesriikides sündinud ja kasvanud Euroopa Liidu kodanikud, kes radikaliseerusid ja pöördusid oma kaaskodanike vastu, pannes toime hirmutegusid. Radikaliseerumise ennetamine on terrorismivastase võitluse oluline osa, nagu on rõhutatud Euroopa julgeoleku tegevuskavas.

Radikaliseerumise vastaste meetmete väljatöötamine ja rakendamine toimub peamiselt kohapeal, kohalikul, kuid ka piirkondlikul või riiklikul tasandil ning see kuulub peamiselt liikmesriikide pädevusse. Kohalikud osalejad suudavad radikaliseerumist üldjuhul nii lühikeses kui ka pikas perspektiivis kõige paremini ennetada ja avastada. Samal ajal on ELil toetav roll ja seda eelkõige liikmesriikide probleemide sarnasuse ning ulatuse ja omavahelise seotuse tõttu, mis tähendab, et ELi tasandi koostööl, võrgustike loomisel, rahastamisel ja heade tavade vahetamisel on oma osa.

EL on liikmesriikide tööd kõnealuses valdkonnas toetanud juba üle kümne aasta. 2005. aastal nimetati ennetamist ELi terrorismivastase võitluse strateegias ühena meetmete neljast sambast. 2014. aastal võttis komisjon vastu spetsiaalse teatise, milles määrati kindlaks edasise tegevuse prioriteedid. 2015. aasta aprilli Euroopa julgeoleku tegevuskavas on vägivaldse radikaliseerumise ennetamine asetatud laiemasse poliitilisse konteksti. Pärast Euroopa Ülemkogu 12. veebruari 2015. aasta üleskutset, samuti Euroopa Parlamendi, välisasjade nõukogu 9. veebruari 2015. aasta ning justiits- ja siseküsimuste nõukogu 20. novembri 2015. aasta ja 24. märtsi 2016. aasta üleskutseid esitas Euroopa Komisjon 20. aprilli 2016. aasta teatises täiendavad konkreetsed meetmed, millega toetada liikmesriikide radikaliseerumisvastase poliitika tõhusust ELi koordineerimisstruktuuride täiustamise, kogu ELi hõlmavate võrgustike ja rahaliste vahendite parema kasutamise ning Euroopa tasandi projektide kaudu. Kõnealune teatis täiendab 2016. aasta jaanuaris esitatud ÜRO tegevuskava vägivaldse ekstremismi ennetamiseks .

Vägivaldne radikaliseerumine ei ole uus nähtus, kuid selle hiljutised avaldused ja ulatus ning uute kommunikatsioonivahendite kasutamine esitavad uusi väljakutseid, mis nõuavad lähenemisviisi, milles võetaks arvesse nii radikaliseerumise vahetut mõju julgeolekule kui ka selle algpõhjusi ning mis koondaks kõiki asjaomaseid ühiskondlikke jõude.

Käesolevas teatises käsitletakse seda, kuidas EL toetab liikmesriike terrorismis avalduva vägivaldse ekstremismini viiva radikaliseerumise ennetamisel. Sellist mitmetahulist ja keerulist probleemi saab lahendada üksnes mitme poliitikavaldkonna meetmeid kombineerides ja tuues kokku pädevad asutused ning ühiskonna ja kogukonna esindajad kõigilt tasanditelt (kohalik, piirkondlik, riiklik ja Euroopa tasand). Käesolevas teatises keskendutakse sellele, kuidas saab ELi tasandil tegutsemisega toetada liikmesriike kõnealuse probleemi lahendamisel seitsmes konkreetses valdkonnas: i) teadusuuringute, tõendite kogumise, jälgimise ja võrgustike loomise toetamine; ii) internetis leviva terroristliku propaganda ja vihakõne vastu võitlemine; iii) radikaliseerumisega võitlemine vanglates; iv) kaasava hariduse ja ELi ühiste väärtuste edendamine; v) kaasavama, avatuma ja stabiilsema ühiskonna loomine ning noortele suunatud tegevus; vi) radikaliseerumisvastase võitluse julgeolekumõõde ning vii) rahvusvaheline mõõde.

1. Vägivaldne radikaliseerumine kui keerukas nähtus, mida tuleb põhjalikult uurida ja mis nõuab mitmekülgset reageerimist

Üha keerukam ja järjest laienev nähtus

EL on juba kaua seisnud silmitsi eri liiki terrorismiga, eelkõige äärmuslikele poliitilistele ideoloogiatele tugineva terrorismiga. Need ideoloogiad on kogu ELis jätkuvalt suureks probleemiks ja on märke, et üha sagedamini võivad need viia vägivaldse ekstremismini, mis avaldub terrorismis. Euroopas hiljuti toimunud terroriaktide ajendid aga on varasemate radikaliseerumisnähtuste omadest erinevad ja keerukamad. Praegusel radikaliseerumisel on teistsugused algpõhjused ning värbamis- ja suhtlusvahendid; seda iseloomustavad globaliseerumine ning liikuvad sihtmärgid Euroopas ja väljaspool Euroopat. See levib paljudes linna- ja äärelinnapiirkondades ning seda soodustavad ja ajendavad vägivallale õhutavad ideoloogiad, mis on suunatud uutele sihtrühmadele nagu erineva sotsiaalse taustaga naised ja väga noored inimesed. Lisaks on vägivaldne radikaliseerumine mitmetahuline probleem, mis sõltub tõuke- ja tõmbetegurite keerukast võrgustikust. Radikaliseerumist ei vallanda vaid üks tegur ega ole sel ühtainsat põhjust või selleni viivat vältimatut rada; tavaliselt on see eri tegurite kombinatsiooni tagajärg.

Radikaliseerumiseni viivad põhjused võivad muu hulgas olla tugev isikliku või kultuurilise võõrandumise tunne, kogetav ebaõiglus või alandus, mida süvendab sotsiaalne tõrjutus, ksenofoobia ja diskrimineerimine, vähesed haridus- või töövõimalused, kuritegevus, poliitilised tegurid, samuti ideoloogiline ja religioosne mõõde, struktureerimata peresidemed, isiklik trauma ja muud psühholoogilised probleemid. Nimetatud tegureid võivad ära kasutada värbajad, kes rõhuvad manipuleerimisel haavatavusele ja rahulolematusele või kes võimendavad hoopis enese isoleerimise tungi. Sotsiaalmeedia pakub sarnaste ekstremistlike vaadetega inimestele suhtlusvõimalusi, virtuaalsest osalemist ja vastukaja. Lisaks on asjatundjad ja teadlased märkinud, et radikaliseerumine võib teatud tingimustes toimuda üha lühema aja jooksul. Hinnanguliselt on konfliktis olevate riikide, näiteks Süüria ja Iraagi terroriorganisatsioonidega ühinenud umbes 4 000 ELi kodanikku.