EUROOPA KOMISJON Brüssel,22.11.2017 COM(2017) 674 final PROJEKT: KOMISJONI JA NÕUKOGU ÜHINE TÖÖHÕIVEARUANNE, mis on lisatud komisjoni teatisele 2018. aasta majanduskasvu analüüsi kohta



SISUKORD EESSÕNA OLULISED SÕNUMID 1. EUROOPA LIIDU TÖÖTURU JA SOTSIAALVALDKONNA SUUNDUMUSTE NING PROBLEEMIDE ÜLEVAADE 1.1 Tööturu suundumused 1.2 Sotsiaalsed suundumused 2. SOTSIAALVALDKONNA TULEMUSTABELI LÜHIÜLEVAADE 2.1 Sotsiaalvaldkonna tulemustabeli selgitus 2.2 Sotsiaalvaldkonna tulemustabelist saadud tõendusmaterjal 3. TÖÖHÕIVE- JA SOTSIAALREFORMID – LIIKMESRIIKIDE TULEMUSED JA MEETMED 3.1 Suunis 5. Tööjõunõudluse suurendamine 3.1.1 Põhinäitajad 3.1.2 Poliitikameetmed 3.2 Suunis 6: tööjõu pakkumise, oskuste ja pädevuste parendamine 3.2.1 Põhinäitajad 3.2.2 Poliitikameetmed 3.3 Suunis 7: tööturu toimimise parandamine 3.3.1 Põhinäitajad

3.3.2 Poliitikameetmed 3.4 Sotsiaalse kaasatuse suurendamine, vaesuse vastu võitlemine ja võrdsete võimaluste edendamine 3.4.1 Põhinäitajad 3.4.2 Poliitikameetmed LISAD

EESSÕNA Euroopa Liidu toimimise lepingu artikliga 148 on komisjonile antud ülesanne koostada ühine tööhõivearuanne. See aruanne on osa sügispaketist, mille juurde kuulub iga-aastane majanduskasvu analüüs, millega avatakse Euroopa poolaasta tsükkel. Ühises tööhõivearuandes esitatakse aastakokkuvõte Euroopa tööhõive ja sotsiaalse arengu valdkonnas toimuva kohta ning antakse ülevaade liikmesriikides kooskõlas liikmesriikide tööhõivepoliitikasuunistega läbi viidud reformidest. Aruandes on nende reformide kajastamise aluseks suuniste struktuur: tööjõunõudluse suurendamine (suunis 5), tööjõupakkumise ning töötajate oskuste ja pädevuste parandamine (suunis 6), tööturu toimimise parandamine (suunis 7), sotsiaalse kaasatuse toetamine, vaesuse vastu võitlemine ja võrdsete võimaluste edendamine (suunis 8). Lisaks sellele jälgitakse 2018. aasta ühises tööhõivearuandes seda, kuidas liikmesriigid on toime tulnud Euroopa sotsiaalõiguste sambas seatud eesmärkidega. Euroopa sotsiaalõiguste sambas, mille väljakuulutamisele kirjutasid 17. novembril 2017 ühiselt alla Euroopa Parlament, nõukogu ja komisjon, määratakse kindlaks põhimõtted ja õigused, mis on jaotatud kolme valdkonda: i) võrdsed võimalused ja juurdepääs tööturule, ii) õiglased töötingimused ning iii) sotsiaalkaitse ja sotsiaalne kaasatus. Neis valdkondades toimuva arengu jälgimiseks on eelkõige vaja teha samba juurde kuuluva sotsiaalvaldkonna tulemustabeli põhjalik analüüs. Ühise tööhõivearuande struktuur on järgmine. Sissejuhatus (1. peatükk), milles kirjeldatakse Euroopa Liidu tööturu ja sotsiaalvaldkonna peamisi suundumusi, et anda olukorrast ülevaade. 2. peatükis tutvustatakse Euroopa sotsiaalõiguste samba juurde kuuluva sotsiaalvaldkonna tulemustabeli analüüsi peamisi järeldusi. 3. peatükis esitatakse kõiki riike võrdlev põhinäitajate (sh sotsiaalvaldkonna tulemustabeli omad) põhjalik kirjeldus ning antakse ülevaade sellest, kuidas liikmesriikide võetud meetmed aitavad lahendada tööhõivepoliitika suunistes esitatud probleeme.



OLULISED SÕNUMID Aruande analüüs tõi välja järgmised olulised sõnumid. Majanduskasv, mis nüüdseks on jõudnud kõikidesse liikmesriikidesse, on kaasa toonud tööturu olukorra ja sotsiaalkeskkonna pideva paranemise. Sotsiaalvaldkonna tulemustabeli 14 näitajast 11 näitaja puhul (nende 14 näitaja abil jälgitakse Euroopa sotsiaalõiguste sambaga püstitatud eesmärkide saavutamist) andsid ELi keskmised näitajad eelmise aasta kohta tunnistust olukorra paranemisest. Ülejäänud kolmest jäid kaks näitajat laias laastus samale tasemele ning vaid üks näitaja (sotsiaalsiirete mõju vaesuse vähendamisele) halvenes pisut. Kokkuvõttes tõendab see samba kolme peatüki valdkonnas saavutatud edasiminekut ning kinnitab veelkord majanduse taastumist ja hiljutiste reformide edu. Sellegipoolest tuvastati samba mõne põhimõtte osas enamikus liikmesriikides probleeme, nagu rõhutatakse ka aruandes. Need probleemid võetakse vaatluse alla ka Euroopa poolaasta raames liikmesriikide kohta esitatavate aruannete süvaanalüüsis. Töökohti luuakse järjest juurde ning tööhõive kindel kasv jätkub. 2017. aasta teises kvartalis töötas ELis ligikaudu 235,4 miljonit isikut (156 miljonit euroalal), mis on kõigi aegade parim tulemus. Tööhõive määr ületas isegi kriisieelse kõrgtaseme (2008. aasta) 1,7 %-ga. Võrreldes 2013. aasta keskel olnud madalaima tasemega töötab ELis praeguseks 11 miljonit inimest rohkem. Kui jätkub praegune olukord, kus tööhõive määr 2017. aasta teises kvartalis oli 72,2 %, on strateegia „Euroopa 2020“ tööhõive määra eesmärk 75 % käegakatsutav. Tööturu peamised näitajad on paranenud kogu tulemustabeli ulatuses. 2013. aasta keskpaigast alates on töötuse määr pidevalt vähenenud. 2017. aasta augustiks oli töötuse määr ELis vähenenud tasemele 7,6 % (euroalal 9,1 %), mis on madalaim tase alates 2008. aasta detsembrist (euroalal alates 2009. aasta veebruarist), ning töötuse määr on lähenemas 2008. aasta märtsis valitsenud madalaimale tasemele (6,8 %). Ka noorte töötus ja pikaajaline töötus vähenevad stabiilselt. Aktiivsusmäärad, mis kriisi ajal kunagi ei langenud, jätkavad tõusmist pea igas liikmesriigis. Kuigi kõigis liikmesriikides täheldatakse paranemistendentsi, ilmnevad liikmesriigiti väga suured erinevused. Töötuse määr, mis Tšehhi Vabariigis on 3,1 % ja Saksamaal 3,8 %, ulatub Hispaanias 17,3 ja Kreekas 21,6 %-ni (2017. aasta teine kvartal). Tööhõive määr, mis Kreekas on 57,7 % ja Itaalias 62,1 %, ulatub Saksamaal 79,3 ja Rootsis 82 %-ni (2017. aasta teine kvartal). Paljudes liikmesriikides peaksid tööhõive määrad aga veelgi kasvama, et jõuda kriisieelsele tasemele ja saavutada strateegia „Euroopa 2020“ riiklikud eesmärgid. Tööjõu alakasutamine on languses, kuid on jätkuvalt märkimisväärne isegi neis riikides, kus töötuse määr on madal. Kriisist taastumise käigus on töötatud tundide koguarv kasvanud oluliselt aeglasemalt kui tööhõive tasemed. Tuleb märkida, et ühe töötaja töötatud tundide arv jääb stabiilselt 3 % kriisieelsest tasemest allapoole. Lisaks on endiselt suur (mitte vabatahtlikkuse alusel tehtava) osaajaga töö osakaal, kuigi 2016. aastal suurenes ka täisajaga töötamise osakaal. Kuigi kriisist taastumine soodustab nii alaliste kui ka ajutiste töökohtade loomist, püsib tähtajalise töölepinguga töötajate osakaal ELis stabiilne (umbes 14 %). Tähtajaliste töölepingute suur osakaal kombineerituna tähtajatutele töölepingutele ülemineku madalate määradega viitab tööturu killustatusele mitmes liikmesriigis. Füüsilisest isikust ettevõtjate arv suurenes 2016. aastal marginaalselt (0,3 %), see kasv oli suurem töötajateta füüsilisest isikust ettevõtjate puhul. Hoolimata tööturu olukorra paranemisest on palkade kasv enamikus riikides ikkagi tagasihoidlik. Üldiselt loidu palgadünaamikat võib selgitada tööturu mõningate probleemide püsimise, tootlikkuse kesise kasvu ja madala inflatsiooniprognoosiga. Aastatel 2014–2016 oli reaalne palgakasv tootlikkuse kasvust madalam. Pikaajaline suundumus on järgmine: aastatel 2000–2016 kasvas ELis reaalne tootlikkus ühe töötaja kohta 14,3 %, samas kui reaalne töötasu töötaja kohta suurenes 10,2 %. Mitu liikmesriiki on koostöös sotsiaalpartneritega liikunud palgakujundussüsteemi parema prognoositavuse suunas. Nad on sisse viinud muudatusi, mis aitavad suurendada palgakujundussüsteemi vastavust majandustingimustele. Selle arengusuuna üks osa on olnud miinimumpalkade arenguga seonduv. Oluline on, et palgatase oleks prognoositav ning võimaldaks tagada inimväärse elatustaseme, kusjuures arvestada tuleb ka sotsiaalpartnerite autonoomiat. Eelkõige tuleb läbipaistva süsteemi alusel kohandada just miinimumpalka, pidades seejuures silmas korraga kahte eesmärki, milleks on hoida ära töövaesus ning tagada juurdepääs tööturule ja säilitada huvi töökoha leidmise vastu. Selle taustal on keskpikas perspektiivis oluline palkade vastavus tootlikkuse arengule.

Tööturu olukorra paranemisega kaasneb leibkondade finantsolukorra üldine paranemine. Leibkondade kasutada olev sissetulek jätkas stabiilset kasvutendentsi. Nüüdseks on see saavutanud ELi 2009. aasta kõrgtaseme. Töökohtade arvu kasv ja sellest tulenev töise sissetuleku suurenemine olid leibkondade sissetuleku märgatava suurenemise olulisemad kaasaaitajad. Paranemist on märgata pea kõigis liikmesriikides. Mitmes liikmesriigis ei ole aga leibkondade kasutada olev sissetulek veel saavutanud oma kriisieelset taset. Demograafiliste muutuste olukorras on vältimatult vajalik tööturul osalemise, tööhõivemäärade ja tootlikkuse pidev suurendamine. Meie ühiskonna jätkuv vananemine avaldab survet nooremale põlvkonnale ning just see noor põlvkond, kellel on raskem leida stabiilset ja kvaliteetset tööd, peab tagama arvestatava sissetuleku pensionisüsteemi ja hoolitsema selle jätkusuutlikkuse eest. Samas muudab see hädavajalikuks töise eluea pikenemise ja survestab tulevaste pensionide suurust. Laiemas perspektiivis tekib oht, et kannatada saab põlvkondadevaheline sotsiaalne leping, mis võib omakorda tekitada põlvkondadevahelise lõhe ja muuta küsitavaks põlvkondadevahelise õigluse. Seega on tööhõivemäärade, tööturul osalemise ja tootlikkuse kasv nende mõjude vähendamiseks praeguses olukorras väga tähtis. Tööhõive hiljutine kasv ei ole elanikkonna eri rühmade vahel võrdselt jaotunud. Tööhõivemäärade erinevus madala ja kõrge kvalifikatsiooniga töötajate vahel on suur (31 protsendipunkti); see toob välja tõsiasja, et tööturu muutuvate vajaduste rahuldamiseks tuleb investeerida oskuste omandamisse. Hariduse ja koolituse kasutegurid on avaldunud liikmesriigiti väga erinevalt ning see näitab, et edasistest reformidest võib kasu olla. Noorte tööhõivemäär on hoolimata taastumise märkidest peaaegu neli protsendipunkti madalam kriisieelsest tasemest. Samuti taastub sisserändajate (väljaspool ELi sündinute) tööhõive määr aeglasemalt kui muude rühmade oma ega ole siiani saavutanud kriisieelset taset. Ka puudega inimeste tööle saamine on vähem tõenäoline kui tavainimeste töö leidmine, kuid ka siin on märgata olukorra paranemist. Positiivne on, et naiste ja vanemaealiste tööhõivemäärad on jätkuvalt tõusuteel, kuigi nende mõlema rühma puhul on veel palju probleeme. Kuigi naiste tööhõivemäär on rekordilisel tasemel, on naised jätkuvalt tööturul alaesindatud ja neile makstavate palkade erinevus on suur. Naised on meestega võrreldes haridustasemelt eespool, kuid nende tööhõivemäär on siiani 11 protsendipunkti meeste omast madalam, kuigi see on pidevalt kasvanud. Jällegi on see olukord ELi lõikes erinev. Tööhõive erinevus on eriti suur emade ja hoolduskohustustega naiste puhul. Lisaks sellele puudub naistel rahaline stiimul tööturule siseneda või rohkem töötada. Kuigi sooline palgalõhe kitseneb, on see ELis siiani suur ning meeste keskmine brutotunnitasu oli 2015. aastal ligi 16 % kõrgem kui naiste oma. See lõhe on suures osas seletatav naiste alaesindatusega kõrgepalgalistes sektorites ja ametikohtadel, sealhulgas juhtivatel ametikohtadel, mis näitab teatava diskrimineerimise esinemist tööturul. Samal ajal on naised ka rohkem valmis töölt lahkuma, et hoolitseda ülapeetavate pereliikmete või hooldust vajavate lähisugulaste eest. Lisaks tähendab osaajaga töö, millele lisandub lühem ja katkendlikum töötamine, naiste jaoks sageli madalamat pensioni. See osutab vajadusele, et töö- ja eraelu tasakaalustamist tuleb poliitika kujundamisel terviklikumalt arvesse võtta. Mõni liikmesriik on võtnud meetmeid, et tagada soodsa hinnaga ja kvaliteetse lastehoiuteenuse ja muude hooldusteenuste, samuti puhkuse ja paindliku tööajaga töötamisviiside kättesaadavus, ning on vähendanud töötamist mittesoodustavaid elemente maksu- ja hüvitistesüsteemides (eelkõige leibkonna teise palgasaaja puhul). Need meetmed koos diskrimineerimist takistavate tavade rakendamisega mängivad olulist rolli naiste võrdse kohtlemise saavutamisel. Nendega toetatakse omakorda sotsiaalse liikuvuse ja võrdsete võimaluste edendamist ning ebavõrdsuse ja vaesuse vähendamist, millest tulenev kasu on põlvkondadeülene ja kooskõlas sotsiaalõiguste samba eesmärkidega. Vanemaealised töötajad jäävad tööturule järjest kauemaks. Vanemaealiste tööhõivemäär on pärast kriisi üle 55aastaste hulgas suurenenud (erinevused liikmesriikides on küll suured) ja see suundumus jätkub. Pensionireformide viimane laine, mille käigus tõsteti pensioniiga enamikus liikmesriikides, ja paindlikuma töökorralduse kättesaadavus on selle suundumuse levikut soodustanud. Sellegipoolest on väga oluline, et selle protsessiga kaasneks töö- ja eraelu tasakaalustavate meetmete kättesaadavus ja vanusega toimetuleku toetamine, sh töökeskkonna ajakohastamine,. Selles osas soodustakse mõnes riigis töise eluea pikendamist ja võimaldatakse paindlikumat üleminekut pensionipõlve ning pensioni ja tööst saadava sissetuleku kombineerimist. Noorte töötuse ja pikaajalise töötuse vähendamine on jätkuvalt prioriteet. Kuigi noorte töötuse määr pidevalt väheneb, on see siiani 17 % (2017. aasta teise kvartali andmed) ja paljude riikide kõige suurem probleem. Sama kehtib ka nende noorte kohta, kes ei tööta ega õpi (NEET-noored). Pikaajaline töötus on mõnes liikmesriigis väga suur ja ulatub peaaegu 50 %-ni töötuse kogunäitajast. Töötuse kestuse pikenemisega kaasneb oskuste halvenemine, tööturuga seotuse vähenemine ning lõpuks ka suur vaesuse ja sotsiaalse tõrjutuse oht. Lisaks kaasneb sellega risk, et tsükliline töötus muutub struktuurseks, mis omakorda avaldab negatiivset mõju majanduskasvule. Liikmesriikide meetmed, mis võeti kooskõlas 2016. aasta veebruaris esitatud nõukogu soovitusega pikaajaliste töötute tööturule integreerimise kohta ja kooskõlas noortegarantiiga, võivad olukorra paranemisele oluliselt kaasa aidata. Kvaliteetse ja kaasava hariduse kättesaadavuse tagamine ning riiklikesse haridussüsteemidesse ja inimeste oskustesse investeerimise tõhustamine on esmatähtsad kodanike kaasamisel ja nende aktiivsuse suurendamisel ning aitavad lihtsustada siirdumist tööturule ja ühelt töökohalt teisele. Kui edasiminek jätkub samas tempos, on Euroopas võimalik 2020. aastaks saavutada koolist väljalangemise vähendamise ning kolmanda taseme hariduse omandamise valdkonnas püstitatud eesmärgid. Liikmesriigid võtavad meetmeid haridussüsteemide ajakohastamiseks, eriti selleks, et hoida ära varast haridussüsteemist väljalangemist ning võidelda põhioskuste madala taseme vastu. Eelkõige püütakse kõrvaldada ebasoodsas olukorras olevate õppurite haridustaseme erinevust ülejäänute omast. Mõnel juhul on võetud spetsiaalseid meetmeid sisserändajate integreerimiseks haridussüsteemi. Samuti on tegevuskavades tähtsal kohal kõrghariduse parem vastavus tööturu nõuetele. Kooskõlas Euroopa uue oskuste tegevuskavaga on mitmes liikmesriigis loodud riiklikud digitaalvaldkonna oskuste ja töökohtade edendamise koalitsioonid, mille ülesanne on digioskustesse suunatud investeeringute suurendamine. Sageli tänu sotsiaalpartnerite ja muude sidusrühmade abile on liikmesriigid parandanud kutsehariduse ja -õppe kvaliteeti, õpipoisiõpet ning väljaspool formaalset haridussüsteemi omandatud oskuste valideerimise mehhanisme. Hästi toimivat tööturgu, kvaliteetsete töökohtade loomist, ettevõtluse edendamist ja paremat tööturul osalemist on võimalik toetada seeläbi, et tööturul on nii ühes kohas töötamise kui ka ühelt töökohalt teisele liikumise korral tagatud õige tasakaal paindlikkuse ja kindlustunde vahel. Peamiste eesmärkidena tuleb soodustada tähtajatu töölepinguga töökohtade loomist, tagades, et ajutised lepingud oleksid hüppelauad, mitte tupikteed, samuti lihtsustada töökoha vahetamist ja luua ettevõtjatele võimalusi tegevuse laiendamiseks. Liikmesriigid töötavad selle nimel, et saavutada selles valdkonnas tasakaalustatud poliitika – eelkõige muudetakse koondamist ja vallandamist käsitlev õigusraamistik selgemaks ja paremini prognoositavaks ning tunnustatakse vajadust luua toimivad sotsiaalkaitsesüsteemid, mis on paremini kohandatud erinevatele vajadustele ja olukordadele ning seda eelkõige töösuhete uute vormide puhul. Töötus- ja muude hüvitiste ning teenustega kaetus ja nende piisavus on siiani liikmesriigiti väga erinevad. Selles kontekstis on aktiivse tööturupoliitika meetmed, mis võimaldavad sujuvalt töökohti vahetada, väga olulised selleks, et tulla toime üleilmastumise ja digitaalse muutusega kaasnevate probleemidega. Samaaegselt majanduse ja tööturu taastumisega vähenes 2016. aastal jätkuvalt vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse ohus olevate inimeste osakaal, mis on langenud 2008. aasta tasemele. See vähenemine on aset leidnud peamiselt tänu madala tööhõivega leibkondade arvu vähenemisele ja materiaalse puuduse määra langemisele, lisaks on stabiliseerunud (rahalise) vaesusriski määr. Ehkki need näitajad vähenevad, püsib vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse ohus olevate inimeste koguarv endiselt suur – 2016. aastal oli neid 118 miljonit inimest ehk 23,5 % kogurahvastikust; see näitaja on strateegias „Euroopa 2020“ vaesuse ja sotsiaalse tõrjutuse osas püstitatud eesmärgi saavutamisest kaugel. Ka sissetulekute ebavõrdsuse näitaja ELis on pärast kriisijärgset suurenemist veidi vähenenud. 2016. aastal oli rahvastiku rikkaima 20 % kasutada olev sissetulek umbes viis korda suurem kui vaeseima 20 % oma, kusjuures riikidevahelised erinevused on siin suured (ning mõnes riigis on sissetulekute ebavõrdsus suurenenud). Sissetulekute suhteliselt suurte erinevuste püsimine, mis sageli on seotud haridusele, koolitusele ja sotsiaalkaitsele juurdepääsu ebavõrdsete võimalustega ning mis avaldub teatavate isikute halvemas olukorras tööturul, tekitab küsimusi õigluse, sotsiaalse kaasatuse ja jätkusuutliku majanduskasvu kohta. Liikmesriigid jätkavad sotsiaalkaitsesüsteemide ajakohastamist ning parandavad selleks hüvitiste ja teenustega kaetust ning nende piisavust, eelkõige ebatüüpilises töösuhtes olevate töötajate puhul; lisaks toetatakse aktiivselt tööturul osalemist. Kooskõlas Euroopa sotsiaalõiguste samba põhimõtetega laiendas mõni liikmesriik sotsiaalkaitsekavade alusel abi saamise võimalusi (sh vanemapuhkuse, töötus- ja haigushüvitiste alal) ning muutis need kättesaadavaks füüsilisest isikust ettevõtjatele ja vabakutselistele töötajatele, kes ei olnud enne sotsiaalkaitsega kaetud. Kahes riigis, Kreekas ja Itaalias, kehtestati riigisiseselt meetmed, millega tagatakse esmakordselt miinimumsissetuleku toetus. Samuti võetakse meetmeid, et tugevdada hüvitisesaajate aktiveerimist; näiteks muudetakse aktiivsetes tööturumeetmetes osalemine kohustuslikuks ja/või parandatakse individuaalseid teenuseid. Sellest seisukohast on väga tähtis tagada sotsiaalkaitseskeemide kättesaadavus kõigile töötajatele (sh FIEdele), parandada tööhõive- ja sotsiaalteenuste vahelist kooskõla, sealhulgas luua vastavaid teenuseid osutavad keskused, kes suudaksid abivajajaid paremini toetada ja osutada nende tööturule integreerimiseks kvaliteetseid teenuseid. Maksu- ja hüvitissüsteemid mängivad vaesusest ja ebavõrdsusest tingitud mõjude vähendamisel olulist rolli, siiski vähenes sotsiaalsiirete (v.a pensionid) mõju vaesusriskile 2016. aastal vaid veidi. See areng, mis veel ei peegelda sotsiaalse turvalisuse suurendamiseks ellu viidud viimaseid reforme, peidab endas riikide tasandi erinevaid arenguid. Täpsemalt võib see peegeldada hüvitiste piisavuse ja katvuse muutust, indekseerimise puudumist (arvestades üldiselt suurenevat sissetulekut), samuti leibkondade koosseisu (ning sellega seoses vaesuse ohus olevaid isikuid käsitlevate näitajate) muutumist. Selleks et kõrvaldada ebavõrdsus ja vähendada vaesust, sealhulgas peatada nende nähtuste ühelt põlvkonnalt järgmisele ülekandumine, võivad liikmesriigid võtta veel meetmeid eri valdkondades, sealhulgas võivad nad täiustada oma maksu- ja hüvitissüsteeme, toetada võrdsete võimaluste loomist hariduse ja koolituse valdkonnas, tagada kvaliteetsete tervishoiuteenuste kättesaadavus ja edendada muu hulgas soolist võrdsust. Endiselt on esmatähtis see, et samaaegselt sotsiaalkaitsesüsteemide jätkusuutlikkuse hoidmisega tagataks pensionide piisavus. Hiljutised reformid sisaldavad sageli meetmeid, millega parandada pensionide, eelkõige väiksemate pensionide piisavust. Mitmes riigis on võetud meetmeid miinimumpensionide suurendamiseks või madala pensionisissetulekuga isikute maksukoormuse vähendamiseks. Ka lisapensionide ja muude pensionihoiuste vormide laialdasem kasutuselevõtt võiks mõnes liikmesriigis osutuda pensionide piisavuse tagamisel heaks lahenduseks. Demograafilise muutuse kontekstis tuleks vältida pensionireforme, mis võivad kaasa tuua varasema tööturult lahkumise ning seada seeläbi ohtu pensionisüsteemide jätkusuutlikkuse ja pensionide piisavuse. Arvestades seda kõike ning pidades silmas, et meeste ja naiste pensionid on endiselt erinevad ning et vanemaealised naised on sagedamini vaesuse ohus, tuleks mõnes liikmesriigis kindlasti võtta meetmeid meeste ja naiste pensioniea lähendamiseks. Terve ja aktiivse elanikkonna ning majandusliku õitsengu seisukohast on väga tähtis võrdne ja õigeaegne juurdepääs kvaliteetsetele ravi- ja pikaajalise hoolduse teenustele, samuti hästi toimiv tervislike eluviiside propageerimine ja haiguste ennetamine. Mitmes liikmesriigis on ellu viidud tervishoiureforme, millega toetatakse esmatasandi tervishoiuteenuste osutamist ja juurdepääsu neile teenustele, rõhutatakse perearstiteenuste tasandil tervislike eluviiside ja haiguste ennetamise tähtsust, ühtlustatakse ja täiustatakse eriarstide ja haiglaravi jätkusuutlikkust ning parandatakse juurdepääsu taskukohastele ja kulutõhusalt kasutatavatele ravimitele kooskõlas liikmesriigi pädevusega. Mõned liikmesriigid võtavad ka meetmeid pikaajalise hoolduse teenuste tõhustamiseks ja kvaliteetsemaks muutmiseks. See aitaks edendada sotsiaalset kaasatust ja vähendada tegureid, mis takistavad pereliikmetest hooldajatel ja eriti naistel tööturul osalemast. Hästitoimiv sotsiaaldialoog on tähtis tegur sotsiaalse õigluse saavutamisel ning aitab tagada majanduse arengu. Sotsiaaldialoog mängib sotsiaalõiguste tugevdamisel ning kestva ja kaasava majanduskasvu saavutamisel keskset rolli. Sotsiaalpartnerite kaasatuse määr ja mõju asjakohaste reformide kujundamisel ja rakendamisel on ELi riikides väga erinev. Enamasti on see nii seepärast, et eri liikmesriikides on selleks eri tavad ja institutsioonid ning sotsiaalpartnerid on erineva võimekusega ja panustavad erinevalt. Kuigi üht võrdlusalusena kasutatavat mudelit ei ole, on tähtis, et sotsiaalpartnerid oleksid kooskõlas sotsiaalõiguste samba põhimõtetega aktiivselt kaasatud poliitikakujundamise ja rakendamise igas etapis.

1. EUROOPA LIIDU TÖÖTURU JA SOTSIAALVALDKONNA SUUNDUMUSTE NING PROBLEEMIDE ÜLEVAADE Selle punkti all antakse ülevaade Euroopa Liidu tööturu ja sotsiaalvaldkonna suundumustest ja probleemidest ning esitatakse üksikasjalik analüütiline kuvand peamistest tööhõive- ja sotsiaalvaldkondadest.

1.1 Tööturu suundumused Euroopa Liidu tööturu olukord on 2016. aastal ja 2017. aasta esimesel poolel märgatavalt paranenud ning strateegias „Euroopa 2020“ püstitatud tööhõivemäärade eesmärkidele oluliselt lähemale nihkunud. Tööhõivemäär (20–64aastased) tegi kriisijärgselt läbi suurima kasvu ning suurenes 2016. aastal ühe protsendipunkti võrra, jõudes 71,1 %-ni. Kasv jätkus 2017. aasta esimesel poolel ja 2017. aasta teises kvartalis saavutas see näitaja 72,2 % taseme, mis on seni ELis registreeritud tasemetest kõrgeim. Samaaegselt ulatus töötavate inimeste arv 2017. aasta teises kvartalis 235,4 miljonini, mis on 3,5 miljonit töökohta rohkem kui eelneval aastal. Kui tööhõivemäär kasvab samas tempos, siis suudetakse ilmselt saavutada strateegia „Euroopa 2020“ tööhõive-eesmärk 75 %. Olukord paranes oluliselt ka euroalal, kus tööhõivemäär saavutas 2017. aasta teises kvartalis kõrgeima taseme (70,9 %). Tööhõivemäära taastumist toetab tööturul osalemise stabiilne kasv, ka aktiivsusmäär (15–64aastased) saavutas 2017. aasta teises kvartalis kõrgeima taseme (73,4 %, euroalal 73 %). Tööhõive pidev kasv tähendas ka töötuse määra pidevat langust (15–74aastased); viimane näitaja langes 2017. aasta teises kvartalis 7,7 %-le (euroalal 9,2 %-le) ja läheneb aeglaselt kriisieelsele tasemele. See on seda rõõmustavam, et varem mitteaktiivsed inimesed jõudsid tööturule ja tööjõu näitaja suurenes (sh rohkem tööotsijaid). Noorte töötute ja pikaajaliste töötute arv on kiiresti vähenenud. Kuigi see näitaja on siiani kõrge (eriti mõnes liikmesriigis), on noorte töötuse määr aastaga kukkunud peaaegu 2 protsendipunkti ning oli 2017. aasta teises kvartalis 17 % (euroalal 19,1 %). Praegu on see seitse protsendipunkti väiksem 2013. aasta esimese kvartali maksimumist (23,9 %). Pikaajalise töötuse määr (st selliste töötute osakaal aktiivse elanikkonna hulgas, kes on olnud üle 12 kuu töötud) on järginud sama suundumust, kahanedes aastaga 0,6 protsendipunkti – 2017. aasta teises kvartalis oli see näitaja 3,4 % (euroalal 4,7 %). Pikaajalise töötuse määr langes ka töötuse üldise määra suhtes, kuid on siiani kõrge – 45,6 % (euroalal 49,7 %) – ning ületab mõnes liikmesriigis 50 %. Lisaks sellele langeb väga pikaajalise töötuse (st üle 24 kuu kestev töötus) määr aeglaselt, seega suureneb oht, et see pigem levib. Allikas: Eurostati tööjõu-uuring. Tööhõive taastumine ja töötuse vähenemine on stabiilse, kuid tagasihoidliku SKP kasvu taustal olnud üllatavalt suur. See suundumus on selgelt jälgitav just viimasel kahel aastal nii ELi kui ka euroala puhul. Siiski näitab ühe töötaja kohta arvestatud töötundide arvu tagasihoidlik kasv mõningate tööturu probleemide püsimist; see töötundide näitaja on ELi puhul (joonis 2) kriisieelsest näitajast ligikaudu 3 % ning euroala puhul umbes 4 % väiksem. Sellele on kaasa aidanud osaajaga töötamise osakaalu suurenemine ja vähemal määral täistööajaga töötatud tundide arvu vähenemine. Siiski kasvas 2016. aastal täistööajaga töötamise näitaja kiiremini kui osaaja oma (nagu käesolevas punktis hiljem selgitatakse). Allikas: Eurostat, rahvamajanduse arvepidamine (DG EMPLi arvutused). Tööhõive on kasvanud jõudsamalt vanemaealiste töötajate hulgas. Nagu näha joonisel 3, registreeriti ELi tööhõivenäitajate suurim kasv (2016. aastal 4,6 %) just vanemaealiste töötajate (55–64aastased) hulgas. See lisandub vastava elanikkonnarühma pidevalt tõusvale tööhõivemäärale kriisijärgsel ajal (45,5 %-lt 2008. aastal 55,3 %-le 2016. aastal) ja vastavale aktiivsusmäära kasvule (59,1 %-ni 2016. aastal). See suundumus on kooskõlas praegu riiklike pensionisüsteemide alal teostatavate reformidega, millega soovitakse parandada pensionisüsteemide jätkusuutlikkust ning suurendada demograafilise muutuse (sh inimeste oodatava eluea pikenemise) kontekstis tööturul saada oleva tööjõu hulka Nagu 2015. aastal, oli tööhõive kasv suhteliselt väiksem noorte (15–24aastased) ja parimas tööeas töötajate (25–54aastased) hulgas, kuid esimeste hulgas oli see kiirem (1,3 % vs 0,8 %). Arvestades aktiivsusmäära stabiilsust (41,5 % nii 2015. kui ka 2016. aastal), aitas järjepidev noortele mõeldud töökohtade loomine kaasa noorte töötuse vähenemisele. Tööhõive kasv sugude lõikes oli samuti ühtlane, nagu ka juba 2015. aastal. Nii meeste kui ka naiste tööhõive kasvasid 2016. aastal 1,4 %. See tähendab, et kuigi tööhõivemäärad kasvasid mõlema rühma puhul (1 protsendipunkti, vastavalt 76,9 %-ni ja 65,3 %-ni), jäi sooline tööhõivelõhe ikkagi samaks. Kuigi tööhõive suurenes kõigi haridustasemete lõikes, suurenes kõrgharidusega töötajate tööhõive kõige rohkem. Kõrgharidusega töötajate tööhõive kasvas 2016. aastal 3,1% (25–64aastaste hulgas). Keskmise (st keskharidusega) ja madalama (põhiharidusega või ilma selleta) haridustasemega töötajate puhul registreeriti suhteliselt madalam tööhõivemäära kasv, vastavalt 0,4% ja 0,9% . Neid suundumusi kirjeldatakse liikmesriikide kaupa üksikasjalikult aruande järgmises punktis.

Allikas: Eurostati tööjõu-uuring. Majanduskriisist taastumine on andnud tõuke nii alaliste kui ka ajutiste töökohtade tekkele, kusjuures järjest enam töötatakse täistööajaga. Absoluutväärtusena ületas tähtajatu töölepinguga töötajate arvu suurenemine 2016. aastal tähtajalise töölepinguga töötajate sama näitaja (2,7 miljonit vs 0,6 miljonit), samas protsentides oli kasv viimaste puhul suurem. Tähtajalise lepinguga töötajate osakaal töötajate koguarvu suhtes jäi samale tasemele 14,2 % (vt täpsemalt punkt 3.3.1). Füüsilisest isikust ettevõtjate arv suurenes 2016. aastal marginaalselt (0,3 %), see kasv oli suurem töötajateta füüsilisest isikust ettevõtjate puhul (vt täpsemalt punkt 3.1.1). Nagu siin peatükis juba mainitud, on pärast majanduskriisi algust märgatavalt suurenenud osaajaga töötajate arv (umbes 11% võrreldes 2008. aastaga), samas täisajaga töötamine on vähenenud 2 %. See suundumus võib aga peatselt muutuda, sest 2016. aastal loodi täistööajaga töökohti proportsionaalselt rohkem kui osaajaga töökohti (sama suundumust on 2008. aastast alates täheldatud siiani üksnes ühel korral, so 2014. aastal). Lisaks vähenes 2016. aastal mittevabatahtliku osaajaga töötamise osakaal 29,1 %-lt 27,7 %-le Viimaste aastate suundumusega kooskõlas loodi kõige rohkem uusi töökohti teenussektoris (+1,7 %). Ka tööstus- ja ehitussektoris oli kasv positiivne (mõlemas kasvas töökohtade arv 1 %). Ehitussektoris liikus töötajate arvu kasv positiivses suunas pärast 2008. aastat esimest korda, kuid võrreldes 2008. aastaga on ehitussektoris siiani 18% vähem töötajaid. Põllumajandussektori töökohtade arv väheneb endiselt pikaajalise ühtlase suundumusena, 2016. aastal 4 %. 1.2 Sotsiaalsed suundumused Tööturu olukorra paranemisega kaasnes leibkondade finantsolukorra üldine paranemine. Leibkonna reaalne kasutada olev kogutulu (GDHI), mis näitab leibkonna turupõhist sissetulekut pärast selle korrigeerimist maksude ja sotsiaalsiiretega, suurenes 2016. aastal juba kolmandat aastat järjest ning jõudis eelmise, 2009. aastal registreeritud kõrgtasemeni. Kvartaliandmed näitavad 2016. aastal stabiilset kasvu (2 % aastas). 2017. aasta teises kvartalis see kasv jätkus, kuid aeglasemas tempos. See hiljutine kasv tuleneb tööst saadava sissetuleku suurenemisest, kusjuures kindlas tempos on kasvanud füüsilisest isikust ettevõtjate ja eriti palgatöötajate sissetulek. Samas peegeldab see kasv peamiselt tööhõivemäärade suurenemist ja vähemal määral palkade suurenemist. Sotsiaalhüvitiste suurenemine on samuti tõstnud leibkondade kasutada olevat sissetulekut, kuid sotsiaalhüvitiste osakaal kogutulu (GDHI) suurenemises on 2016. aasta teises pooles vähenenud. Kinnisvaratulu ja muu lisasissetulek on püsinud viimastel aastatel stabiilsena, samas suuremad sotsiaal- ja muud maksud on kogutulu (GDHI) kasvu negatiivselt mõjutanud. Leibkondade sissetulekut puudutava olukorra paranemine on vähendanud ka vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse ohus olevate inimeste hulka (AROPE-näitaja). 2016. aastal täheldati selle näitaja puhul paranemist juba neljandat aastat järjest; see näitaja langes 23,5 %-le (aasta varem oli see 23,8%) ning on lähenemas madalaimale, st 2009. aasta tasemele (23,3%). Sellegipoolest ei piisa sellest, et saavutada strateegia „Euroopa 2020“ põhieesmärki – aidata võrreldes 2008. aasta olukorraga vaesusest välja vähemalt 20 miljonit inimest. 2016. aastal oli vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse ohus ligikaudu 118 miljonit inimest, st umbes 700 000 inimest rohkem kui 2008. aastal. See oht on suurem just teatavates rühmades: lapsed (0–17aastased, 26,4%) ja noored (18–24aastased, 30,5%), samuti madalaima astme põhiharidusega (34,9%) ja puudega isikud (üle 16aaastased, 29,9 %). Ka kaks kolmandikku töötutest olid 2016. aastal vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse ohus. Väljaspool ELi sündinud isikute puhul tundub vaesusse või sotsiaalsesse tõrjutusse sattumise oht olema suurem (2015. aastal oli see 39,1 %). Vastupidiselt aga on vanemaealised (üle 65aastased) siiani suhteliselt paremini kaitstud (näitaja on veidi muutunud, 17,4%-lt 2015. aastal 18,3 %-le 2016. aastal). Allikas: Eurostat, sissetulekuid ja elamistingimusi käsitlev ELi statistika. Märkus: Siin joonisel on EL 27 andmed, st ELi andmed Horvaatiat arvesse võtmata (Horvaatia kohta on andmed kättesaadavad alates 2010. aastast). Vaesuse ja sotsiaalse tõrjutuse ohu näitaja alamkategooriaid vaadates on endiselt kõige suurem probleem rahaline vaesus. Vaesuse ohus olevate inimeste (AROP) arv kasvas pärast majanduskriisi mitmel järjestikusel aastal, see oli tingitud kuni 2014. aasta keskpaigani kestnud majanduse ja tööturu halvast olukorrast ning saavutas maksimumi (87 miljonit inimest) 2016. aastal. Tänu majanduse ja tööturu olukorra paranemisele stabiliseerus 2015. ja 2016. aastal siiski vaesuse ohus olevate inimeste arv osakaaluna rahvastikust (17,3% mõlemal aastal). See ületab siiski kriisieelse taseme (16,4% 2009. aastal). 2016. aasta sissetulekute kiirhinnangu kohaselt on rahaline vaesus enamikus liikmesriikides veelgi stabiliseerunud. Suure materiaalse puuduse käes kannatanute (SMD-näitaja) arv on 2013. aastast saadik vähenenud ja 2016. aastal saavutas see rekordiliselt madala taseme (37,8 miljonit). See arv moodustab 7,5% ELi rahvastikust (8,1% 2015. aastal). Näitaja vähenemine, mis peegeldab absoluutse vaesuse vähenemist, on vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse ohus olevate inimeste arvu vähenemise peamine põhjus. Tänu paranenud tööturuolukorrale on vähenenud nende inimeste osakaal, kes elavad (peaaegu) töötutes leibkondades. Selliste isikute osakaal oli 2016. aastal 10,4 % (või 38,8 miljonit inimest), mis on vähem kui 2014. aastal, mil see näitaja oli kõige suurem (11,2%). Pikema perioodi lõikes jäid need näitajad kõrgemaks kui need olid 2008. aastal (9,2%). Töövaesuse oht suureneb järjest (see suundumus algas kriisi ajal) ning see oht ähvardas 2016. aastal 9,6 % töötajatest. Kõnealune näitaja on suurem kui 2010. aastal, mil see oli madalaimal tasemel (8,3%), ja see tähendab, et vaesuse ohus oli üle 32 miljoni töötaja. Kuigi tööhõive on inimeste vaesuse ohust väljaaitamiseks oluline, ei piisa alati üksnes sellest. Mittestandardsete tööhõivevormide osakaalu suurenemine ja töötamise polariseerumine võivad selle näitaja tulemusi ka edaspidi mõjutada. Sissetulekute ebavõrdsuse näitaja on hakanud pärast kriisijärgset suurenemist 2016. aastal aegamööda vähenema. Sissetulekukvintiilide suhte kordaja (st 20 % suurima sissetulekuga inimeste kogusissetuleku ja 20 % väikseima sissetulekuga inimeste kogusissetuleku suhe) vähenes 2015. aasta 5,2-lt 2016. aastal 5,1-le, olles enne seda võrreldes 2009. aasta näitajaga (4,9) tõusnud. See tagasihoidlik areng peegeldab majanduse ja tööturu olukorra paranemist. Siiski peitub sissetuleku ebavõrdsust peegeldava ELi keskmise näitaja taga liikmesriikide vaheline suur erinevus (vt punkt 3.4).



2. SOTSIAALVALDKONNA TULEMUSTABELI LÜHIÜLEVAADE

Euroopa sotsiaalõiguste sammas, mille väljakuulutamisele 17. novembril 2017 on Euroopa Parlament, nõukogu ja komisjon ühiselt alla kirjutanud, määrab kindlaks mitu olulist põhimõtet ja õigust, millega toetada õiglaseid ja hästi toimivaid tööturge ja sotsiaalhoolekande süsteeme. Sambas on kätte näidatud suund, mille poole liikudes aitab uuendatud lähenemisprotsess parandada liikmesriikides valitsevaid töö- ja elutingimusi. Euroopa sotsiaalõiguste sambale on lisatud ka uus sotsiaalvaldkonna tulemustabel, mille alusel jälgitakse liikmesriikide toimetulekut ja üldiseid suundumusi selles valdkonnas. Ühise tööhõivearuande käesolev väljaanne tutvustab sotsiaalvaldkonna tulemustabeli tulemusnäitajaid (uus tulemustabel asendab 2013. aastal kokkulepitud tööhõive- ja sotsiaalnäitajate tulemustabeli). Uues tulemustabelis on esitatud mitu põhinäitajat, mille abil jälgitakse liikmesriikide tööhõive- ja sotsiaalvaldkonna toimimist sotsiaalõiguste sambas kindlaks määratud kolme laiema mõõtme kaupa: i) võrdsed võimalused ja juurdepääs tööturule, ii) dünaamilised tööturud ja õiglased töötingimused ning iii) avaliku sektori toetus / sotsiaalkaitse ja sotsiaalne kaasatus. See analüüs on asetatud 3. peatükis kirjeldatud laiemasse reformide konteksti. 2.1 Sotsiaalvaldkonna tulemustabeli selgitus Sotsiaalvaldkonna tulemustabel on peamine vahend, millega jälgitakse liikmesriikide näitajate lähenemist paremate töö- ja elutingimuste valdkonnas. See tulemustabel koosneb nimelt 14 põhinäitajast, millega hinnatakse üldisemalt tööhõive- ja sotsiaalvaldkonna suundumusi: -Võrdsed võimalused ja juurdepääs tööturule: 1.18–24aastaste madala haridustasemega noorte osakaal 2.20–64aastaste sooline tööhõivelõhe 3.Sissetulekute ebavõrdsus sissetulekukvintiilide suhte kordajana – S80/S20 4.Suhtelise vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse määr (AROPE) 5.Mittetöötavate ja -õppivate noorte määr (15–24aastased NEET-noored) -Dünaamilised tööturud ja õiglased töötingimused: 6.Tööhõivemäär (vanuserühm 20–64) 7.Töötuse määr (vanuserühm 15–74) 8.Aktiivses tööturupoliitikas osalejad 100 töötada sooviva inimese kohta 9.Leibkondade reaalselt kasutada olev kogutulu inimese kohta 10.Hüvitised töötajatele töötatud tunni kohta (eurodes) -Avaliku sektori toetused / sotsiaalkaitse ja sotsiaalne kaasatus: 11.Sotsiaalsiirete (v.a pensionid) mõju vaesuse vähendamisele 12.Lastehoiuasutustes käivate kuni 3aastaste laste osakaal

13.Isikud, kelle enda hinnangul on arstiabi neile kättesaamatu / so kellel on rahuldamata vajadus arstiabi järele 14.Selliste isikute osakaal rahvastikus, kellel on algtaseme või sellest kõrgema taseme üldised digioskused. Tulemustabeli analüüsimiseks kasutatav ühtne metoodika lepiti kokku tööhõivekomitees ja sotsiaalkaitsekomitees (vt täpsemalt 3. lisa). Tulemustabeliga hinnatakse liikmesriikide olukorda ja arenguid, võttes vaatluse alla sotsiaalvaldkonna tulemustabelis esitatud kõigi põhinäitajate tasemed ja nende aastase muutuse. Need tasemed ja tasemete muutused on liigitatud vastavalt nende kaugusele asjakohasest (kaalumata) ELi keskmisest. Liikmesriikide tulemused nende tasemete ja taseme muutuste osas seotakse (eelnevalt kindlaks määratud maatriksi abil) seejärel nii, et igale liikmesriigile määratakse üks seitsmest kategooriast („väga tubli“, „keskmisest parem“, „hea, kuid vajab jälgimist“, „keskmine / neutraalne“, „kehv, kuid paranemas“, „tähelepanu vajav“ ja „kriitilises olukorras“). Selle põhjal esitatakse 1. tabelis tulemustabeli näitajate kokkuvõte vastavalt iga näitaja kohta saadaolevate uusimate andmete alusel. Neid tabeleid tuleb lugeda väga hoolikalt, vältides mehhaanilist lugemist. Selleks on 3. peatükis esitatud 14 näitaja, sh pikaajaliste suundumuste ja lisanäitajate üksikasjalik analüüs. Lisaks esitatakse edaspidi esitatavates riigiaruannetes ka kõigi kategooriasse „kriitilises olukorras“ kuuluvate näitajate süvaanalüüs ning kajastatakse nende näitajate sotsiaalmajanduslikku tausta; nii saab riigipõhiseid probleeme Euroopa poolaasta taustal paremini liigitada. Kogu selle analüüsi põhjal esitab komisjon vajaduse korral oma järgmised ettepanekud riigipõhiste soovituste kohta. 2.2 Sotsiaalvaldkonna tulemustabelist saadud tõendusmaterjal On vaja võtta meetmeid, et saavutada lähenemine ühiskondliku progressi valdkonnas, järgides sotsiaalsambaga määratletud mõõtmeid. Põhinäitajate analüüs näitab 17 liikmesriigi puhul vähemalt ühel korral kategooriat „kriitilises olukorras“. Hindamisel olnud 14 valdkonna puhul tuvastati 50 „kriitilist olukorda“, mis vastab hindamise läbinud näitajate koguarvust peaaegu 13 %-le. Kui arvestada kolme problemaatilisemat kategooriat („kriitilises olukorras“, „tähelepanu vajav“ ja „kehv, kuid paranemas“), on kogusumma 129, st kolmandik kõigist hindamise läbinud näitajatest. Tulemustabelis kajastamist leidnud kolme laiema mõõtme lõikes esineb problemaatilisust tähistavat märgistust sagedamini valdkonnas „avaliku sektori toetus / sotsiaalkaitse ja sotsiaalne kaasatus“, kus seda kategooriat esines keskmiselt 11,8 korda (neist kordadest 4,5 korda oli tegemist „kriitilise olukorraga“) näitaja kohta. Sotsiaalsiirete mõju vaesuse vähendamisele on selle valdkonna kõige kriitilisem näitaja – hoiatusmärk pandi 13 liikmesriigile (neist viiele kõige madalamas kategoorias). Sellele järgnevad mõõtmed „võrdsed võimalused ja juurdepääs tööturule“ ning „dünaamilised tööturud ja õiglased töötingimused“, kus ühe näitaja kohta tuleb keskmiselt ligikaudu 9 ja 8,8 hoiatusmärki (vastavalt kummagi mõõtme puhul 4 ja 3 „kriitilist olukorda“). Esimeses valdkonnas esines kõige rohkem hoiatusmärke näitaja „sooline tööhõivelõhe“ puhul (10 korda). Teise valdkonna puhul on kõige problemaatilisem näitaja „hüvitised töötajatele töötatud tunni kohta“ (13 hoiatusmärki). Tulemustabel viitab tööturu ja sotsiaalvaldkonna olukorra paranemisele ELis tervikuna. ELis keskmiselt registreeriti sotsiaalvaldkonna tulemustabeli 14 põhinäitajast 11 näitaja paranemine viimasel aastal (st sõltuvalt andmete kättesaadavusest kas 2015. või 2016. aasta), mis kinnitab seda, et majanduse taastumisega kaasneb tööturu ja sotsiaalvaldkonna olukorra stabiilne paranemine. Täpsemalt on nüüd võimalik töötuse määra osas liigitada 11 liikmesriiki kategooriasse „väga tubli“ või „keskmisest parem“ ning ainult üks liikmesriik liigitub kategooriasse „kriitilises olukorras“. 12 liikmesriiki liigituvad kategooriasse „väga tubli“ või „keskmisest parem“ ka tööhõive määra osas ning 12 liikmesriiki selles osas, mis puudutab vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse ohus olevate isikute osakaalu. Sellegipoolest jäid kaks näitajat (sooline tööhõivelõhe ja hüvitis töötajale töötatud tunni kohta) laias laastus samale tasemele ning üks näitaja (sotsiaalsiirete mõju vaesuse vähendamisele) halvenes. Olukord liikmesriikides on endiselt laialivalguv ja probleemide kriitilisus liikmesriikide lõikes on väga erinev. Enamik liikmesriike on põhinäitajate osas vähemalt ühel korral märgistatud probleemsena; erandiks on siin Taani, Saksamaa, Prantsusmaa, Madalmaad, Rootsi ja Ühendkuningriik. Kreeka, Rumeenia, Itaalia ja Bulgaaria puhul liigituvad 10 või rohkem näitajat kategooriatesse „kriitilises olukorras“, „tähelepanu vajav“ ja „kehv, kuid paranemas“. Selles rühmas esineb kategooriat „kriitilises olukorras“ kõige rohkem Kreeka ja Rumeenia puhul (st neis riikides on kõige rohkem näitajaid, mis on keskmisest halvemad, ei parane piisavalt kiiresti või halvenevad veelgi). Kreeka puhul on kriitiline olukord valdav kõigi kolme põhinäitajate valdkonna puhul (vaid koolist väljalangemise osas oli tulemus hea). Rumeenia puhul oli olukord kriitiline valdkondades „võrdsed võimalused ja juurdepääs tööturule“ ning „avaliku sektori toetused / sotsiaalkaitse ja sotsiaalne kaasatus“. Kategooria „kriitilises olukorras“ üldarvu põhjal järgnevad Küpros 9 probleemiga, Hispaania ja Horvaatia 8 probleemiga ning Läti, Leedu ja Portugal 7 probleemiga Vastukaaluks liigitub Taani kategooriatesse „väga tubli“ või „keskmisest parem“ kõigi 14 põhinäitaja osas, talle järgnevad Rootsi (12 näitajat), Austria (10 näitajat) ja Madalmaad (9 näitajat). Kui võtta vaatluse alla võrdsed võimalused ja juurdepääs tööturule, siis on ELi olukord eelmise aastaga võrreldes paranenud madala haridustasemega noorte, vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse ohu ja NEET-noorte osas. Samas jäi see laias laastus endiseks soolise tööhõivelõhe ja sissetulekute ebavõrdsuse (mida väljendatakse sissetulekukvintiilide suhte kordajana) osas. Näitajate kaupa vaadates on olukord järgmine. ·Olukord varajase haridus- ja koolitussüsteemist väljalangemise osas on kriitiline Hispaania, Malta, Portugali ja Rumeenia puhul, selle näitaja osas on väga tublide hulgas Horvaatia, Leedu ja Sloveenia. ·Kreeka, Itaalia, Malta ja Rumeenia olukord on kriitiline soolise tööhõivelõhe osas, siin on väga tublid Lätil Leedu ja Rootsi. ·Bulgaaria, Kreeka, Hispaania ja Leedu olukord on kriitiline sissetulekute ebavõrdsuse osas, siin on parima tulemuse kategooriasse liigitunud Tšehhi Vabariik, Sloveenia, Slovakkia ja Soome. ·Vaesuse ja sotsiaalse tõrjutuse ohuga seonduv olukord on kriitiline Bulgaarias, Kreekas ja Rumeenias, kõige tublimad aga on Tšehhi Vabariik, Taani, Madalmaad ja Soome. ·Bulgaaria, Kreeka, Horvaatia, Küprose ja Rumeenia olukord on kriitiline NEET-noorte seisukohast, samas Taani, Luksemburg, Madalmaad ja Rootsi on siin esirinnas. Kui vaadata valdkonna „dünaamilised tööturud ja õiglased töötingimused“ olukorda, siis on eelmise aastaga võrreldes olukord parem tööhõive ja töötuse määrade osas, ka aktiivses tööturupoliitikas osalemine ja leibkondade kasutada olev kogutulu (elaniku kohta) kasvasid, samas püsis töötaja kohta makstava töötasu olukord üsna stabiilne. Näitajate kaupa vaadates on olukord järgmine. ·Kreekas, Horvaatias ja Itaalias on olukord tööhõivemäärade osas endiselt kriitiline, võrdluseks aga on Taani, Saksamaa, Madalmaad, Rootsi ja Ühendkuningriik liigitunud kategooriasse „väga tubli“. ·Kreeka tulemused töötuse määra osas on kriitilised, Tšehhi Vabariik ja Saksamaa on aga selles osas esirinnas. ·Aktiivses tööturupoliitikas osalemisega seonduv olukord on kriitiline Bulgaarias, Eestis, Horvaatias, Rumeenias ja Sloveenias, samas on selles osas häid tulemusi saavutatud Belgias, Taanis, Prantsusmaal, Ungaris ja Rootsis.

·Tulemused, mis näitavad leibkondade kasutada oleva kogutulu (elaniku kohta) kasvu, liigituvad kategooriasse „kriitilises olukorras“ Kreekas ja Küprosel, samas on selles osas väga tublid Poola ja Rumeenia. ·Bulgaaria, Ungari ja Poola olukord on kriitiline töötaja kohta makstava töötasu osas, samas Belgia, Taani, Prantsusmaa, Luksemburg ja Madalmaad on selles osas väga tublid. Mis puudutab valdkonda „avaliku sektori toetused / sotsiaalkaitse ja sotsiaalne kaasatus“, siis on olukord eelmise aastaga võrreldes paranenud lapsehoiu kättesaadavuse, inimeste endi hinnangute kohaselt rahuldamata arstiabivajaduse ja digioskuste osas, kuid halvenenud näitaja „sotsiaalsiirete mõju vaesuse vähendamisele“ osas. Näitajate kaupa vaadates on olukord järgmine. ·Bulgaaria, Kreeka, Itaalia, Leedu ja Rumeenia on silmitsi kriitilise olukorraga selles osas, mis puudutab nende võimekust teha sotsiaalsiirdeid vaesuse vähendamise huvides. Taani, Austria, Soome ja Rootsi näitavad siin parimaid tulemusi. ·Tšehhi Vabariigi, Poola ja Slovakkia tulemused on kriitilised ametliku lapsehoiu kättesaadavuse osas, väga tublid on siin aga Belgia, Taani, Luksemburg, Portugal ja Rootsi. ·Eesti, Kreeka, Itaalia, Poola ja Rumeenia olukord on kriitiline näitaja „rahuldamata vajadus arstiabi järele inimeste endi hinnangul“ puhul (selle näitaja osas ei liigitunud kasutatud metoodika alusel ükski riik kategooriasse „väga tubli“). ·Bulgaarias ja Rumeenias on olukord kriitiline digioskuste osas, samas Taani, Luksemburg, Madalmaad ja Soome on siin esirinnas. Tabel 1. Sotsiaalvaldkonna tulemustabeli põhinäitajate ülevaade Märkus: 31. oktoobri 2017 seisuga puudusid Kreeka, Itaalia, Malta ja Ühendkuningriigi kohta andmed, mis kajastavad aktiivse tööturupoliitika meetmetes osalemist (Luksemburgi kohta andmeid ei esitatud, sest andmete kontrollimisel esines probleeme). Horvaatia, Luksemburgi ja Malta kohta puudusid andmed, kuidas kasvas leibkondade kasutada olev kogutulu (GDHI) elaniku kohta. Iirimaa kohta puudusid järgmised andmed: sissetulekukvintiilide suhte kordaja, suhtelise vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse määr ja sotsiaalsiirete mõju vaesuse vähendamisele.



1. kast. Liikmesriikide võrdlus – ülevaade olukorrast 26. aprillil 2017 esitatud teatises „Euroopa sotsiaalõiguste samba loomine“ märgitakse, et paljudes valdkondades, nagu töökaitsealane seadusandlus, töötushüvitised, miinimumpalgad, miinimumsissetulek ja oskused, tehakse võrdlusanalüüs ning vahetatakse parimaid tavasid. Komisjon alustas 2015. aastal viie juhi aruande põhjal ja koostöös liikmesriikidega sotsiaalsammast käsitlevas teatises nimetatud valdkondade võrdlusnäitajate väljatöötamist. Neid näitajaid on vaja selleks, et toetada struktuurireforme ja kiirendada lähenemisprotsessi parimate tulemuste suunas. Võrreldes muude võrdlusuuringutega, kus keskendutakse peamiselt üldiste tulemuste võrdlemisele, käsitletakse nendes võrdlusuuringutes ka poliitika tasandit (st konkreetseid poliitikaparameetreid, mis võivad kaasa tuua paremad tulemused). Tööhõivekomitee (EMCO) ja sotsiaalkaitsekomitee (SPC) leppisid kokku ühise, kolmest astmest koosneva lähenemisviisi: 1) põhiprobleemide kindlaksmääramine ja vaadeldava poliitikavaldkonna jaoks oluliste kõrgetasemeliste tulemusnäitajate kogum; 2) tulemusnäitajad, mis võimaldavad tulemusi võrrelda; 3) poliitikavahendite kindlaksmääramine ja poliitikasuuniste üldpõhimõtete väljatöötamine ning, kui võimalik, konkreetsete näitajate lisamine. Praeguses etapis on eesmärgiks see, et saaks võrrelda liikmesriikide poliitikas kasutusel olevaid vahendeid, mitte määrata võrdlusnäitajate väärtust. Tööhõivekomitee alustas 2016. aastal arutelusid töötushüvitisi ja aktiivset tööturupoliitikat käsitleva katseprojekti üle ning kokkuleppele jõuti 2017. aastal. See puudutab nimelt kolme väljundnäitajat (töötuse määr, pikaajalise töötuse ja töötute suhtelise vaesuse määr), kahte tulemusnäitajat (selliste inimeste osakaal, kes soovivad töötada ja osalevad regulaarselt aktiveerimismeetmetes, ning alla 12 kuu tööta olnud inimeste kaetus töötushüvitistega), ning kolme poliitikavahendi näitajat, mis iseloomustavad just töötushüvitisi (asendusmäär, hüvitise saamise tingimused ja hüvitiste maksmise aeg). Töötushüvitiste analüüs, mis on esitatud punktis 3.3, põhineb selle võrdluse tulemustel. Aktiveerimispoliitika vahenditega seonduv on alles töös. Koostöös liikmesriikidega töötatakse sotsiaalkaitsekomitees välja miinimumsissetuleku kavade võrdlusnäitajaid. Ülevaade neist on esitatud punktis 3.4. Ka oskuste võrdluse aluseks olevate näitajate alal käib töö edasi; selles keskendutakse täiskasvanuõpet soodustava poliitika väljatöötamisele. Komisjon kavatseb Euroopa sotsiaalõiguste samba kontekstis liikmesriikidega võrdlusnäitajaid edasi analüüsida. Ta kavatseb kindlaks määrata samba põhimõtted, mille puhul võrdlemine võib anda positiivse tulemuse vastastikuse õppe ja edasise lähenemise osas.



3. TÖÖHÕIVE- JA SOTSIAALREFORMID – LIIKMESRIIKIDE TULEMUSED JA MEETMED Siin punktis antakse ülevaade liikmesriikide tööhõive- ja sotsiaalvaldkonna põhinäitajatest ning liikmesriikides hiljuti võetud meetmetest neis põhivaldkondades, mis on välja toodud nõukogus 2015. aastal vastuvõetud ELi tööhõivesuunistes. Iga suunise puhul tutvustatakse välja valitud põhinäitajate osas hiljuti toimunud arenguid, samuti liikmesriikide poolt võetud meetmeid. Mis puudutab neid meetmeid, siis kirjeldatakse siin punktis liikmesriikide 2017. aasta riiklikke reformikavu ja tuginetakse Euroopa Komisjoni allikatele. Kui ei ole märgitud teisiti, kajastatakse aruandes üksnes pärast 2016. aasta juunit rakendatud poliitikameetmeid. Tööturu hiljutiste arengute põhjalik analüüs on esitatud tööturu ja palga suundumuse 2017. aasta aruandes ning Euroopa tööhõive ja sotsiaalarengu 2017. aasta aruandes. 3.1 Suunis 5. Tööjõunõudluse suurendamine

Siin osas vaadatakse, kuidas on rakendatud tööhõivesuunist nr 5, milles soovitatakse liikmesriikidel luua tingimused tööjõunõudluse suurendamiseks ja töökohtade loomiseks. Kõigepealt esitatakse ülevaade liikmesriikide töötuse ja tööhõivemääradest; see lisandub 1. peatükis esitatud ELi tasandi analüüsile ning aitab rõhutada seda, kui tähtis ülesanne on töökohtade loomine liikmesriikides. Seejärel võetakse vaatluse alla füüsilisest isikust ettevõtjana töötamise dünaamika, see näitaja on ettevõtlusnäitajale väga lähedalseisev näitaja ning selle alusel saab hinnata ka majanduskasvu ennast. Lõpuks uuritakse värbamisotsuste peamisi makromajanduslikke mõjutegureid, nimelt palga ja maksukiilu suundumusi. Punktis 3.1.2 antakse ülevaade liikmesriikides neis valdkondades tööjõunõudluse suurendamiseks rakendatud poliitilistest meetmetest, sh värbamistoetustest. 3.1.1 Põhinäitajad Pea pooltes liikmesriikides on 2016. aastal töötuse määr märkimisväärselt (üle ühe protsendipunkti) vähenenud. Keskmisest kiirem vähenemine ilmnes nimelt neis liikmesriikides, kus töötuse määrad olid väga kõrged (Hispaania, Horvaatia ja Küpros (kaks protsendipunkti või rohkem), kuid ka Kreekas ja Portugalis), mis osutab lähenemisele madalama töötuse taseme suunas. Erinevused jäävad siiski suureks. Nagu näha joonisel 5 (milles vaadeldakse sotsiaalvaldkonna tulemustabeli põhinäitajate hindamiseks kokkulepitud metoodika alusel üheaegselt nii töötuse taset kui ka muutust), on töötuse määrade erinevus 2016. aastal endiselt suur ning ulatub 4%-st Tšehhi Vabariigis ja Saksamaal (kategooria „väga tubli“) 23,6%-ni Kreekas (kategooria „kriitilises olukorras“). Kuigi töötus vähenes Kreekas 1,3 protsendipunkti, on selle üldine tase endiselt väga kõrge. Ka Itaalias on töötuse määrad püsinud kõrgena ning 2016. aastal seal olulist paranemist ei täheldatud (vaid 0,2 protsendipunkti). Keskmisest madalama töötuse määraga riikidest registreeriti Eestis ja Austrias 2016. aastal väike tõus. Hoolimata selle näitaja osas alates 2013. aastast toimuvast pidevast vähenemisest, oli enamikus liikmesriikides 2016. aastal töötuse määr ikkagi kõrgem kui 2008. aastal (joonis 6). Siin olid erandiks vaid Saksamaa, Ungari, Malta, Poola, Ühendkuningriik ja Tšehhi Vabariik. Allikas: Eurostati tööjõu-uuring (DG EMPLi arvutused). Ajavahemik: 2016. aasta tasemed ja muutused võrreldes 2015. aastaga. Märkus: telgede ristumispunktiks on ELi kaalumata keskmine. Selgitus on esitatud lisas. Allikas: Eurostati tööjõu-uuring. Tööhõive määr on suurenenud 28 liikmesriigist 27-s, samas on siiani riikide vahel suured erinevused. Ainult Luksemburgis registreeriti eelmisel aastal mõningane vähenemine. Nagu on näha joonisel 7, lähenevad tööhõivemäärad vaid osaliselt. Seda näitab regressioonisirge (selle abil väljendatakse tööhõivemäära tasemete ja nende muutuste vahelist seost) väike langus. See võimaldab teha järelduse, et madalama tööhõivemääraga liikmesriikides on tööhõive kasvanud keskmisest veidi kiiremini ning vastupidi, kuid samas on olukord endiselt kirju. Tööhõive määrad (vanuserühm 20–64aastased) on väga erinevad ja ulatuvad Kreeka 56,2%-lt Rootsi 81,2%-ni. Madalamate näitajate poolel jääb tööhõivemäär ELi keskmisest palju allapoole (st alla 65%) Kreekas, Horvaatias ja Itaalias (need riigid on tähistatud kriitilises olukorras riikidena) ning Hispaanias (kuulub kategooriasse „kehv, kuid paranemas“, mis osutab olulisele paranemisele). See näitaja on veidi kõrgem Rumeenia, Belgia ja Bulgaaria puhul, ent neis riikides on kasv keskmisest aeglasem. Vastupidine olukord on Madalmaades, Taanis, Ühendkuningriigis, Saksamaal ja Rootsis, mis kuuluvad kategooriasse „väga tubli“ ning kus tööhõive määr on 77% või üle selle. Euroopa Komisjoni 2017. aasta sügisese majandusprognoosi kohaselt peaks tööhõive määr 2017. ja 2018. aasta jooksul kasvama peaaegu kõikides liikmesriikides. Allikas: Eurostati tööjõu-uuring (DG EMPLi arvutused). Ajavahemik: 2016. aasta tasemed ja muutused võrreldes 2015. aastaga. Märkus: telgede ristumispunktiks on ELi kaalumata keskmine. Selgitus on esitatud lisas. Keskmised tööhõive määrad ELis on alates 2013. aastast pidevalt suurenenud ning ületanud nüüdseks kriisieelse taseme, samas on riikidevahelised erinevused endiselt suured. 2016. aastal jäi üle poole liikmesriikidest (17 liikmesriiki) veel allapoole 2008. aasta taset (joonis 8). See olukord on eriti ilmne neis riikides, kus kriisi mõju oli tuntavam, nimelt Kreekas (–10,1 protsendipunkti), Küprosel (–7,7 protsendipunkti), Hispaanias (–4,6 protsendipunkti) ja Horvaatias (–3,5 protsendipunkti). Olukorra muudab lootusrikkaks see, et majanduse taastudes on tööhõive 2013. aastaga võrreldes suurenenud peaaegu kõigis liikmesriikides. Kõige rohkem suurenesid tööhõive määrad 2008. aastast saadik Ungaris (+8,5 protsendipunkti) ja Leedus (+5,3 protsendipunkti).

Allikas: Eurostati tööjõu-uuring. Pideva tööhõive kasvu taustal tundub füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemise suundumus pigem stabiilne. FIEde keskmine osakaal vähenes 2016. aastal 14,0%-le, mis on madalaim määr 2008. aastast saadik, kuna tööhõive üldnäitaja paranes kiiremini (+1,5%) kui füüsilisest isikust ettevõtjate oma (+0,3%). Kui välja arvata primaarsektor (põllumajandus, metsandus ja kalandus), kus vähenemine on olnud struktuurne, siis kasvas FIEna tegutsejate arv peaaegu sama kiiresti kui kogu tööhõive (1,3%). Jätkus FIEna tegutsevate sisserändaja taustaga inimeste osakaalu stabiilne kasv: ELi liikmesriigi kodakondsuseta isikute osakaal kasvas 2015. aasta 11,9%-lt 2016. aastal 12,2%-ni (2010. aastal oli see näitaja vaid 10,0%). Lisaks on demograafilised suundumused märgatavalt suurendanud 65aastaste ja vanemate FIEde arvu. 2016. aastal moodustas nende arv 8% FIEde koguarvust (6% 2006. aastal). Absoluutarvudes suurenes füüsilisest isikust ettevõtjate arv 2016. aastal enamikus liikmesriikides. Sektoriaalsetel suundumustel oli siiski oma osa, seega koondus FIEde arvu vähenemine liikmesriikidesse, kus FIEde osakaal primaarsektoris oli üle keskmise (Horvaatia, Rumeenia, Sloveenia, Bulgaaria, Portugal, Soome ja Poola). Vastava näitaja vähenemine registreeriti veel Küprosel, Saksamaal, Belgias, Rootsis ja Itaalias, samas kui füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemine kõigis teistes liikmesriikides suurenes (5 % või rohkem Luksemburgis, Slovakkias ja Ühendkuningriigis). FIEna tegutsevate meeste osakaal jätkas stabiilset langustendentsi (17,5%-ni 2016. aastal, kuni 2014. aastani oli see olnud üle 18 %), samas kui FIEna tegutsevate naiste osakaal oli 2012. aastast saadik enam-vähem samal tasemel (9,9%). Endiselt on palju töötajateta füüsilisest isikust ettevõtjaid (nn üksikettevõtjad). 2016. aastal suurenes üksikettevõtjate arv väljaspool primaarsektorit 1,8 % võrra (see näitaja oli 2008. aastaga võrreldes 9 % suurem), samas füüsilisest isikust ettevõtjatest tööandjate (töötajatega FIEd) arv väljaspool primaarsektorit suurenes vaid 0,3% võrra (see näitaja oli 2008. aastaga võrreldes 10 % väiksem). Töötajateta FIEde taga võib mõnel juhul peituda näiline füüsilisest isikust ettevõtjana tegutsemine. Seda probleemi lahatakse täpsemalt tööturu killustatuse taustal (punkt 3.3). Hoolimata tööturu olukorra pidevast paranemisest on palkade kasv ELis ikkagi tagasihoidlik. Vastavalt tarbijahindade muutusele korrigeeritud reaalpalgad kasvasid peaaegu kõigis liikmesriikides (kogu ELi lõikes oli kasv 1,3%). See kasv oli väiksem euroalal, kus madala inflatsiooni olukorras (2015. ja 2016. aastal) kasvas reaalpalk kummalgi aastal veidi alla 1 %. Tagasihoidlik palgakasv koos tootlikkuse kasvu mõningase aeglustumisega tähendas seda, et tööjõu ühikukulu dünaamikas ilmnes vaid mõõdukas kasv. Töötajate ettenähtud hüvitised on Euroopa lõikes väga erinevad: Bulgaarias on töötajale töötatud tunni eest ette nähtud hüvitis 4,6 eurot, samas kui Luksemburgis ulatub see 43,3 euroni. Joonisel 9 on näha, et Euroopa jaguneb laias laastus kahte rühma, st madalate ja kõrgete palkadega riikideks, ning vaid Küprose, Sloveenia, Itaalia ja Hispaania vastavad näitajad on ELi keskmise lähedal. Madala palgaga riikide loetelu lõppu jäävad Bulgaaria, Poola ja Ungari ning ka Rumeenia, kus eelmisel aastal täheldati siiski selle näitaja suurt kasvu. On ka mõningaid lähenemismärke, seda isegi olukorras, kus palkade absoluutse taseme ja tasustamise muutuse seos ei tundu olema tugev. Allikas: Eurostat, rahvamajanduse arvepidamine. Ajavahemik: 2016. aasta tasemed ja muutused võrreldes 2015. aastaga. Märkus: telgede ristumispunktiks on ELi kaalumata keskmine. Selgitus on esitatud lisas. Ajavahemikus 2011–2016 jäi reaalpalga kasv tootlikkuse kasvu keskmisest allapoole enamikus liikmesriikides (18-s 28-st). Kuues riigis (Belgia, Küpros, Soome, Horvaatia, Kreeka, Portugal) oli aastatel 2014–2016 reaalpalga kasv negatiivne. Ka pikema perioodi jooksul oli reaalpalga keskmine kasv väiksem kui tootlikkuse kasv (vt joonis10). Allikas: Eurostat, rahvamajanduse arvepidamine (DG EMPLi arvutused). Kulupõhise konkurentsivõime areng toetas euroala tasakaalustamist, kuid areng aeglustus. Euroalal tekkis enamikus liikmesriikides 2015. aastaks pärast eelarve ja palkade pikaajalist piiramist jooksevkonto ülejääk. Euroala tagasihoidlikku palgakasvu arvestades kasvasid tööjõu ühiku nominaalkulud veidi kiiremini neis riikides, kus jooksevkonto ülejääk oli suurem ja stabiilsem kui netovõlaga riikides. Samas 2016. aastal see erinevus mõnevõrra vähenes, mistõttu tasakaalustamine aeglustus.

Enamikus liikmesriikides oli palgakasv 2016. aastal aeglasem, kui prognoositi varasema seose põhjal töötusega, või selle prognoosiga võrdne, täpsemalt jäid palgad töötuse määra vähenemisele alla. Riigid, kus palgakasv oli töötuse vähenemisega võrreldes kõige väiksem, on Belgia, Bulgaaria, Soome, Slovakkia ja Rootsi. Phillipsi kõver, mis (tavapäraselt) osutab palgakasvu ja töötuse (negatiivsele) seosele, kinnitab, et palgad reageerisid majanduse taastumisele aeglaselt, seda eriti euroalal. Joonisel 11 võrreldakse ühe töötaja nominaaltasu aastast muutust nn töötuse määra erinevusega (st töötuse määra hetkeseisu ja selle muutumise erinevusega). Kriisi algusest saadik on see kõver lamedam kui varasemalt; see näitab, et palgad reageerisid töötuse vähenemisele oodatust vähem. Lisaks sellele on töötasu kasvu määr viimase kolme aasta jooksul olnud oodatust väiksem ka tööturu olukorra paranemise taustal. Mõõdukat palgadünaamikat aitavad seletada tootlikkuse aeglane areng, prognoositud madal inflatsioon, tööturureformide mõju ja tööturu jätkuv loidus. Täpsemalt ei pruugi praegune töötuse määr tööjõuressursi kasutamise tegelikku olukorda tööturul adekvaatselt peegeldada. Lisaks neile, kes tegelikult tööd otsivad (st töötud), võivad tööturult kõrvale jäänud isikud ning osaaja ja osalise koormusega töötavad isikud palkadele avalduvat survet veelgi suurendada. Inflatsiooni eeldatav langus ja tootlikkuse aeglustumine võivad samuti palgaläbirääkimistele mõju avaldada ja palgakasvu takistada, see omakorda vähendab majanduse elavnemist. Läbiräägitud palgatase annab ka selge pildi sellest, kuidas palgasurve ei ole tõeks saanud, seda eriti euroalal: aastane protsentuaalne muutus oli 2017. aasta esimeses kvartalis 1,5%, so umbes 0,5 protsendipunkti madalam kui majanduse taastumise algfaasis. Allikas: Euroopa Komisjoni majandus- ja rahandusküsimuste peadirektoraadi AMECO andmebaas ja Eurostati tööjõu-uuring. Tööjõu maksustamine on Euroopas üldiselt stabiilne, aga erinevused liikmesriigiti on märkimisväärsed. 2016. aastal vähenes keskmist palka saava ühe töötaja töötasu puhul maksukiil kõige rohkem Austrias (–2,4 protsendipunkti), Belgias (–1,4 protsendipunkti) ja Itaalias (–1,2 protsendipunkti), samas suurenes maksukiil märgatavalt Madalmaades (1,3 protsendipunkti), Kreekas (1,0 protsendipunkti) ja Poolas (0,9 protsendipunkti). Nagu näha joonisel 12, ulatub maksukiil 30%-st Iirimaal ja Maltal umbes 50%-ni Belgias, Saksamaal, Ungaris, Itaalias, Prantsusmaal ja Austrias. Sarnane erinevus on täheldatav ka madalama sissetulekuga töötajate (määratluse kohaselt need, kes teenivad 67 % keskmisest palgast) puhul, kuid riikide mudelid erinevad maksumäära progressiivsuse osas. Ajavahemikus 2013–2016 vähenes kaalumata keskmine maksukiil 0,5 protsendipunkti (0,8 protsendipunkti madalama sissetulekuga töötajate puhul); see näitaja vähenes suurel määral neis riikides, kus maksukiilu määr oli olnud kõige kõrgem (Belgias, Austrias, ka Itaalias ja Prantsusmaal, aga vaid madala sissetulekuga töötajate puhul) ning ka Rumeenias ja Taanis. Vastupidiselt suurenes aga maksukiil oluliselt Luksemburgis ning vaid madalama sissetulekuga isikute puhul ka Portugalis. Allikas: Maksude ja hüvitiste andmebaas, Euroopa Komisjon/OECD. Märkus: andmed ühe palgasaajaga (lasteta) leibkonna kohta. Küprose kohta värsked andmed puuduvad. 3.1.2 Poliitikameetmed Liikmesriigid jätkasid värbamistoetuste kasutamist, et toetada tööjõunõudlust ja töökohtade loomist. Enamik selle valdkonna meetmeid on suunatud konkreetsetele rühmadele, kellel on probleeme tööturule integreerumisel (nt noored, vanemaealised, pikaajalised töötud, pagulased jne) ning nende meetmete sisuks on rahalised soodustused (või maksude ja sotsiaalkindlustusmaksete tagasimaksed) tööandjatele, kes võtavad tööle vastavasse sihtrühma kuuluvaid isikuid. Vaatlusperioodi jooksul (2016. aasta teisest poolest alates) võeti konkreetsetele rühmadele suunatud toetused kasutusele mitmes liikmesriigis (vt täpsemalt punkt 3.2). Mõni liikmesriik on võtnud (või kavatseb võtta) kasutusele laiematele rühmadele suunatud värbamistoetusi, mille puhul toetuskõlblikkuse kriteeriumid on vabamad või puuduvad, tavaliselt selleks, et soodustada tähtajatute töölepingute sõlmimist. Itaalias vähendati üksnes lõunapoolsemates piirkondades sotsiaalkindlustusmakseid tööandjatele, kes võtavad alla 25aastaseid või vähemalt kuus kuud töötu staatuses olnud isikuid tööle tähtajatu töölepingu alusel (või tööpraktika vahendusel). Prantsusmaa pikendas kuus kuud 4 000 euro suurust toetust väikese või keskmise suurusega ettevõtjatele, kes võtavad tööle töötaja ja maksavad talle 1,3 kordset miinimumpalka (meede kehtis 2017. aasta esimeses pooles ja selleks ettenähtud vahendid on nüüd ära kasutatud). Seda toetust maksti peaaegu 1,6 miljonile töötajale. Austrias võeti kasutusele värbamisboonus, mille eesmärk oli uute töökohtade loomine; see boonus aitas vähendada töötajate makstava palga kulusid ja sellega loodi töökohti alles õppivatele isikutele. Oli ka juhtumeid, kus värbamistoetused olid suunatud muudele ebasoodsamas olukorras olevate isikute rühmadele. Näiteks Portugalis seati sisse rahalised soodustused neile, kes sõlmivad tähtajatuid töölepinguid, ning nende soodususte sisu on sotsiaalkindlustusmaksete osaline vähendamine haavatavate elanikkonnarühmade puhul (noored, pikaajalised töötud, vanemaealised). Lisaks kasutatakse neile rühmadele suunatud selliseid värbamistoetusi, millega soodustatakse tähtajalise töölepingu muutmist tähtajatuks töölepinguks. Seda meedet toetatakse Euroopa Sotsiaalfondi (ESF) vahenditest, samuti tööpraktikalt tähtajatule lepingule ülemineku soodustamiseks loodud hiljutise algatuse vahendusel. Küpros võttis kasutusele värbamistoetuse, mida makstakse juhul, kui tööle võetakse isik, kes kuulub haavatavasse elanikkonnarühma (sh garanteeritud miinimumsissetuleku saajad ja puudega isikud). Ungaris kasutatakse ESFi vahendeid selleks, et toetada sotsiaalettevõtluses töötavate inimeste võimalusi töökoha loomise puhul antavate soodustuste ja makstavate toetustega. Mõnes liikmesriigis on võetud meetmeid, millega arendatakse ettevõtlust ja idufirmade asutamist. Näiteks toetatakse Ungaris noortegarantii vahenditest alla 30aastaseid noori ja registreeritud tööotsijaid, kes on üle 30 aasta vanad, et nad saaksid hakata ettevõtjaks. Rumeenias on olemas riiklik start-up´i kava, mida rahastatakse ESFi vahenditest ning mille eesmärk on uute VKEde arendamise soodustamine. Soomes on alates 2018. aastast võimalik saada töötushüvitisi ka start-up-toetusena ning juhul, kui isik tegutseb osalise tööajaga ettevõtjana. Lisaks on seal arutlusel see, kuidas töötud saaksid lihtsamini ettevõtteid asutada. Paljud riigid on võtnud meetmeid, millega tagatakse, et FIEdel oleksid sotsiaalvaldkonnas piisavad õigused (vt punkt 3.3 tööturu killustatuse kohta). Mitmes liikmesriigis vähendati tööhõivekulusid maksukiilu vähendavate meetmetega, mis olid sageli suunatud kõige madalama sissetulekuga isikutele. Viimastel kuudel on maksukiilu probleemi püütud lahendada mitmes liikmesriigis ning eriti madalama sissetulekuga isikutega seoses. Selleks on tehtud üksikisiku tulumaksu reguleerivaid reforme, millega sageli suurendatakse maksusoodustusi (nt maksuvaba tulu). Saksamaa Liitvabariigi valitsus näiteks kohandas üksikisiku tulumaksumäära, et maksuvaba määra korrigeerimata jätmise mõju oleks väiksem, ning suurendas maksuvaba miinimumi, lastega seotud maksuvabastust, lastetoetust ja laste lisatoetust. Eestis võttis riigikogu vastu uue maksureformi kava, mis jõustub 2018. aastal ja millega üksikisiku tulumaksuvaba miinimum suureneb 2017. aasta 180 eurolt 500 eurole kuus. Leedu muutis üksikisiku tulumaksu seadust, suurendades tulumaksuvaba miinimumi ja viies sisse täiendava maksuvaba tulu süsteemi. Ungaris tõsteti perede maksusoodustusi kahe lapsega palgasaajate jaoks. Ühendkuningriigis suurenes aastane maksuvaba tulu 11 500 GBPni (13 100 eurot) ja kõrgema maksumäära piir on nüüd 43 000 GBP asemel 45 000 GBPd (51 400 eurot). Prantsusmaal vähendati madalama ja keskmise sissetulekuga isikute tulumaksu. Belgias vähendati 1. jaanuaril 2017 jõustunud Brüsseli maksureformi teise etapina veelgi üksikisiku tulumaksu ja liiguti edasi tööjõu maksustamiselt kinnisvara maksustamisele. Läti ulatuslik maksureform hõlmab 23%-se üksikisiku tulumaksumäära asendamist progresseeruva maksusüsteemiga. Küpros tühistas nn erimaksu, st kõigi töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja pensionäride kuu keskmise tulu põhjal arvutatava progressiivse maksumäära. Sloveenia muutis üksikisiku tulumaksu seadust ja vähendas üksikisiku tulumaksukoormust. Paljudes liikmesriikides kasutati maksukiilu vähendamiseks sotsiaalkindlustusmaksete vähendamist. Prantsusmaal vähendati tööandjate sissemaksete suurust ja tõsteti vastukaaluks osaliselt töötajatepoolseid sissemakseid. Oli riike, kus sotsiaalkindlustusmakseid kasutati pigem teatud rühmade tööhõive toetuseks, näiteks Belgias ja Itaalias toetati noori ja vanemaealisi töötajaid, Maltal puudega isikuid, Itaalias uusi tähtajatu töölepinguga töötajaid ning Rootsis füüsilisest isikust ettevõtjate uusi töötajaid. Ungari vähendas sotsiaalkindlustusmakseid madalapalgaliste maksukiilu osas. Samas mitmes riigis (Kreeka, Leedu, Läti, Horvaatia) võeti FIEde või ebatüüpilise töösuhte alusel töötajate puhul kasutusele uusi sotsiaalkindlustusmakseid või suurendati neid. Alates 2018. aastast suurendatakse Lätis tervishoiu rahastamise huvides sotsiaalkindlustusmakseid nii töötajate kui ka tööandjate jaoks. Viimastel aastatel toimunud suurte reformide põhjal on mõned liikmesriigid teinud muudatusi oma palgakujundussüsteemides. Belgia viis sotsiaalpartneritega peetud konsultatsioonide tulemusena lõpule 1996. aasta palgakujundusseaduse läbivaatamise ja kehtestas autonoomse korrigeerimise mehhanismi, milles võeti kasutusele ohutusvaru ja tugevdati palganormi seaduses ettenähtud alust nii, et kulude konkurentsivõime ei vähene. Belgia föderaalne valitsus teatas 2017. aasta juulis kavatsusest lihtsustada ja edendada töötajate osalemist ettevõtjapoolses hüvitiste süsteemis. Horvaatia on muutnud valitsuse jaoks siduvate kollektiivlepingute sõlmimiseks peetavate kollektiivläbirääkimiste protsessi tõhusamaks, tagades võrdsetel alustel esindatuse läbirääkimiskomiteedes, tõhustades riigieelarve vahendite haldamist ja tagades palgasüsteemi jätkusuutlikkuse. Portugal peatas ajutiselt 18 kuuks (kuni 2018. aasta juulini) kollektiivlepingute automaatse aegumise, sest uusi kollektiivlepinguid oli vähe allkirjastatud. Lisaks plaanib Portugali valitsus töösuhteid käsitleva rohelise raamatu avaldamise järgselt ning osana sotsiaalpartneritega sõlmitud kolmepoolsest lepingust võtta meetmeid kollektiivläbirääkimiste soodustamiseks. Sloveenias jätkasid avaliku sektori ametiühingud ja valitsus läbirääkimisi selle üle, kuidas 2012. aastal vastuvõetud eelarve tasakaalustamise seadusega kehtestatud ajutisi kokkuhoiumeetmeid leebemaks muuta. Läbirääkimistel käsitleti näiteks suurema töökoormuse eest lisatavat töötasu, edutamisega seotud palgatõusu, iga-aastase puhkuse puhul makstavat hüvitist ning töölepingu lõpetamist isikuga, kes võiks ametlikult pensionile jääda. Prantsusmaal võeti pärast sotsiaalpartneritega konsulteerimist vastu tööhõiveseaduse uus muudatus, millega laiendati äriühingu tasandi palgakokkulepete eelistamist ning määratleti olukorrad, kus tuleks igal juhul lähtuda sektori (majandusharu) tasandi kokkulepetest. Mõnes liikmesriigis kohandati miinimumpalka või võeti meetmeid miinimumpalga määramise raamistiku prognoositavuse parandamiseks sotsiaalpartnerite kaasamise teel. Bulgaarias on käsil valitsuse tasandil arutelud miinimumpalga kujundamise mehhanismi käsitleva seaduseelnõu üle, milles on esitatud kolm stsenaariumi ja nende mõjuanalüüs. See eelnõu ootab sotsiaalpartnerite heakskiitu. Bulgaaria valitsus kavatseb järk-järgult suurendada miinimumpalka praeguselt tasemelt (230 eurot kuus) 2020. aastaks 305 eurole kuus. Rumeenia on valitsuse töökavas kehtestanud miinimumpalga taseme 2020. aastani. Rumeenias on miinimumpalk alates 2010. aastast saadik rohkem kui kahekordistunud ja kavas on tõsta see 315 eurolt kuus 2020. aastaks 380 eurole kuus. Iirimaal tõsteti madala palga komisjoni soovituse kohaselt minimaalne tunnitasu 2016. aasta 9,15 eurolt 2017. aastal 9,25 eurole. See komisjon hindab ka miinimumpalga kohandamise sotsiaalmõju. Iirimaa valitsus teatas hiljuti, et alates 2018. aasta jaanuarist suurendatakse miinimumpalka veel ja tunnitasu saab olema 9,55 eurot. Lätis kehtib alates 2018. aasta jaanuarist praeguse 380 euro asemel 430 eurole tõstetud miinimumpalk. Poolas tõsteti igakuist miinimumpalka 2 000 PLNini ja kehtestati ka tunnitasu miinimum neile, kes töötavad tsiviilõigusel põhinevate lepingute alusel (13 PLNi ehk umbes 3 eurot tunnis). Portugalis suurendati valitsuse ja sotsiaalpartnerite vahelise kolmepoolse kokkuleppe tulemusena seadusega ette nähtud miinimumpalka 2017. aasta 1. jaanuarist 530 eurolt 557 eurole kuus. Miinimumpalga tõstmisele lisaks vähendati ajutiselt tööandja sotsiaalkindlustusmakseid miinimumpalka saavate töötajate puhul. Ühendkuningriigi valitsus kavatseb tõsta 2020. aastaks riiklikku miinimumpalka üle 25aastaste jaoks 60%-le keskmisest sissetulekust (umbes 9 GBPd ehk 10,3 eurot tunnis). 2017. aasta aprillis toimunud iga-aastase indekseerimise tulemusena tõsteti äraelamist võimaldava riikliku palga tase 7,50 GBPle tunnis (8,6 eurot tunnis) ning riikliku miinimumpalga tase suureneb ka noorte töötajate ja praktikantide jaoks. Saksamaa Liitvabariigi valitsus võttis kuulda miinimumpalgaga tegeleva alalise sotsiaalpartnerite komisjoni soovitust suurendada üldist miinimumpalka 2017. aasta 1. jaanuarist 8,50 eurolt 8,84 eurole tunnis.





3.2 Suunis 6: tööjõu pakkumise, oskuste ja pädevuste parendamine Selles punktis vaadatakse, kuidas on rakendatud tööhõivesuunist nr 6, milles soovitatakse liikmesriikidel luua tööjõupakkumist, oskusi ja pädevusi soosivad tingimused. Siin esitatakse näitajad selle kohta, milline mõju on haridus- ja koolitussüsteemil tööjõu konkurentsivõimele (põhioskused, elukestvas õppes osalemine ja koolist tööle üleminek eri liiki õppekavade puhul), seejärel vaadeldakse tööturul alaesindatud rühmade (nt noored, vanemaealised töötajad, sisserändajataustaga inimesed ja naised) tööturul osalemist. Punktis 3.2.2 antakse ülevaade liikmesriikides kõigis neis valdkondades võetud poliitikameetmetest ja sellest, mida tehakse nende ebasoodsas olukorras olevate rühmade toetuseks. 3.2.1 Põhinäitajad 2016. aastal vähenes madala haridustasemega noorte osakaal ELis veelgi. See oli 10,7%, mis on 0,3 protsendipunkti vähem kui 2015. aastal. 17 liikmesriigis registreeriti selle näitaja osas ELi sihtnäitajast (10%) parem tulemus. See näitaja oli 20 % lähedal Maltal, Hispaanias ja Rumeenias (kes on koos Portugaliga liigitatud kategooriasse „kriitilises olukorras“), samas Horvaatias, Leedus ja Sloveenias oli see alla 5% (kategooria „väga tubli“). Eelmisel aastal püsis madala haridustasemega noorte osakaal enamikus liikmesriikides stabiilsena (nagu näha joonisel 13), see vähenes kõige rohkem Luksemburgis (3,5 protsendipunkti) ja Kreekas (1,4 protsendipunkti), kuid suurenes märgatavalt Küprosel (2,8 protsendipunkti, mis oma tasemelt jääb siiski ELi keskmisest madalamale). 2016. aastal puuduvad märgid liikmesriikide näitajate vahelisest lähenemisest, sest regressioonisirge, mis näitab madala haridustasemega noorte osakaalu ja selle aastase muutuse seost, oli peaaegu horisontaalne. Võrreldes 2008. aastaga (joonis 14) on madala haridustasemega noorte osakaal vähenenud peaaegu kõigis liikmesriikides keskmiselt nelja protsendipunkti võrra, kusjuures kõige rohkem vähenes see näitaja Portugalis, Hispaanias, Kreekas ja Luksemburgis, samas tõusis see Ungaris, Tšehhi Vabariigis, Slovakkias ja Rumeenias. 2016. aastal oli madala haridustasemega noorte osakaalu erinevus meeste ja naiste vahel vähenenud 3 protsendipunktini (2008. aastal oli see 3,9 protsendipunkti) ning naised katkestavad enneaegselt haridustee harvem kui mehed. Allikas: Eurostat Ajavahemik: 2016. aasta tasemed ja muutused võrreldes 2015. aastaga. Märkus: telgede ristumispunktiks on ELi kaalumata keskmine. Selgitus on esitatud lisas. Allikas: Eurostati tööjõu-uuring. Andmekood veebilehel: edat_lfse_14. Madala haridustasemega noorte osakaalu pikaajaline vähenemine Euroopas on positiivne suundumus ning suures osas hariduse ja koolituse valdkonnas toimunud struktuurireformide ja sihipäraste poliitikameetmete tulemus. Siiski võib see olla majanduskriisi lõppfaasis osaliselt seotud sellega, et riikides, kus noorte töötus on suur, oli tööturule pääs pikka aega raskendatud ning noored otsustasid haridusteed jätkata. Kooli poolelijätmine on tihedalt seotud vanemate ebasoodsa sotsiaalse olukorra ja madala haridustasemega. Sisserändajataustaga ning eriti välismaal sündinud õpilaste hulgas on koolisüsteemist väljalangemine sagedasem. Ka puudega õpilased on ebasoodsamas olukorras, nende ja tavaõpilaste puhul oli selle näitaja erinevus 2015. aastal 10,3 protsendipunkti. Koolihariduse ja esmaõppe süsteemide kvaliteedi oluline näitaja on õpilaste põhioskuste nagu lugemise, matemaatika ja loodusteaduste valdamine. OECD rahvusvahelise õpilaste hindamise programmi (PISA) põhioskuste 2015. aasta uuring alg- ja põhikoolisüsteemi osas näitas, et 19,7 %-l 15aastastest Euroopa õpilastest olid halvad tulemused lugemises, 22,2 %-l matemaatikas ja 20,6 %-l loodusteadustes. Eelmise, 2012. aasta uuringuga võrreldes halvenes ELi lõikes ja enamikus liikmesriikides keskmine näitaja kõigi nende ainete puhul, samas on liikmesriikide vahelised erinevused põhioskuste omandamisel jätkuvalt suured. See tähendab, et ELi riigid on kaugenenud eesmärgist vähendada lugemise, matemaatika ja loodusteaduste vähest oskust 2020. aastaks alla 15%. Põhioskuste halva omandamise peamiseks teguriks on ebasoodne sotsiaalmajanduslik olukord. Ka kehvade õpitulemuste ja hariduslike erivajadustega õpilaste ja/või sisserändaja taustaga õpilaste näitajad on tihtipeale kattunud. Kehvade loodusteadusalaste oskuste osakaalu ELi keskmine näitaja 2015. aasta PISA uuringus osalenud õpilaste sotsiaal-majandusliku kvartiili allosas on 34%, mis on 26 protsendipunkti rohkem, kui see on kõrgema sotsiaalmajandusliku kvartiili tipus (Joonis 15). Liikmesriikides, kus sisserändaja taustaga õpilasi on palju, on tavaliselt madala põhioskuste tasemega õpilaste osakaal keskmisest kõrgem ning õpilaste õpitulemused on tavaliselt nende sotsiaalmajandusliku staatusega tihedas seoses. Lisaks ja nagu 2017. aasta ühises tööhõivearuandes varemgi mainitud, on hiljutine sisserändajate sissevool ELi rõhutanud seda rolli, mida haridus- ja koolitussüsteemid mängivad tuhandete uute noorte puhul selles, et arendada välja nende kõik võimed ja integreerida neid paremini Euroopa ühiskonda. Allikas: Euroopa Komisjon (2016), „PISA 2015: EU performance and initial conclusions regarding education policies in Europe (ELi saavutused ja esialgsed järeldused Euroopa hariduspoliitika kohta).

Kolmanda taseme hariduse omandanud 30–34aastaste osakaal ELis on juba rohkem kui kümne aasta jooksul pidevalt ja märkimisväärselt suurenenud. Praegu on see näitaja 39,1% ja ületab 0,4 protsendipunkti võrra ainuüksi eelmise aasta oma. 18 liikmesriigis on kolmanda taseme hariduse omandanute osakaal suurem kui strateegia „Euroopa 2020“ põhieesmärk (40%) ette näeb. Alates 2008. aastast on kolmanda taseme hariduse osakaalu ELi keskmine näitaja suurenenud 8 protsendipunkti (vt joonis 16). Hoolimata viimastel aastatel tehtud edusammudest on selle näitaja osas suurema mahajäämusega liikmesriikides kolmanda taseme hariduse omandanute osakaal umbes poole võrra väiksem kui neis riikides, kus see näitaja on väga kõrge. Kolmanda taseme hariduse omandanute hulgas on sooline erinevus väga suur, naiste asjakohane näitaja on peaaegu kõigis liikmesriikides meeste omast eespool, kusjuures Saksamaa ja ELi keskmise näitaja puhul on meeste ja naiste erinevus peaaegu 10 protsendipunkti. Vanemate haridustase mõjutab ka kolmanda taseme hariduse omandamist ning välismaal sündinud isikute hulgas on kolmanda taseme hariduse omandanute keskmine osakaal umbes 5 protsendipunkti madalam, samas on olukord vastupidine Taanis, Iirimaal, Luksemburgis, Lätis ja Ühendkuningriigis. Ning veel, noored, kes on ELi saabunud kohustusliku kooliea keskel või lõpus, kogevad rohkem raskusi kui need, kes on sisse rännanud noores eas, ja nende puhul oleks vaja teha kõrgharidus kättesaadavaks ka ebatraditsiooniliselt, st tunnustades nende noorte oskusi ja pädevusi, mida nad võib-olla omandasid väljaspool traditsioonilist keskharidussüsteemi. Puudega isikute hulgas on kolmanda taseme hariduse omandanute osakaal oluliselt väiksem, 2015. aastal ulatus erinevus siin 13,6 protsendipunktini. Allikas: Eurostati tööjõu-uuring. Andmekood veebilehel: edat_lfse_03. Hariduse vastavus tööturu vajadustele on noorte suutlikkusel tööd leida otsustava tähtsusega tegur ning aitab neil tõhusalt majanduskasvu panustada. ELi keskmine tööhõive määr hiljuti kõrghariduse saanute (20–34aastased) puhul on 82,8 %, samas keskharidusega isikute tööhõive määr on 72,6 % (ulatudes 75%-ni nende puhul, kellel on kutsekeskharidus). Erinevus on suurem liikmesriikides, kus üldine noorte tööhõive määr on madalam. Tööhõive määra ja/või töötuse määra erinevus oskuste tasemete lõikes annab teatava pildi oskuste nõudlusele mittevastavusest, sest kui tööhõive näitaja ja tööturu nõudluse näitaja oleksid haridustaseme osas tasakaalus, siis oleks tulemuseks see, et tööhõivemäär oleks kõigi haridustaseme rühmade puhul sama. 2016. aastal oli tööhõivemäära erinevus haridustasemete (keksharidusest madalam haridustase, kesk- ja kõrgharidus) lõikes suurim Bulgaarias, Tšehhi Vabariigis, Horvaatias, Leedus, Poolas, Sloveenias ja Slovakkias. Hoolimata sellest, et kutsehariduse ja/või -õppe läbinute tööturu olukorra näitajad olid küllaltki head, on alates 2013. aastast enamikus ELi riikides pidevalt vähenenud nende õpilaste arv, kes on oma haridusteel esimese valikuna otsustanud kutsehariduse ja -õppe kasuks. Kutsehariduse omandajate koguarv ELi hariduse teise taseme ülemisel astmel on 2013. aastast saadik vähenenud 500 000 õpilase võrra (4,7 %) ning 2015. aastal ulatus see 10,3 miljonini. Kõige suurem langus selle näitaja osas registreeriti Ühendkuningriigis, kus kutseharidust omandavate õpilaste arv langes peaaegu 200 000 võrra. Samal ajal jäi üldharidust omandavate õpilaste arv samaks. Seega on kutseharidust omandavate õpilaste osakaal kogu haridussüsteemi teise taseme ülemisele astmele registreerunute arvu suhtes vähenenud 2013. aasta 48,9 %-lt 2015. aastal 47,3 %-le. Kutsehariduse omandanute hulgas on neil, kes lähevad tööle kohe pärast teise taseme ülemise astme haridustunnistuse saamist, suhteliselt kõrged tööhõive määrad. See on eriti selge riikide puhul, kus kutsehariduse ja -õppe süsteemid hästi toimivad ning on omavahel hästi seotud ja kus haridussüsteemist tööturule üleminek on sujuvaks muudetud, näiteks Maltal, Ühendkuningriigis, Saksamaal, Madalmaades, Rootsis, Austrias ja Taanis (see ei kehti tervishoiu ja sotsiaalhoolekande erialadel kutsehariduse omandanute kohta). Samas ülejäänud liikmesriikides on kutsehariduse omandanutel mõnes valdkonnas raskem toime tulla (eelkõige ettevõtluse, avaliku halduse ja õigusteaduse valdkonnas), nii on see näiteks Ungaris, Leedus, Sloveenias, Poolas, Prantsusmaal, Bulgaarias ja Rumeenias. Itaalias ja Kreekas, kus tööhõive näitajad on üldiselt madalamad, on omandatud haridustaseme liigist olenevalt tööhõivemäärade erinevused eriti suured. Tööalase konkurentsivõime kõrval on oodatav palgatase teine oluline tegur, mis aitab teha otsust, milline haridustee valida. Võrreldes üldise keskharidusega isikutega moodustab palgalisa keskhariduse baasil omandatud kutseharidusega isikute puhul Saksamaal 60%, kusjuures Tšehhi Vabariigis on kutseharidusega isikute palk ligi 25% võrra madalam (siin on aga tegemist eriolukorraga, sest enamik kutsehariduse omandanutest jätkab õpinguid kõrgkoolis). Kokkuvõttes teenivad kutsehariduse omandanud isikud ELis umbes 25% madalama haridustasemega (ISCED tasemed 0–2) isikutest rohkem ning 17% rohkem kui keskmise üldharidustasemega isikud, kõrgharidusega isikutega võrreldes on nende palgatase 40% võrra madalam. Kutsehariduse ja -õppe süsteemi üks peamiseid tunnuseid, mis lihtsustab sujuvat tööturule üleminekut ja edukat toimetulekut, on töölõppimise lõimimine õppekavadesse. Hariduse ja koolituse valdkonna 2016. aasta ülevaates on öeldud, et ELis oli 2015. aastal umbes 2,8 miljonit õpilast registreerunud õppekavadele, kus õppetöö toimub korraga nii töökeskkonnas kui ka koolis (st et õpilased veetsid vähemalt 25 % õppekavas ettenähtud õpiajast mõne ettevõtte reaalses töökeskkonnas). Kuid selliseid õppekavu, kus töölõppimisel on tähtis osa, on enamikes ELi riikides siiani vähe ning see olukord ei tundu paranevat. Ajavahemikus 2013 kuni 2015 oli töökeskkonnas ja koolipingis õppimist kombineerivate õppekavade osas ELis muutus väga väike. Paljudes riikides (nt Ühendkuningriigis, Austrias, Prantsusmaal, Luksemburgis ja Soomes) vähenes seda liiki õppekavade alusel õppijate arv. Selliste õpilaste arvu suurenemist võis täheldada Slovakkias ja Ungaris, kusjuures Ungari puhul oli tegemist ilmselt teatavate õppekavade liigitamise muutmisega (st lisandus erialasid, mille õppekavad sisaldasid piisaval määral töölõpet). Täiskasvanuhariduses osalemise määr ELis on pärast 2013. aastat väga vähe muutunud (joonis 17). Kõigis liikmesriikides hõlmab täiskasvanuharidus eelkõige mitteformaalset koolitust ja õpet, mis tavaliselt on tööga seotud, enamasti toimub see töökohtadel ja seda finantseerib tööandja. Seda liiki koolitus on sageli suunatud töötajatele, kel on juba kõrgeim oskuste tase ja kes sooritavad kõige keerukamaid tööülesandeid, samas kui ülejäänud töötajatele pakutakse koolitust sageli vähem. Asjaolu, et enamik koolitustest toimub mitteformaalse koolituse vormis, avaldub sageli selles, et koolitus on lühiajaline ja selle eesmärk on ettevõttespetsiifiliste oskuste arendamine. Tulemuseks on olukord, et enamik pakutavast täiskasvanuharidusest ei aita täiskasvanutel omandada valdkonnaüleselt ja ühest ettevõttest teise ülekantavaid oskusi, sh põhioskusi nagu kirjaoskus, arvutamisoskus ja IKT-oskus. Allikas: Eurostat, ELi tööjõu-uuring, eriväljaanne, 2016). Märkus: näitaja kajastab nii formaalses kui ka mitteformaalses hariduses ja õppes osalemise määra (nelja viimase nädala jooksul enne küsitlust) 25–64aastaste hulgas. Kategoorias „mõlemad“ esitatakse need täiskasvanuhariduses osalejad, kes osalesid neljanädalase vaatlusperioodi jooksul nii formaalses kui ka mitteformaalses õpitegevuses. Horvaatia, Ungari ja Läti puhul on kategoorias „mõlemad“ esitatud isikute andmed ebausaldusväärsed ning Küprose, Leedu, Slovakkia, Bulgaaria ja Rumeenia kohta andmed puudusid.

Digioskuste tase on paranenud, kuigi väga aeglaselt, ning teatud osa elanikkonnast ei saa endiselt kasutada digitehnoloogiale ülemineku hüvesid. See avaldab mõju innovatsioonile, tootlikkusele ja kokkuvõttes ka majanduskasvule. 2016. aastal puudusid 44%-l 16–74aastastest ELi kodanikest tänapäeva vajadustele vastavad digitaalvaldkonna põhioskused ning 19% puudusid need oskused täiesti (2015. aasta näitajad olid vastavalt 45% ja 21%). Erinevused liikmesriikide vahel on väga suured, 2016. aastal puudusid 10 liikmesriigis (Portugal, Poola, Sloveenia, Horvaatia, Leedu, Itaalia, Kreeka; Küpros, Bulgaaria ja Rumeenia) digioskused neljandikul elanikkonnast. Digioskuste tase on eriti madal Bulgaarias ja Rumeenias (kategooria „kriitilises olukorras“), samas kui Soomes, Madalmaades, Taanis ja Luksemburgis (kategooria „väga tubli“) on see keskmisest palju parem. See näitaja on ELi lõikes väga erinev, sest digioskuste paranemine on märgatavalt kiirem neis riikides, kus elatustase on kõrgem. Allikas: Eurostat Ajavahemik: 2016. aasta tasemed ja muutused võrreldes 2015. aastaga. Märkus: telgede ristumispunktiks on ELi kaalumata keskmine. Selgitus on esitatud lisas. Noorte olukord tööturul paraneb kooskõlas majanduse olukorra paranemisega jätkuvalt. ELis vähenes noorte töötuse määr 5 protsendipunkti ning oli võrreldes 2013. aastal registreeritud 23,7%-se kõrgeima määraga 2016. aastal 18,7% ja 2017. aasta teises kvartalis 17%. See on siiski 1,4 protsendipunkti rohkem, kui oli 2008. aasta teises kvartalis registreeritud madalaim määr. Noorte töötuse määra erinevus liikmesriikide lõikes on suur, ulatudes mõnes neist 40%-ni või üle selle (Itaalia, Hispaania, Kreeka), kuid aja jooksul on see erinevus vähenenud (vt joonis 19). Noorte naiste töötuse määrad on väiksemad kui noorte meeste omad (17,9% versus 19,4% 2016. aastal). See võib olla seotud sellega, et naiste haridustase on kõrgem, kuid ka sellega, et nende aktiivsuse määr on madalam. Kuigi noorte tööturualased väljavaated on paranemas, töötavad noored sagedamini mittestandardse töölepingu alusel ja ebatüüpilise töösuhte vormiga (nt tähtajaline tööleping, mittevabatahtlik osalise tööajaga töösuhe, madalapalgaline töö). 2016. aastal töötas ELis tähtajalise töölepingu alusel 43,8% noortest ning Sloveenias, Hispaanias ja Poolas 70% noortest, 25–49aastaste hulgas on see näitaja 13,1%. Nagu punktis 3.4 on näidatud, ei arene sellistest lepingutest alati välja stabiilsemad töösuhted. Allikas: Eurostati tööjõu-uuring. Lisaks töötavatele ja tööd otsivatele noortele on ELis palju neid 15–24aastaseid noori, kes on majanduslikult mitteaktiivsed. ELis oli 2016. aastal kokku rohkem kui 6 miljonit 15–24aastast mittetöötavat ja mitteõppivat noort (NEET-noored). See moodustab 11,5 % sellesse vanuserühma kuuluvatest isikutest; see näitaja on madalam 2012. aasta haripunktist (13,2 %), kuid ületab siiski 2008. aasta näitajat (10,9 %). Vähenemine toimus peamiselt tänu töötute NEET-noorte tööle minemisele. Nagu on näidatud joonisel 20, on NEET-noorte osakaal endiselt üle 15 % mitmes riigis (Bulgaaria, Rumeenia, Horvaatia, Küpros ja Kreeka, kõigis neis riikides on olukord kriitiline), Itaalias langes NEET-noorte määr 2016. aastal 1,5 protsendipunkti (riik liigitub kategooriasse „kehv, kuid paranemas“). Vastupidine olukord registreeriti Madalmaades, Luksemburgis, Taanis ja Rootsis, mis liigituvad kategooriasse „väga tubli“. NEET-noorte arv kasvab Saksamaal, Austrias, Leedus, Lätis ja kõige murettekitavamana Küprosel (sest see on seal juba niigi kõrge). Selle näitaja kiiret vähenemist on märgata Belgias, Maltal, Eestis ja Sloveenias. Näitajaid ja nende aastast muutust seostav negatiivne regressioonisirge annab tunnistust liikmesriikidevahelise lähenemise jätkumisest. ELis on NEET-noored jagunenud võrdselt töötuteks ja mitteaktiivseteks, kuid liikmesriikidevahelised erinevused on siin suured (Bulgaarias ja Rumeenias on suurim mitteaktiivsete noorte osakaal ning Horvaatias ja Hispaanias on suurim töötute osakaal). Peamine riskitegur NEET-noorte puhul on madal haridustase. Naissoost NEET-noorte hulgas on mitteaktiivsus sagedasem kui töötus, samas on meeste puhul olukord vastupidine. Allikas: Eurostat Ajavahemik: 2016. aasta tasemed ja muutused võrreldes 2015. aastaga. Märkus: telgede ristumispunktiks on ELi kaalumata keskmine. Selgitus on esitatud lisas. Vanemaealiste töötajate tööhõive määr on viimase kümne aasta jooksul oluliselt suurenenud. Vanemaealised töötajad on kriisiga suhteliselt paremini toime tulnud kui muud vanuserühmad. Nagu 1. peatükis juba näidatud, on viimase kümne aasta tööhõivemäär suurenenud just tänu 55–64aastaste vanuserühmale. 2016. aastal oli 55–64aastaste tööhõivemäär 55,3%, mis on 2 protsendipunkti võrra suurem kui eelmisel aastal, ning prognoosi kohaselt peaks stabiilne kasv demograafilist muutust arvestades jätkuma. Vanemaealiste tööhõivemäärad liikmesriikide lõikes on väga erinevad, ulatudes 75,5 %-st Rootsis 36,3 %-ni Kreekas. 55–64aastaste naiste tööhõivemäär on hakanud samuti tõusma ning see oli 2016. aastal 48,9 %. Tööelu kestuse näitaja puhul on sooline lõhe kahanemas, ent siiani märkimisväärne, naised osalevad tööturul keskmiselt 4,9 aastat vähem kui mehed (2016. aasta näitaja põhjal osalesid naised tööturul 33,1 ja mehed 38 aastat). Tööelu kestuse keskmine näitaja on liikmesriikide suurte erinevuste tulemus ning selle põhjuseks on mitmed tegurid, näiteks hooldusteenuste ebapiisav kättesaadavus ja naiste madalam pensioniiga mõnes liikmesriigis, mis kajastuvadki tööelu lühemas kestuses (vt joonis 21). Vanemaealistel töötajatel on tavalisest enam osaajaga töölepinguid kui parimas tööeas töötajatel, samas on nende hulgas osaajaga töötajaid vähem kui noorte hulgas. Samuti töötavad nad sagedamini tähtajatute töölepingute alusel (vaid 5,3% 55–64aastastest omas tähtajalist töölepingut).

Allikas: Eurostati andmed, tööjõu-uuring. Kõigis liikmesriikides on naised tööturul alaesindatud. Sotsiaalvaldkonna tulemustabeli põhinäitaja tööturu soolise võrdsuse alal on sooline tööhõivelõhe, mis kajastab meeste ja naiste tööhõivemäärade erinevust. 2016. aastal oli sooline tööhõivelõhe ELis 11,6 protsendipunkti, meeste tööhõivemäär oli 76,9% ning naiste tööhõivemäär oli 65,3% (vt joonis 22). Tööhõivemäärade sooline erinevus on eriti märgatav väljaspool ELi sündinud naiste ja roma naiste puhul. Nagu 1. peatükis on selgitatud, jäi see näitaja 2015. aastaga võrreldes samaks. Samas pikemas perspektiivis vaadatuna on see alla 2008. aasta taset, mil sooline tööhõivelõhe ulatus 15,0 protsendipunktini. Selle paranemise taga on naiste tööhõivemäära suurenemine. Siiski oli 2016. aastal naiste tööhõivemäär kuues liikmesriigis alla 60 % ning lisaks oli suur ka tööhõivealane sooline erinevus (suurimad näitajad registreeriti Malta, Itaalia, Kreeka ja Rumeenia puhul, need riigid on liigitatud kategooriasse „kriitiline olukord“). Erinevus on keskmisest kiiremas tempos suurenemas mitmes liikmesriigis, näiteks Soomes, Belgias, Küprosel ja Kreekas (neis riikides on tööhõivemäär suurenenud mõlema soo puhul, kuid meeste puhul kiiremini kui naiste puhul). Leedu, Läti ja Rootsi on liigitanud „parimate tulemustega“ riikide hulka. Soolise tööhõivelõhe tasemete muutusi näitava regressioonisirge tõus joonisel 22 osutab sellele, et keskmiselt erinevad selle näitaja puhul liikmesriikide tulemused vähe. Allikas: Eurostati tööjõu-uuring. Ajavahemik: 2016. aasta tasemed ja muutused võrreldes 2015. aastaga. Märkus: telgede ristumispunktiks on ELi kaalumata keskmine. Selgitus on esitatud lisas. Meeste ja naiste ebavõrdne osalemine tööturul kajastub ka osaajaga töötamise suures soolises lõhes, mis ulatus 2016. aastal ELis 23,0 protsendipunktini (näitaja on veidi alla 2015. aasta 23,2 pp). Liikmesriikide lõikes on erinevused suured. Lõhe on väike Kesk- ja Ida-Euroopa liikmesriikides, ent ületab 30 protsendipunkti neljas riigis ja on kõige suurem Madalamaades, kus see ulatub 52,7 protsendipunktini (joonis 23). Lisaks oli 2016. aastal naiste osaajaga tööst 23,5 % mittevabatahtlik. Allikas: Eurostati tööjõu-uuring. Sooline tööhõivelõhe on eriti suur hoolduskohustustega isikute puhul, kusjuures naised võtavad seni need kohustused tõenäolisemalt enda kanda. Keskmiselt on vähemalt ühe alla kuueaastase lapsega naiste tööhõivemäär 9 protsendipunkti madalam kui ilma lasteta naiste tööhõivemäär (kõige rohkem mõjutatud on madala haridustasemega emad ja üksikvanemad) ning mõnes riigis (Slovakkia, Tšehhi Vabariik, Ungari) on see erinevus üle 30 protsendipunkti. Meeste tööhõivemääradele avaldab lapsevanemaks olemine vastupidist mõju ja isad töötavad ilma lasteta meestest ilmselt rohkem (vt joonis 24). Naiste puhul on tõenäolisem ka pikaajaliste hoolduskohustuste täitmine. ELi potentsiaalsest naistööjõust oli 2016. aastal mitteaktiivne üle 19%, sest nad hooldasid lapsi või piiratud teovõimega täiskasvanuid. See näitaja ületas 28% Tšehhi Vabariigis, Eestis, Iirimaal, Ungaris, Slovakkias ja Ühendkuningriigis. Naiste tööhõive määrad on keskmisest kõrgemad riikides, kus on olemas hästi kavandatud ja võrdsetel alustel toimivad töö- ja eraelu tasakaalustamise meetmed (eelkõige Rootsis ja Taanis). Allikas: Eurostat Märkus: lapsevanemaks olemise mõju tööhõivele mõõdetakse vähemalt ühe alla kuueaastase lapsega naiste (meeste) tööhõivemäärade ja lasteta naiste (meeste) tööhõivemäärade vahena.

Ametlike hästi kättesaadavate ja kvaliteetsete hooldusteenuste, eriti lapsehoiuteenuste puudumine on üks tegur, mis takistab naiste osalemist tööturul. Nagu näitab sotsiaalvaldkonna tulemustabeli põhinäitaja, mis kajastab alushariduses ja lapsehoius osalemist, kasutati 2015. aastal üksnes 30,5% alla kolmeaastaste laste puhul ametlikke alushariduse ja hooldusteenuseid; seda on rohkem kui 2014. aasta 28,5% ja 2008. aasta 28,0%. Liikmesriikide vahel on palju erinevusi: kui Taanis ja Rootsis kasutas ametlikku lapsehoiuteenust 60% lastest, siis Slovakkias, Tšehhi Vabariigis ja Poolas oli see näitaja alla 10% (kategooria „kriitilises olukorras“), sama olukord oli ka Bulgaarias, Rumeenias ja Leedus. Lisaks Taanile ja Rootsile on kategooriasse „väga tubli“ liigitatud ka Luksemburg, Belgia ja Portugal. See erinevus on osaliselt selgitatav perepuhkuse korraldamisel liikmesriikides esineva erinevusega. Liikmesriikide tulemused selle näitaja osas on tegelikkuses erinevad, aastast muutust tasemetega seostav tõusev regressioonisirge näitab, et heade tulemustega riigid teevad selle näitajaga seoses kiiremaid edusamme. Allikas: Eurostati tööjõu-uuring. Ajavahemik: 2015. aasta tasemed ja muutused võrreldes 2014. aastaga. Märkus: telgede ristumispunktiks on ELi kaalumata keskmine. Selgitus on esitatud lisas. Lisaks sellele on mitmes liikmesriigis jätkuvalt probleemiks ametlikult osutatavate kvaliteetsete ja kestlike pikaajalise hoolduse teenuste piisav pakkumine. Selliste teenuste alapakkumine võib olla naiste jaoks peamine tööl käimist takistav tegur, sest mitteametlik hooldus on paljude perede jaoks sageli ainus võimalus. Hinnanguliselt suureneb hooldust vajavate eakate arv 12 miljoni võrra (40 miljonilt 52 miljonile aastatel 2013–2060) . Lisaks täistööajale taandatud tööhõive madalamale määrale on naiste olukord raskem ka suure palgalõhe tõttu. Meeste ja naiste palgalõhe ELis oli 2015. aastal 16,3%, võrreldes 2014. aasta näitajaga (16,7%) on see näitaja aegamisi vähenemas. Liikmesriikide vahel on aga väga suured erinevused, palgalõhe Eestis on 26,9% ning Itaalias ja Luksemburgis vaid 5,5%. Viimase kahe aasta kättesaadavate andmete põhjal registreeriti palgalõhe suurim kasv Portugalis (+4,5 protsendipunkti), samas selle näitaja kiiret vähenemist võis täheldada Ungaris (–4,4 pp) ning Eestis ja Hispaanias (–2,9 pp). Soolise palgalõhe võimalikke põhjuseid võib olla palju, näiteks erinev töökogemus, tööaeg, töö liik või tööhõive valdkond, mõningal määral ka tööturul esinev diskrimineerimine. See toob kaasa ka riski, et sooline pensionilõhe on suurem (2015. aastal oli see 38,3%). Allikas: Eurostat Märkus: korrigeerimata soolise palgalõhe mõõtmisel võetakse aluseks erinevus mees- ja naistöötajatele makstava keskmise brutotunnitasu vahel ning seda väljendatakse protsendina meestöötajatele makstavast keskmisest brutotunnitasust. Kreeka kohta andmed puuduvad. Horvaatia, Malta ja Iirimaa puhul on 2015. aasta andmete asemel kasutatud 2014. aasta andmeid Sisserändajate tööturupotentsiaal on tugevalt alakasutatud. Kuigi väljaspool ELi sündinute osakaal on ELi rahvastikus aina suurem (6,6 % 2014. aastal, 6,9% 2016. aastal), on nende tööturul osalemine vähem tõenäoline kui ELis sündinute tööturul osalemine. Integreerimise probleemid on suurenenud majanduskriisi mõjude ja hiljutise pagulaste suurenenud sissevoolu tagajärjel, pagulaste integreerimine tööturule on raskem kui muude rühmade integreerimine. Kui 2008. aastal olid väljaspool ELi sündinute aktiivsuse ja tööhõive määrad vastavalt 1,0 protsendipunkti ja 4,6 protsendipunkti madalamad kui ELis sündinute omad, siis 2016. aastaks oli see v