Kuigi kõigis liikmesriikides on sotsiaalsed turvavõrgud olemas, on edusammud nende kättesaadavaks ja piisavaks muutmisel olnud ebaühtlased. Kuigi ülesehitus on liikmesriigiti erinev, peegeldades riikide erinevaid traditsioone ja sotsiaalkaitsesüsteemide üldist korraldust, näitavad korduv Euroopa poolaasta riigipõhine analüüs ja riigipõhised soovitused, et liikmesriigid seisavad silmitsi sarnaste probleemidega. Lisaks toodi avatud koordinatsiooni meetodi raames toimunud temaatilistel aruteludel esile ühised probleemid, eelkõige seoses hüvitiste mittetaotlemise ning abisaajate toetamisega tööturul osalemisel ja ühiskonda integreerumisel.

Oma sotsiaalsete turvavõrkude raames ja lisaks rahalistele hüvitistele pakuvad liikmesriigid ka mitterahalisi hüvitisi. Need on näiteks sotsiaaleluruumid, teatavate teenuste vähendatud tasud (nt ühistranspordi-, gaasi-, energia- ja muud kommunaalkulud) või sihtotstarbeline toetus oma taskust makstavate lapsehoiu- või tervishoiukulude, sealhulgas emade ja imikute tervishoiukulude katmiseks. Kuigi miinimumsissetuleku saajad saavad nendest hüvitistest tõenäoliselt kasu, ei ole need alati miinimumsissetulekuga seotud ja kõik miinimumsissetuleku saajad ei taotle neid. Tõendid näitavad, et hoolimata lisatoetuse pakkumisest taotlevad väikese sissetulekuga leibkonnad mõnda neist teenustest vähem (nt lapsehoid).

Üldise rahalise sissetulekutoetuse raames on eriline roll miinimumsissetuleku toetustel, kuna nende eesmärk on korvata puudujääk, et saavutada asjaomases leibkonnas teatav üldine sissetuleku tase. Need on mitteosamakselised hüvitised ja majanduslikust olukorrast sõltuvad minimaalse sotsiaalkaitse toetused leibkondadele, kellel ei ole piisavaid vahendeid, kui muud sissetulekuallikad või hüvitised on ammendatud või need ei ole inimväärse elu tagamiseks piisavad. Üldiselt täiendavad neid hüvitisi kohandatud abi ja tööturule pääsu soodustavad stiimulid, sotsiaalset kaasatust soodustavad meetmed ja kvaliteetsete teenuste osutamine. Sel viisil ei ole miinimumsissetuleku kavad, mis hõlmavad kõiki kolme tugevdavat tegevussuunda, mitte passiivne vahend, vaid need aitavad võimaluste piires parandada kaasatuse ja tööhõive väljavaateid.

Sotsiaalsed turvavõrgud aitavad vähendada sotsiaalset ebavõrdsust ja erinevusi liikmesriikides, tugevdades ülespoole suunatud sotsiaalset lähenemist, edendades samal ajal töövõimeliste inimeste tööturule integreerimist. Hästi läbimõeldud sotsiaalsete turvavõrkude eesmärk on tagada, et igaühel on piisavalt vahendeid, et kindlustada inimväärne elu ning olla võimeline osalema majandus- ja ühiskonnaelus, sealhulgas tööturul. Need on eriti olulised inimestele, kes elavad leibkondades, kus vahendeid ei ole piisavalt, st neile, kelle tervise ja heaolu ning sotsiaalse kaasatuse ja tööturule integreerimise jaoks hädavajalikud rahalised ja materiaalsed vahendid on ebapiisavad, ebakorrapärased või ebakindlad. Seepärast hõlmavad sotsiaalsed turvavõrgud sissetulekutoetust ning mitmesuguseid mitterahalisi toetusi ja abivajajatele osutatavaid teenuseid.

Vaesuse ja sotsiaalse tõrjutuse vähendamine ning õigus piisavale miinimumsissetulekule on Euroopa sotsiaalõiguste sambas kesksel kohal. Samba 14. põhimõte ütleb: „Igaühel, kellel puuduvad piisavad elatusvahendid, on õigus piisavale miinimumsissetuleku toetusele, et tagada inimväärne elu kõikides eluetappides, ning saada juurdepääs kaupadele ja teenustele. Töövõimeliste inimeste puhul peaksid miinimumsissetuleku toetused olema kombineeritud tööturule (re)integreerumise stiimulitega.“ 4. märtsil 2021 võttis komisjon vastu Euroopa sotsiaalõiguste samba tegevuskava, mille suhtes liidu juhid 8. mail 2021 Porto tippkohtumisel poolehoidu väljendasid. Euroopa Ülemkogu püstitas 2030. aasta peaeesmärgid vaesuse, tööhõive ja oskuste valdkonnas. 2030. aastaks tuleks vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse ohus olevate inimeste arvu vähendada vähemalt 15 miljoni võrra, sealhulgas vähemalt 5 miljoni lapse võrra; 20–64aastastest peaks olema tööga hõivatud vähemalt 78 % ja igal aastal peaks koolitusel osalema vähemalt 60 % kõigist täiskasvanutest. 2022. aasta juunis esitasid liikmesriigid selle eesmärgi toetamiseks oma riiklikud eesmärgid.

Viimasel ajal, pärast Venemaa ebaseaduslikku ja põhjendamatut agressiooni Ukraina vastu, mõjutavad energiahindade järsk tõus ja inflatsiooni kiire kasv just väikese ja väiksema keskmise sissetulekuga leibkondi, kuna nende üldises sissetulekus on energiale ja toidule tehtavate kulutuste osakaal suurem.

Vaesuse vähendamise poliitikast ja viimasel kümnendil tehtud edusammudest hoolimata puudutas vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse oht 2021. aastal enam kui 95,4 miljonit eurooplast. Paljudes liikmesriikides on (peaaegu) töötutes leibkondades elavate inimeste vaesusrisk viimasel kümnendil suurenenud, vaesuse sügavus ja püsivus on süvenenud ning sotsiaalsete siirete mõju vaesuse vähendamisele on kahanenud. Kuni 2020. aastani kasvas liidu majandus jätkuvalt, tööhõive jõudis kõigi aegade kõrgeimale tasemele ja tööpuudus naasis 2008. aasta eelsele tasemele. COVID-19 pandeemia põhjustas aga majandusšoki. Liit ja liikmesriigid suurendasid märkimisväärselt sotsiaalkaitset, et leida tekkinud enneolematutele sotsiaalsetele probleemidele terviklik lahendus. Sellegipoolest avaldasid liikumispiirangud ebaproportsionaalselt suurt mõju naistele ja haavatavas olukorras olevatele inimestele, eelkõige seoses suurema töökoormusega mitteametliku hoolduse valdkonnas ning piiratuma juurdepääsuga tervishoiule, haridusele ja asjakohastele sotsiaalteenustele, mis süvendas juba olemasolevaid tööturule juurdepääsu piiranguid.

Õiglase ja vastupidava majanduse ja ühiskonna ülesehitamiseks on oluline tagada, et iga inimene saaks liidus inimväärset elu elada. Komisjoni president Ursula von der Leyen väljendas oma poliitilistes suunistes soovi näha sellist Euroopat, mis püüdleb suurema sotsiaalse õigluse ja heaolu poole. Käesoleva algatusega täidetakse liidu eesmärki ja kohustust edendada kaasavamat majandust ning tagada, et mitte kedagi ei jäeta maha.

Sissetulekutoetuse piisavuse tagamine on keeruline ülesanne peaaegu kõigis liikmesriikides, sealhulgas palkade arengu tõttu. Piisavuse hindamiseks võib võrrelda toetusesaaja üldist sissetulekut riigi vaesuspiiriga (mis näitab mõju vaesuse leevendamisele) ning madalapalgaliste töötajate sissetulekuga (mis näitab tööturul osalemisega seotud rahalisi stiimuleid). Kuigi see on leibkonniti erinev, annavad mõlemad näitajad sarnaseid tulemusi, mis osutab sellele, et madalad palgad on vaesuspiiri lähedal ja toetused veelgi madalamal tasemel. 2019. aastal oli sissetulekutoetuse saaja (üks inimene) sissetulek alla 80 % vaesuspiirist 22 liikmesriigis, madalapalgaliste töötajate sissetulek aga küündis vaesuspiirini või oli üle selle kõigis liikmesriikides. Lastega leibkondade puhul on piisav sissetulekutoetus üldiselt oluliselt suurem (keskmiselt umbes 10–20 protsendipunkti võrra).

Sissetulekutoetuse suuruse harv läbivaatamine võib tuua kaasa selle, et hüvitised ei püsi palkade arengu, elukalliduse kasvu või inflatsiooni tempos (eelkõige toidu ja energia puhul) ja seega väheneb nende piisavus veelgi. Paljudes liikmesriikides ei põhine miinimumsissetuleku toetuste suuruse kehtestamine ja nende suurendamine usaldusväärsel metoodikal ega ole seotud statistiliselt põhjendatud võrdlusväärtuste või -näitajatega. Automaatseid indekseerimissüsteeme, mis sissetulekutoetuse summat korrapäraselt kohandavad, et võtta arvesse elukalliduse muutusi, kasutatakse ligikaudu kolmandikus liikmesriikidest.

Hoolimata viimastel aastatel toimunud teatavast paranemisest on sissetulekutoetuse ja eelkõige miinimumsissetuleku toetuste piisavus jäänud liidus viimasel kümnendil keskmiselt peaaegu muutumatuks. Täheldatud on teatavat lähenemist, eelkõige mitmes liikmesriigis, kus on kehtestatud uued miinimumsissetuleku kavad. Seevastu on olukord alates 2009. aastast piisavuse seisukohast märkimisväärselt halvenenud mitmes liikmesriigis, kus määrad olid juba niigi liidu keskmisest madalamad.

Teine levinud probleem on seotud miinimumsissetuleku katvusega, kuna ligikaudu 20 % vaesuse ohus elavatest töötutest ei täida mistahes sissetulekutoetuse saamise tingimusi. Teatavatel rühmadel on nendele toetustele juurdepääsuga erilisi raskusi. Noorte täiskasvanute juurdepääsu võivad piirata vanusenõuded (näiteks viies liikmesriigis on vanusepiirang seatud 18 aastast ülespoole). Kuigi kodakondsusest tulenevatel piirangutel on toetusõiguslikkusele piiratud mõju, võivad seadusliku riigis viibimise minimaalse kestusega seotud kriteeriumid (mõnes liikmesriigis reguleeritud vahemikus üks kuni kümme aastat) piirata mittekodanikest taotlejate juurdepääsu. Lisaks on kodututele või puudustkannatavates piirkondades (nt romade asulates) elavatele tõrjutud inimestele takistuseks sellised kohustused nagu alalise aadressi või pangakonto olemasolu. Kuigi majandusliku olukorra kriteerium on miinimumsissetulekute asjakohase määramise tagamise oluline element, võib ebapiisav katvus tuleneda ka majandusliku olukorra kriteeriumist endast, kui see on liiga range. Majandusliku olukorra hindamisel kontrollitakse kõigi leibkonna liikmete vahendeid – olgu selleks sissetulek, vara, kinnisvara või vallasvara. Enamikus liikmesriikides tähistab majandusliku olukorra hindamisel kasutatav künnis makstava hüvitise maksimumtaset (ja miinimumsissetuleku toetusi kasutatakse leibkonna sissetulekute suurendamiseks selle tasemeni). Mõnes liikmesriigis võidakse juhul, kui künnis on seatud madalale tasemele, jätta majandusliku olukorra kriteeriumi alusel miinimumsissetuleku saamise õigusest ilma suur hulk väikese sissetulekuga leibkondi ja palgavaeseid. Lisaks võib puudulik hõlmavus tuleneda varade kontrolli liiga piiravast ülesehitusest, mis tekitab olukordi, kus leibkond jääb miinimumsissetuleku toetusest ilma väikese väärtusega varade ebaproportsionaalse arvessevõtmise tõttu. Kõigele lisaks ei pruugi hüvitised olla leibkonna liikmete vahel asjakohaselt jaotatud, kuna nende taotlemise õigus on ainult leibkonnapeal. Tavaliselt ei peeta enamikus riikides naisi leibkonnapeaks, välja arvatud juhul, kui leibkonnas ei ela alaliselt ühtegi täiskasvanud meest. Vaid vähestes liikmesriikides on leibkondade üksikliikmetel õigus saada teatavatel juhtudel hüvitisi, kuigi toetusõiguslikkus tuleb kindlaks teha leibkonna tasandil. Tõstmata tingimata leibkonna tasandil saadavate toetuste üldist taset, võivad leibkonna üksikliikmete sissetulekutoetuse saamist hõlbustavad lahendused aidata kaasa naiste ja noorte täiskasvanute soolise võrdõiguslikkuse ja majandusliku sõltumatuse ning sissetulekukindluse edendamisele. Taaste- ja vastupidavusrahastu raames koostatud riiklikes taaste- ja vastupidavuskavades on kavandatud reformid nendes liikmesriikides, kus Euroopa poolaasta protsessi käigus antud riigipõhistes soovitustes tuvastati probleeme miinimumnõuete piisavuse ja katvusega. Näiteks on tehtud hulk investeeringuid, et laiendada sotsiaalteenuste osutamist või parandada nende kvaliteeti, vähendada energiaostuvõimetust ja kaasata haavatavaid rühmi. Ka on mõnes riiklikus taaste- ja vastupidavuskavas seatud eesmärk suurendada sotsiaaltoetuste, sealhulgas miinimumsissetuleku toetuse tõhusust ja piisavust. Kolmandaks näib, et miinimumsissetuleku toetuse mittetaotlemine on kõigis liikmesriikides küllalt levinud. Olemasolevate hinnangute kohaselt jätab toetuse taotlemata tavaliselt 30–50 % toetusõiguslikust elanikkonnast. Seda võib seletada erinevate teguritega, nagu teabe nappus, juurdepääsu keerukus, vähene usaldus institutsioonide vastu ja häbimärgistamise tajumine. Paistab, et mittetaotlemise kohta koguvad teavet vaid üksikud liikmesriigid.

Neljandaks ei ole sissetulekutoetuse poliitika ja stiimulid omavahel piisavalt koordineeritud, töövõimeliste inimeste tööturule (uuesti)integreerimiseks. Sotsiaalsed turvavõrgud tuleks kujundada nii, et töötamise stiimulid oleksid tagatud. Eelkõige ei tohiks sissetulekutoetuse ülesehitus kahjustada tööstiimuleid ega põhjustada vaesuse lõksu langemist (ehk madala palga lõksud töötavatele ja sissetulekutoetust saavatele inimestele). Mõnel juhul võivad tööleasumise motivatsiooni vähendada miinimumsissetuleku toetuse vähendamise kõrged määrad (ka täiendavate hüvitiste puhul) või kõrge tegelik piirmaksumäär. Kuigi on ilmne, et tööst saadav sissetulek (juba miinimumpalga tasemel) peaks olema suurem kui hüvitistest saadav sissetulek, mõjutavad miinimumsissetuleku saajate tööle siirdumise kiirust ka muud tegurid (nt tööalase nõustamise saamine või muudes kohandatud aktiveerimismeetmetes osalemine ja nende kvaliteet, puudulikud oskused, terviseprobleemid, lapsehoiu kättesaadavus jne).

Tööellu üleminekut soodustav aktiivne tööturupoliitika hõlmab elukestvat õpet, erivajadustele vastavat individuaalset tuge ja juhendamist, kvaliteetsete töökohtade ja töökoha säilitamise edendamist ning tööalase edasiliikumise võimaldamist kooskõlas kaasavate tööturgude kontseptsiooniga. Ometi ei ole need meetmed sageli paljudes liikmesriikides piisavalt kohandatud tööturult kõige rohkem tõrjutud miinimumsissetuleku saajate individuaalsete vajadustega.

Kuigi enamikus liikmesriikides kehtib aktiveerimisprogrammides osalemise nõue, ei pruugi piisavaid meetmeid isegi olemas olla. Aktiveerimisnõuetega (ja seotud karistustega) peavad kaasnema tugiteenused, nagu nõustamine, juhendamine või abi tööotsimisel, et need oleksid tõhusamad ja julgustaksid tööpakkumisi vastu võtma. Erilist tähelepanu tuleb pöörata noortele täiskasvanutele, kes ei osale tööturul või keda ohustab vaesus või sotsiaalne tõrjutus. Selleks, et nad võimalikult lühikese ajaga haridusse, koolitusse või tööturule tagasi tuua, tuleks sissetulekutoetuse saamine siduda eriti tugevate aktiveerimismeetmetega, millega neid toetatakse töökogemuse omandamisel ja muutuva töömaailma jaoks õigete, eelkõige rohe- ja digipöörde kontekstis oluliste oskuste arendamisel.

Üldiselt annavad positiivseid tulemusi tööleasumist soodustavad positiivsed stiimulid, mis toetavad järkjärgulist tööturule tulekut ja mille puhul säilib teatava perioodi jooksul õigus miinimumsissetulekule. Probleemiks on ka pakutavate töökohtade (st pikaajaliste kvaliteetsete töökohtade) kvaliteet ja jätkusuutlikkus. Riiklikes tööprogrammides osalemine on abisaajate jaoks kas kohustuslik või esimene abinõu ligikaudu neljandikus liikmesriikidest, hoolimata asjaolust, et üldiselt peetakse riiklike tööde mõju pikemaajalisel tööle siirdumise toetamisel väheseks või olematuks. Miinimumsissetuleku saajate töövõimaluste edendamisel on väga tähtis osa sotsiaalmajandusel. Tööhõive sotsiaalmajanduses võiks olla astmelaud avatud tööturule jõudmiseks.