SELETUSKIRI

1. ETTEPANEKU TAUST

• Ettepaneku põhjused ja eesmärgid

Pikaajalise hoolduse väärtus

Pikaajalisel hooldusel on oluline sotsiaalne ja majanduslik roll. See aitab tagada hooldust vajavate isikute inimväärikuse ja heaolu ning kaitsta nende põhiõigusi. Samuti vähendab see ebavõrdsust ning suurendab seega sotsiaalset õiglust ja põlvkondade solidaarsust. Pikaajalisse hooldusesse investeerimine toob majanduslikku kasu: sellega luuakse töökohti ja vabastatakse perekondade hoolduskoormust leevendades teiste sektorite jaoks tööjõuressursse. Tugev pikaajalise hoolduse sektor võib aidata edendada soolist võrdõiguslikkust, sest hoolduskohustused hoiavad miljoneid naisi tööturult eemal ja/või osaajatööl, millel on negatiivne mõju üldisele tööjõu pakkumisele ja seega ka võimalikule majanduskasvule. Hoolduskohustustel võib olla negatiivne mõju ka naiste palgale ja vanaduspensionile, mis tähendab, et paljudel eakatel naistel on vähem võimalusi lubada endale vajalikku hooldust. Piisava ametliku pikaajalise hoolduse puudumine tähendab, et mõnikord langeb hoolduskoormus pereliikmetele, mis võib negatiivselt mõjutada nende tervist ja heaolu.

Pikaajalise hoolduse vajadused

Rahvastiku vananemine suurendab pikaajalise hoolduse nõudlust, mis on juba niigi suur. Kõigi pikaajalist hooldust vajada võivate inimeste arv kogu liidus kasvab 30,8 miljonilt 2019. aastal eeldatavasti 33,7 miljonile 2030. aastal ja 38,1 miljonile 2050. aastal – kogukasv on seega 23,5 %. Mitteametlike hooldajate ring kahaneb, sest naised, kes on traditsiooniliselt kandnud enamiku mitteametliku hoolduse koormusest, on üha rohkem tööga hõivatud ja jäävad hiljem pensionile. Samal ajal tähendab demograafiline vananemine ka seda, et prognooside kohaselt jätkub ELi tööealise elanikkonna vähenemine. Koos suurema tööjõunõudlusega eri majandussektorites võib see veelgi vähendada ametlike hooldajate pakkumist, kuna nad liiguvad atraktiivsematesse sektoritesse.

Pikaajalise hoolduse probleemid

Pikaajalise hoolduse süsteemid on liidus oma ülesehituse ja küpsuse poolest erinevad, kuid neil on ühised probleemid. Need probleemid on seotud taskukohasuse, kättesaadavuse, juurdepääsetavuse ja kvaliteediga – seda kõike tööjõupuuduse, avaliku sektori rahastamisele avalduva surve ja keeruka juhtimise kontekstis. COVID-19 pandeemia on toonud esile pikaajalise hoolduse süsteemide struktuursed nõrkused. See juhtis tähelepanu vajadusele tugevdada hooldussüsteemide vastupanuvõimet välistele vapustustele ning pakilisele vajadusele struktuurireformide ja investeeringute järele pikaajalise hoolduse valdkonnas.

Taskukohasuse probleem

Olulised tõkked juurdepääsul pikaajalisele hooldusele on rahalised probleemid ja piisava sotsiaalkaitse puudumine. Pikaajalise hoolduse vajadusest tulenev risk on olemasolevate sotsiaalkaitsesüsteemidega üldiselt vähem kaetud kui muud levinud riskid (nt vanaduspõlve sissetulek ja tervishoid) ning sotsiaalkaitse korraldus on liidu piires erinev. Mõnes riigis on avaliku sektori toetus kättesaadav üksnes väikesele osale pikaajalise hoolduse vajadusega inimestest. Kui see on kättesaadav, on sotsiaalkaitse sageli ebapiisav. Hinnangute kohaselt jääks isegi pärast toetuse saamist keskmiselt peaaegu pool pikaajalise hoolduse vajadusega eakatest pärast koduhoolduse omaosaluskulude katmist allapoole vaesuspiiri.

Kättesaadavuse ja juurdepääsetavuse probleem

Juurdepääs pikaajalise hoolduse võimalustele ja nende valik ei ole piisavad, mis tekitab võrdsete võimalustega seotud probleeme. Traditsiooniliselt on hooldusvõimalustest saanud valida mitteametliku hoolduse (tavaliselt hooldavad pereliikmed või sõbrad, peamiselt naised) ja hoolekandeasutuste (tavaliselt tõsise pikaajalise hoolduse vajaduse korral või kõige vaesemate jaoks) vahel. Kogu liidus on hakanud levima – ehkki mitte ühtlaselt – muud, inimesekesksemad valikud, nagu koduhooldus ja kogukonnapõhine hooldus. Juurdepääsul esineb geograafilisi ja sotsiaal-majanduslikke takistusi ning eriti keeruline on juurdepääs maapiirkondades ja rahvastikukaoga piirkondades. Väiksema sissetulekuga eakad vajavad pikaajalist hooldust suurema tõenäosusega kui suurema sissetulekuga eakad. Peale selle on juurdepääsetavuse probleemid ka puuetega inimestel, kes moodustavad suure osa pikaajalist hooldust vajavatest isikutest.

Kvaliteediprobleem

Pikaajalise hoolduse kvaliteedistandardid ja nende tagamise mehhanismid on sageli nõrgad. Paljudes liikmesriikides kohaldatakse hooldusele hoolekandeasutuses traditsiooniliselt rangeid eeskirju ja standardeid. Seevastu koduhoolduse ja kogukonnapõhise hoolduse puhul on sellised standardid sageli vähem arenenud. Isegi kui kvaliteedistandardid on kehtestatud, piirduvad need tihti toitumis- ja hügieenialaste põhinõuetega. Neis ei ole arvesse võetud hooldatavate heaolu ega elukvaliteeti. Peale selle on nõuete täitmine kõigi – nii avalikku kui ka erasektorisse kuuluvate – pikaajalise hoolduse teenuste osutajate poolt ebaühtlane ja paljudes liikmesriikides puuduvad asjakohased kvaliteedi tagamise mehhanismid.

Tööjõuprobleem

Pikaajalises hoolduses on laialt levinud tööjõupuudus ja ebatüüpilised töövormid. Enamikus liikmesriikides on või on oodata märkimisväärset arvu täitmata töökohti, eriti kvalifitseeritud hooldustöötajate, nagu õdede puhul. Täitmata töökohti on eriti palju eakatele osutatavate teenuste allsektoris. Hooldustöötajate leidmine ja hoidmine on keeruline, kuna töötingimused on sageli kehvad ja palgad väikesed – neid probleeme saaks leevendada sotsiaaldialoogiga. Sotsiaaldialoogi roll pikaajalises hoolduses on siiski erinev. Vaid vähestes liikmesriikides on peaaegu kõik pikaajalise hoolduse töötajad kollektiivlepingutega hõlmatud. Teistes liikmesriikides pikaajalise hoolduse sektoris sotsiaaldialoog peaaegu puudub. Veel ühe probleemina tuleb tegeleda hooldatava juures elavate hooldajate eriolukorraga: sellised hooldajad on tavaliselt liikuvad või võõrtöötajad, kes on eriti haavatavad, eriti kui nad teevad deklareerimata tööd. Nad võivad teenida äärmiselt väikest palka ja nende tööaja korraldus – sealhulgas piisav puhkeaeg ja muud töötingimused – võib olla hägus ja isegi tööõigusega vastuolus. Peale selle on hooldussektor üks kõige suurema soolise segregatsiooniga sektoreid. Naised moodustavad hooldustöötajatest 90 % ja hooldamisega seotud soostereotüübid on üldlevinud.

Mitteametlik hooldus moodustab hooldusest suurima osa, kuid sellel on oma hind. Pereliikmete või sõprade mitteametliku pikaajalise iganädalase hooldusega tegeleb umbes 52 miljonit Euroopa elanikku, s.o 14,4 % elanikkonnast vanuses 18–74, moodustades ELi tasandil ligi 80 % pikaajalise hooldusega tegelevatest isikutest. Hooldamine võib siiski olla hooldajatele raske, eriti eakamatele hooldajatele, ning mõjutada nende enda tervist ja heaolu. Mitteametlikul hooldusel on ka (varjatud) hind majandusele ja üksikisikule. Mitteametlikud hooldajad (kes on tavaliselt naised) teevad suurema tõenäosusega karjääris pausi, valivad osaajatöö või lahkuvad tööturult, mis suurendab soolist ebavõrdsust ning tööjõu- ja oskuste nappust.

Rahastamisprobleem