EUROOPA KOMISJON Strasbourg, 8.3.2022 COM(2022) 105 final 2022/0066(COD) Ettepanek: EUROOPA PARLAMENDI JA NÕUKOGU DIREKTIIV, mis käsitleb naistevastase vägivalla ja perevägivalla tõkestamist {SEC(2022) 150 final} - {SWD(2022) 60 final} - {SWD(2022) 61 final} - {SWD(2022) 62 final} - {SWD(2022) 63 final}



SELETUSKIRI 1.ETTEPANEKU TAUST •Ettepaneku põhjused Käesoleva ettepaneku eesmärk on tulemuslikult tõkestada naistevastast vägivalda ja perevägivalda kogu ELis. Selleks pakutakse välja meetmed järgmistes valdkondades: asjakohaste süütegude kriminaliseerimine ja nende eest karistuste määramine; ohvrite kaitse ja õiguskaitse kättesaadavus; ohvriabi; ennetamine; koordineerimine ja koostöö. Naistevastane vägivald on sooline vägivald, mis on suunatud naiste vastu sellepärast, et nad on naised, või mis ebaproportsionaalselt mõjutab naisi. See hõlmab kõiki soolise vägivalla tegusid, mille tulemusena tekitatakse või võidakse tekitada füüsilist, seksuaalset, psühholoogilist või majanduslikku kahju või kannatusi, sealhulgas selliste tegudega ähvardamist. Naistevastase vägivalla alla kuuluvad seksuaalvägivallateod, sealhulgas vägistamine, naiste suguelundite moonutamine, sundabielu, sundabort või -steriliseerimine, inimkaubandus seksuaalse ärakasutamise eesmärgil, jälitamine, seksuaalne ahistamine, naisetapp, soopõhine vaenukõne ja soopõhised kuriteod ning mitmesugused kübervägivalla vormid, sealhulgas intiimse sisuga materjali ilma nõusolekuta jagamine või manipuleerimine, küberjälitamine ja küberahistamine. Selline vägivald on tingitud soolisest ebavõrdsusest ja kujutab endast naiste struktuurilise diskrimineerimise üht ilmingut. Perevägivald on naistevastase vägivalla üks vorme, kuna see mõjutab ebaproportsionaalselt naisi. Seda esineb perekonnas või leibkonnas, olenemata bioloogilistest või õiguslikest peresidemetest, kas intiimpartnerite või teiste pereliikmete vahel, sealhulgas vanemate ja laste vahel. Naiste osakaal mõlema vägivallavormi ohvrite hulgas on tulenevaltsunni-, võimu- ja/või kontrollimustritest ebaproportsionaalselt suur. Sellise vägivalla ohvriks võib langeda aga igaüks, olenemata tema bioloogilisest või sotsiaalsest soost. Eelkõige just perevägivald võib puudutada kõiki isikuid, sealhulgas ka mehi, nii nooremaid kui ka vanemaid inimesi, samuti lapsi ja LGBTIQ-inimesi. Naistevastane vägivald ja perevägivald on kriminaalõiguse valdkonda kuuluvad teemad, tegemist on inimõiguste rikkumise ja diskrimineerimise vormidega. Sellise vägivalla tõkestamine on osa Euroopa Komisjoni tegevusest, mille eesmärk on kaitsta ELi põhiväärtusi ja tagada ELi põhiõiguste harta järgimine. Naistevastane vägivald ja perevägivald on kogu ELis laialt levinud ning mõjutavad ELis hinnanguliselt iga kolmandat naist. Mis puudutab konkreetsemaid vägivallaliike, siis 2014. aastal teatas iga kümnes naine seksuaalse vägivalla ohvriks langemisest ja iga kahekümnes naine vägistamisest. Rohkem kui iga viies naine on kannatanud perevägivalla all. Kübervägivald on sama levinud: 2020. aastal koges soolist kübervägivalda hinnanguliselt iga teine noor naine. Üldiselt kogevad naised sagedamini oma bioloogilisest või sotsiaalsest soost tingitud kübervägivalda, eelkõige seksuaalses vormis kübervägivalda. Naisi ründavad internetis süstemaatiliselt vägivaldsed paremäärmuslikud rühmitused ja terrorirühmitused, kelle eesmärk on levitada vihkamist naiste vastu. Näiteks nn incel-liikumine (mittevabatahtlik tsölibaat) õhutab internetis naistevastast vägivalda ja propageerib selliseid vägivallaakte kangelastegudena. Kübervägivald mõjutab eelkõige avalikus elus tegutsevaid naisi, nagu poliitikud, ajakirjanikud ja inimõiguste kaitsjad. See võib sundida naisi vaikima, takistades nende osalemist ühiskonnas ja õõnestades Euroopa Liidu lepingus sätestatud demokraatia põhimõtet. Naistele saab vägivald osaks ka töökohal: umbes kolmandik ELi naistest, kes on kogenud seksuaalset ahistamist, kogesid seda töökohal. President von der Leyeni poliitilistes suunistes rõhutati komisjoni ühe peamise prioriteedina vajadust ennetada ja tõkestada naistevastast vägivalda, kaitsta ohvreid ja karistada süüdlasi. Soolise võrdõiguslikkuse strateegias 2020–2025 on esitatud ELi meetmed selliste vägivallavormide ennetamiseks, ohvrite kaitsmiseks, kuriteo toimepanijate vastutuselevõtmiseks ning sellega seotud tervikliku ja koordineeritud poliitika rakendamiseks. Euroopa sotsiaalõiguste samba tegevuskavas korratakse kohustust tõkestada soolist vägivalda ja esitada sellekohane õigusakti ettepanek. Euroopa Parlament on korduvalt kutsunud komisjoni üles esitama õigusakti ettepanekut naistevastase vägivalla ja perevägivalla ning soolise kübervägivalla kohta. Hiljuti võttis Euroopa Parlament Euroopa Liidu toimimise lepingu (ELi toimimise leping) artikli 225 alusel vastu kaks seadusandlikku algatusraportit, paludes komisjonil esitada ettepanekud soolise vägivalla ja kübervägivalla vastu võitlemise kohta ning soolise vägivalla määratlemise kohta ELi toimimise lepingu artikli 83 lõikes 1 nimetatava uue kuriteoliigina. •Ettepaneku eesmärgid Käesoleva ettepaneku eesmärk on ennetada ja tõkestada naistevastast vägivalda ja perevägivalda, et tagada liidus kõrge turvalisuse tase ja võimalus kasutada kõiki põhiõigusi, sealhulgas õigust võrdsele kohtlemisele ja õigust sellele, et naiste ja meeste vahel ei tehta vahet. Seega aitab ettepanek kaasa vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneva ala loomisele (ELi toimimise lepingu V jaotis). Nende eesmärkide saavutamiseks on ettepaneku kohaselt kavas teha järgmist: ·tõhustada kehtivaid ELi õigusakte, mis käsitlevad naistevastase vägivalla ja perevägivalla tõkestamist; ·tagada ülespoole suunatud lähenemine ning täita kaitsmise, õiguskaitse kättesaadavuse, toetamise, ennetamise, koordineerimise ja koostööga seotud lüngad ning ·viia ELi õigus kooskõlla kehtivate rahvusvaheliste nõuetega. Tuginedes olemasolevatele ELi toimimise lepingu artikli 82 lõikes 2 ja artikli 83 lõikes 1 sätestatud õiguslikele alustele, kriminaliseeritakse ettepaneku kohaselt teatavad vägivallavormid, mis mõjutavad ebaproportsionaalselt naisi, ja tugevdatakse ohvrite õigusi. Seeläbi tagatakse selliste tegude eest tulemuslikult kohtu alla saatmine ning aidatakse kaasa naistevastase vägivalla ja perevägivalla lõpetamisele ning ohvrite paremale toetamisele ja kaitsele. Suurendades usaldust teiste liikmesriikide õigussüsteemide vastu, aitab ettepanek kaasa kriminaalasjades tehtud kohtulahendite vastastikusele tunnustamisele ning parandab õigusalast koostööd kriminaalasjades. Ettepaneku oluliseks lähtepunktiks on Euroopa Nõukogu 2014. aasta naistevastase vägivalla ja perevägivalla ennetamise ja tõkestamisekonventsioon (Istanbuli konventsioon). Istanbuli konventsiooni näol on tegemist kõige ulatuslikuma rahvusvahelise raamistikuga naistevastase vägivalla ja perevägivalla terviklikuks käsitlemiseks. Käesoleva ettepaneku siht on saavutada konventsiooni eesmärgid ELi pädevusse kuuluvates valdkondades, täiendades olemasolevat liidu õigustikku ja liikmesriikide riigisiseseid õigusakte konventsiooniga hõlmatud valdkondades. Meetmete võtmise vajadus on ilmne nii neis liikmesriikides, kes on Istanbuli konventsiooni ratifitseerinud, kui ka neis, kes seda teinud ei ole. Ettevalmistava töö käigus tehti kindlaks vajadus võtta meetmeid õiguskaitse kättesaadavuse valdkonnas, sealhulgas näha ette miinimumnormid teatavate kuritegude määratluste ja nende eest määratavate karistuste kohta, kuriteoohvrite õigused ja kaitse kriminaalmenetlustes, spetsiaaliseeritud ohvriabi ja kõnealuse vägivalla ennetamine ning tihedama koordineerimise ja koostöö tugevdamine ELi ja liikmesriikide tasandil. Asjakohased ELi norme on killustunud mitme õigusliku vahendi vahel ning nendega ei ole kaasnenud tulemuslikku järelevalvet ja täitmise tagamist. Kuigi riiklikul tasandil on meetmeid võetud peamiselt Istanbuli konventsioonist lähtudes, näitab konventsiooni rakendamise järelevalve, et puudused püsivad. Võttes arvesse seda, kuidas naistevastane vägivald ja perevägivald on viimastel aastakümnetel arenenud, on ilmne, et ilma ELi täiendavate meetmeteta seda liiki kuriteod tõenäoliselt märkimisväärselt ei vähene. Lisaks võetakse käesolevas ettepanekus arvesse hiljutisi nähtusi, nagu naistevastane kübervägivald, mida Istanbuli konventsioonis eraldi ei käsitleta. Koos interneti ja IT-vahendite kasutuselevõtu laienemisega kasvab ka kübervägivald. Sageli on tegemist ohvrite poolt väljaspool internetti kogetava vägivalla jätk. Kuigi kübervägivald on laialt levinud, on vastavad õigusnormid seni olnud väga killustatud ning nii ELi kui ka liikmesriikide tasandil on kindlaks tehtud märkimisväärseid õiguslikke lünki.

Praegu ei käsitle ükski konkreetne ELi õigusakt kõikehõlmavalt naistevastast vägivalda ja perevägivalda. Käesolev direktiiv on esimene õigusakt, mis käsitleb konkreetselt seda liiki vägivalda. Meetmed põhinevad Euroopa Nõukogu naistevastase vägivallaga ja perevägivallaga võitlemise eksperdirühma (GREVIO), mis on Istanbuli konventsiooni rakendamise järelevalve eest vastutava sõltumatu ekspertorgan, soovitustel. Samuti on meetmete kavandamisel võetud arvesse selle valdkonna rahvusvaheliste ekspertide ja organite, sealhulgas ÜRO egiidi all tegutsevate ekspertide ja organite soovitusi ning nende mõtteid rahvusvaheliselt tunnustatud heade tavade kohta naistevastase vägivalla ja perevägivalla tõkestamisel. Kuritegudega ja kuriteoohvrite õigustega seotud sihitud meetmetega nähakse ette miinimumnormid, mis võimaldavad liikmesriikidel kehtestada rangemad normid ja võtta paindlikult arvesse riigis valitsevat olukorda. Täpsemalt on ettepaneku kohaselt kavas võtta järgmisi meetmeid. –Kriminaliseerida teatavad vägivallavormid, mis mõjutavad ebaproportsionaalselt naisi ja mis ei ole riigisiseselt piisavalt reguleeritud ning kuuluvad kehtivate õiguslike aluste kohaselt ELi pädevusse. See puudutab vägistamise kriminaliseerimist nõusoleku puudumise alusel (mõnes liikmesriigis on nõutav jõu või ähvarduste kasutamine), samuti naiste suguelundite moonutamise ja kübervägivalla teatavate vormide kriminaliseerimist. –Parandada ohvrite juurdepääsu õiguskaitsele ja tugevdada nende õigust asjakohasele kaitsele, et otseselt vastata naistevastase vägivalla ja perevägivalla ohvrite erivajadustele. Selleks on kavas teha järgmist: –tagada, et riikide ametiasutustel on asjakohased vahendid naistevastase vägivalla ja perevägivallaga tegelemiseks; –tagada, et riikide ametiasutused kohtlevad ohvreid sootundlikult; –näha ette naistevastase vägivalla või perevägivalla ohvrite erivajadustega kohandatud kaitse ja toetuse individuaalsete vajaduste hindamine; –näha ette erikaitsemeetmed naistevastase vägivalla või perevägivalla lapsohvrite jaoks; –tagada koheste lähenemiskeeldude ja muude lähenemiskeeldude kaudu kaitse; –tagada, et ohvrid saaksid tõhusalt kasutada oma õigust nõuda teo toimepanijalt hüvitist; –tagada kübervägivallas seisnevate kuritegudega seotud veebisisu eemaldamine ja õiguskaitse võimalus mõjutatud kasutajatele ning –tagada, et on olemas valitsusasutused, mis abistavad, nõustavad ja esindavad ohvreid naistevastase vägivalla või perevägivallaga seotud kohtumenetlustes. –Näha ette naistevastase vägivalla või perevägivalla ohvrite erivajadustega kohandatud ohvriabi. See hõlmab eritoetust seksuaalvägivalla ja naiste suguelundite moonutamise korral, juurdepääsu riiklikele abitelefonidele, paremat juurdepääsu varjupaikadele ja igakülgset tuge töökohal toimuva seksuaalse ahistamise ohvritele. See hõlmab ka sihipärast toetust erivajadustega ohvritele ja riskirühmadele, sealhulgas relvakonfliktide eest põgenevatele naistele. –Ennetada naistevastast vägivalda ja perevägivalda, sealhulgas teadlikkuse suurendamise, ohvritega tõenäoliselt kokku puutuvate spetsialistide koolitamise ja vägivalla toimepanijatega töötamise kaudu. –Tugevdada tegevuse koordineerimist ja koostööd riikide ja ELi tasandil, rakendades mitut asutust hõlmavat lähenemisviisi ning tõhustades andmete kogumist naistevastase vägivalla ja perevägivalla kohta. ·Kooskõla poliitikavaldkonnas praegu kehtivate õigusnormidega Ükski konkreetne ELi õigusakt ei reguleeri naistevastast vägivalda ja perevägivalda eraldi. Siiski on olemas mitu ELi õigusakti, mis on naistevastase vägivalla ja perevägivalla ohvrite jaoks asjakohased. Neis on kas sätestatud üldnormid, mida kohaldatakse ka selle ohvrite kategooria suhtes, või erinormid, mis reguleerivad sellise vägivalla teatavaid vorme. Alljärgnevalt on loetletud neist kõige asjakohasemad. –Direktiiv 2012/29/EL (kuriteoohvrite õiguste direktiiv): Kuriteoohvrite õiguste direktiivi kohaldatakse kõigi kuriteoohvrite suhtes. Selles on sätestatud kuriteoohvrite õiguste ning nende kaitse ja toetamise miinimumnõuded ELis. Samuti viidatakse kõnealuses direktiivis soolise vägivalla, seksuaalvägivalla ja lähisuhtevägivalla ohvritele. Direktiiviga ei ole aga ette nähtud erinorme, mis oleks kohandatud seda liiki kuritegude ohvritele. Käesolev ettepanek täiendab kuriteoohvrite õiguste direktiivi norme, et võtta arvesse naistevastase vägivalla ja perevägivalla ohvrite erivajadusi. Lisaks käesolevas ettepanekus käsitletud konkreetsematele meetmetele kohaldatakse ohvrite suhtes jätkuvalt kuriteoohvrite õiguste direktiivi üldsätteid. –Direktiiv 2011/99/EL (Euroopa lähenemiskeelu direktiiv) ja määrus (EL) nr 606/2013 (vastastikuse tunnustamise määrus) – Euroopa lähenemiskeeldu käsitlevad ELi normid:

Need kaks õigusakti võimaldavad riigisisese õiguse alusel seatud lähenemiskeelde piiriüleselt tunnustada. Käesoleva algatusega nõutakse, et liikmesriigid näeksid oma riigisiseste õigusaktidega ette kohesed lähenemiskeelud ja muud lähenemiskeelud ning looksid seeläbi aluse Euroopa lähenemiskeelu direktiivile ja vastastikuse tunnustamise määrusele. –Direktiiv 2011/93/EL (laste seksuaalset kuritarvitamist käsitlev direktiiv) ja direktiiv 2011/36/EL (inimkaubandusevastane direktiiv): Laste seksuaalset kuritarvitamist käsitleva direktiiviga ja inimkaubandusevastase direktiiviga nähakse ette ennetus-, kaitse- ja toetusmeetmed ning õiguskaitse kättesaadavus konkreetsetele ohvrite kategooriatele, nimelt laste seksuaalse kuritarvitamise ja ärakasutamise ning lapsporno ohvritele, samuti inimkaubanduse ohvritele. Nende konkreetsemate direktiivide nõudeid kõnealuse vägivalla kriminaliseerimise ja vastavate karistuste kohta kohaldatakse jätkuvalt. Inimkaubandusevastase direktiiviga tõkestatakse seksuaalse ärakasutamise eesmärgil toimuvat inimkaubandust. Seda direktiivi vaadatakse praegu läbi, et hinnata selle muutmise vajadust tulevikus, võttes arvesse ELi tasandil kriminaliseerimist ja vastavaid karistusi, mis kehtestatakse käesoleva direktiiviga. Laste seksuaalse kuritarvitamise suhtes kohaldatakse jätkuvalt laste seksuaalset kuritarvitamist käsitlevat direktiivi. Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 24 on sätestatud, et lapsel on õigus heaoluks vajalikule kaitsele ja hoolitsusele ning et kõikides lapsega seotud toimingutes, mida teevad avalik-õiguslikud asutused või eraõiguslikud institutsioonid, tuleb esikohale seada lapse parimad huvid. On ilmne, et eriraamistikku, mille alusel on nõusoleku kontseptioonist lähtuvalt vägistamine kriminaliseeritud, tuleks laiendada ka lastele niivõrd, kuivõrd neil on võimalik nõusolekut anda kehtivalt. See sõltub seksuaalse enesemääramise east, mida reguleeritakse liikmesriikide tasandil ja mis on liikmesriigiti erinev. Võttes arvesse, et laste seksuaalset kuritarvitamist käsitlevas direktiivis on juba sätestatud spetsiaalne raamistik kõigi laste jaoks, tehakse sidususe tagamiseks käesoleva ettepanekuga kõnealuses direktiivis vajalikud sihipärased muudatused. Muutmisel lisatakse täiendava raskendava asjaoluna penetratsioon ja seksuaalse enesemääramise ikka jõudnud laste puhul nõusoleku puudumine. Samaaegselt toimub ka laste seksuaalset kuritarvitamist käsitleva direktiivi hindamine, mille tulemusena võidakse 2023. aastal esitada uuestisõnastamise ettepanek. See annab võimaluse tagada laste kõigi seksuaalse kuritarvitamise ja ärakasutamise vormide eest kaitsmise spetsiaalse raamistiku üldine sidusus käesoleva ettepanekuga. Käesoleva ettepaneku sätteid, mis käsitlevad ohvrite õigusi, kaitset ja toetamist ning naistevastase vägivalla või perevägivalla ennetamist (3.–5. peatükid), kohaldatakse ka ohvrite suhtes, kes kuuluvad laste seksuaalset kuritarvitamist käsitleva direktiivi ja inimkaubandusevastase direktiivi kohaldamisalasse, kui vastavad teod kvalifitseeritakse ühtlasi naistevastaseks vägivallaks või perevägivallaks. –Nõukogu direktiiv 2004/80/EÜ (hüvitise maksmise direktiiv): Hüvitise maksmise direktiiv võimaldab tahtlike vägivallakuritegude ohvriks langenud isikutel taotleda riiklikku hüvitist. Käesoleva algatusega tugevdatakse veelgi ohvrite õigust hüvitisele, kindlustades õiguse saada teo toimepanijalt hüvitist, kehtestades muu hulgas sellise hüvitise maksmise tagamise miinimumnormid. –Soolise võrdõiguslikkuse direktiivides on sätestatud, et soopõhine ja seksuaalne ahistamine töökohal ning kaupade ja teenuste saamisel on vastuolus meeste ja naiste võrdse kohtlemise põhimõttega. Nende direktiivide kohaselt on liikmesriigid kohustatud keelama sellise käitumise, tagama õiguskaitsevahendid (sealhulgas hüvitised) ning nägema ette tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad karistused. Käesoleva direktiiviga täiendatakse neid vahendeid, kehtestades sellise ahistamise ohvrite toetamise ja õiguskaitse kättesaadavuse miinimumnõuded. –Ettepanek: määrus, milles käsitletakse digiteenuste ühtset turgu (digiteenuste õigusakt): digiteenuste õigusakti ettepaneku esitamisel seadis komisjon eesmärgi kaitsta internetis põhiõigusi ja vähendada küberruumis riske, sealhulgas naiste ohutust mõjutavaid riske veebis. Digiteenuste õigusakti ettepanekus sätestatakse internetipõhiste teenuste osutajate regulatiivse järelevalve, vastutuse ja läbipaistvuse horisontaalne raamistik. Käesolev ettepanek muudab digiteenuste õigusakti mõjusamaks kahes olulises aspektis: –Digiteenuste õigusakt näeb teatavatele vahendusteenuste osutajatele ette hoolsuskohustuse eemaldada ebaseaduslik veebisisu. Selles ei esitata ELi tasandi määratlust selle kohta, mida ebaseaduslik veebisisu endast kujutab. Käesolev ettepanek täiendab digiteenuste õigusakti ettepanekut, lisades kübervägivallakuritegude miinimumnormid. –Käesoleva ettepanekuga tagatakse, et liikmesriikide õigusasutustel on õigus anda vahendusteenuste osutajatele korraldusi võtta meetmeid teatavat liiki ebaseadusliku veebisisu suhtes, mis kujutab endast käesoleva ettepanekuga hõlmatud kübervägivalda. –Ettepanek ühineda Istanbuli konventsiooniga 2016. aastal tegi komisjon ettepaneku ELi ühinemiseks Istanbuli konventsiooniga, pärast mida kirjutasid komisjon ja nõukogu eesistujariik 2017. aastal konventsioonile ELi nimel alla. Seni ei ole ELi ühinemise protsessi lõpule viidud, kuna nõukogu ei ole lõplikku sõlmimisotsust veel vastu võtnud. Konventsiooniga ühinemise lõpuleviimine on jätkuvalt komisjoni prioriteet. Käesolevas ettepanekus esitatud meetmetega soovitakse saavutada konventsiooni eesmärgid ELi pädevusse kuuluvates valdkondades, tugevdades seega konventsiooniga ette nähtud kaitset. Kui EL konventsiooniga ühineb, on käesoleva algatuse näol tegemist konventsiooni rakendamisega neis valdkondades. Komisjon on hinnanud kõiki naistevastase vägivalla ja perevägivalla tõkestamise ning ohvrite õiguste seisukohast asjakohaseid ELi õigusakte, kõrvutades neid käesoleva ettepaneku eesmärkidega. Komisjon on käesoleva ettepaneku koostamisel selle hindamise tulemusi arvesse võtnud (vt mõju hindamise aruande 8. lisa). Seega on käesolev ettepanek kooskõlas kehtivate ELi õigusaktide asjakohaste sätetega. •Kooskõla muude liidu tegevuspõhimõtetega Käesolev ettepanek on kooskõlas aluslepingu eesmärkidega tagada ELi vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajaneval alal kõrgetasemeline turvalisus, nagu on sätestatud ELi toimimise lepingu V jaotises, ning võimalus teostada ELis põhiõigusi. Samuti on see kooskõlas ELi mitme poliitikaga, mille raames on juhitud tähelepanu vajadusele võidelda soolise vägivalla vastu. See eesmärk on olulisel kohal ELi terviklikus lapse õiguste strateegias, ohvrite õigusi käsitlevas ELi strateegias (2020–2025), LGBTIQ-inimeste võrdõiguslikkuse strateegias 2020–2025, puuetega inimeste õiguste strateegias aastateks 2021–2030 ja Euroopa sotsiaalõiguste samba tegevuskavas. ELi soolise võrdõiguslikkuse kolmandas tegevuskavas on võitlus soolise vägivalla vastu määratletud ELi välistegevuse ühe prioriteedina. Komisjon võttis vastu teatise „Kaasavam ja kaitsvam Euroopa: vaenukõne ja vaenukuritegude lisamine ELi kuritegude loetellu“, et nõukogu võtaks vastu otsuse lisada vaenukõne ja vaenukuriteod ELi toimimise lepingu artikli 83 lõike 1 kohaste ELi kuritegude loetellu („ELi kuritegusid puudutav algatus“). Vaenukõne ja vaenukuriteod õõnestavad demokraatliku ja pluralistliku ühiskonna põhialuseid ning ELi lepingu artiklis 2 sätestatud ühiseid väärtusi. Arvestades sellise käitumise erilist tõsidust, selle mõju põhiõigustele ja -väärtustele ning selle piiriülest olemust, on selle tõkestamiseks vaja ühismeetmeid liidu tasandil. Selleks et tegeleda bioloogilise või sotsiaalse soo alusel vägivalla ja viha õhutamise, eelkõige misogüünse viha või vägivalla õhutamise järsu suurenemisega internetis, kehtestatakse käesolevas direktiivis miinimumnormid seda liiki kübervägivallas seisneva kuriteo määratlemiseks ja selle eest karistuste määramiseks. Kui nõukogu on võtnud vastu otsuse, millega ELi toimimise lepingu artikli 83 lõikele 1 lisatakse uue õigusliku alusena vaenukõne ja vaenukuriteod, saab komisjon teha ettepaneku täiendava õigusakti kohta vaenukõne ja vaenukuritegude tõkestamise ühtlustamiseks, lisades kaitstavad alused. ·Ettepaneku vastavus kliimaeesmärkidega kooskõla põhimõttele Mõju hindamisel tehti kindlaks, et ettepanekuga ei kaasne keskkonnamõju. 2.ÕIGUSLIK ALUS, SUBSIDIAARSUS JA PROPORTSIONAALSUS

•Õiguslik alus Käesolev ettepanek põhineb ELi toimimise lepingu artikli 82 lõikel 2 ja artikli 83 lõikel 1. ELi toimimise lepingu artikli 83 lõikes 1 on sätestatud naiste ja laste seksuaalses ärakasutamises seisnevate kuritegude ning arvutikuritegude ja nende eest määratavate karistuste määratlemise miinimumnormide õiguslik alus. ELi toimimise lepingu artikli 83 lõikes 1 kasutatud mõistet „seksuaalne ärakasutamine“ võib mõista kui kaitsetu seisundi, võimupositsiooni või usalduse kuritarvitamist või selle katset, sealhulgas, kuid mitte ainult, rahalise, sotsiaalse või poliitilise kasu teenimist seksuaalaktist teise isikuga. Ärakasutamine võib seisneda võimu või domineerimise saavutamises teise isiku üle seksuaalse rahulduse, rahalise kasu ja/või edasijõudmise eesmärgil. Vägistamine ja naiste suguelundite moonutamine on kuriteod, milles need tunnused on juba olemuslikult olemas. Naiste suguelundite moonutamine on ärakasutamine, mille eesmärk on tütarlaste ja naiste üle valitseva seisundi saavutamine ja hoidmine ning tütarlaste ja naiste seksuaalsuse üle sotsiaalse kontrolli teostamine. Mõnikord toimub see lapsega sõlmitud abielu või sundabielu või perevägivalla kontekstis. See peegeldab niisugustel juhtudel tüüpilist naiste ja meeste vahelist jõudude ebavõrdsust; sama ilmneb ka vägistamise puhul. ELi toimimise lepingu artikli 83 lõikes 1 kasutatud mõiste „arvutikuriteod“ hõlmab info- ja kommunikatsioonitehnoloogia vastu suunatud või selle tehnoloogia kasutamisega lahutamatult seotud kuritegusid. Sellise tehnoloogia kasutamine ründevahendina võib suurendada kuriteo raskusastet kvantiteedi, kvaliteedi, intensiivsuse, sihtmärgi valiku ja kestuse osas määral, mida ei ole võimalik saavutada muude vahenditega. Käesoleva ettepaneku kohased miinimumnormid kuritegude kohta, mis kujutavad endast kübervägivalda naiste vastu, käsitlevad selliseid kuritegusid, mis on lahutamatult seotud veebikeskkonna ja kõnealuse tehnoloogia kasutamisega. ELi toimimise lepingu artikli 82 lõikes 2 on sätestatud õiguslik alus kuriteoohvrite õigusi käsitlevate miinimumnormide kehtestamiseks niivõrd, kuivõrd see on vajalik kohtuotsuste ja õigusasutuste otsuste vastastikuse tunnustamise ning politsei- ja õiguskoostöö hõlbustamiseks piiriülestes kriminaalasjades. •Subsidiaarsus (ainupädevusse mittekuuluva valdkonna puhul) Naistevastane vägivald ja perevägivald on ELis laialt levinud ning COVID-19 pandeemia on olukorda veelgi raskendanud. Selline vägivald mõjutab ELis miljoneid inimesi, viib põhiõiguste rikkumiseni ja põhjustab märkimisväärseid kulusid. Sellest tuleneb eriline vajadus tõkestada naistevastast vägivalda ja perevägivalda ELi tasandil ühiselt. Naiste vastu suunatud kübervägivallast, mis muu hulgas toimub perevägivalla kontekstis, on saanud uus vägivallavorm, mis levib ja mida võimendatakse interneti kaudu väljapoole konkreetseid liikmesriike. Arvestades kübervägivalla piiriülest mõõdet, ei ole liikmesriikide individuaalsed meetmed selle probleemi lahendamiseks piisavad. Kõik liikmesriigid käsitlevad naistevastast vägivalda ja perevägivalda oma õigusaktides ja poliitikas, kuid erineval määral. Lähenemisviiside rohkus tekitab õiguskindlusetust seoses sellise vägivalla ohvrite õigustega ELis. Piirkondlikul ja kohalikul tasandil on killustatus veelgi suurem. EL juba toetab liikmesriike kõnealuse vägivalla vastu võitlemisel, kasutades selleks rahalisi vahendeid, poliitikameetmeid ja asjakohaseid horisontaalseid õiguslikke vahendeid. Selleks et muuta olemasolevad meetmed tulemuslikumaks ning veelgi tugevdada liidu vahendeid naistevastase vägivalla ja perevägivalla tõkestamiseks, on siiski vaja sihipärast ELi tasandi seadusandlikku akti, milles kehtestatakse miinimumnormid. Istanbuli konventsiooniga ühinenud liikmesriikide puhul toetaksid ELi meetmed konventsiooni rakendamist. Käesolev ettepanek võimaldaks kogu ELis võtta täiendavaid kooskõlastatud meetmeid ja tagada täitmine ELi tasandil. Käesoleva ettepaneku eesmärk on leida tasakaal selle vahel, kuidas ühelt poolt tagada selles sätestatud kohustuste mõjusus ning teiselt poolt jätta liikmesriikidele paindlikkus võtta selle normide rakendamisel arvesse riigisiseseid eripärasid ja vajadusi. Selleks et tagada ohvrite võrdne kohtlemine kogu ELis, nähakse algatusega ette ülespoole suunatud lähenemine, kehtestades naistevastase vägivalla ja perevägivalla ohvrite õiguste miinimumnormid. Eesmärk on toetada ja kaitsta kõnealuse vägivalla ohvreid enne kriminaalmenetlust, selle ajal või pärast seda ning kehtestada selliste tegude määratluste ja karistuste miinimumnormid, kui kriminaliseerimises esineb lünki. Ettepanekus sätestatakse selles loetletud kuritegude eest määratavate maksimumkaristuste miinimumtase. Seega jäetakse miinimumkaristuste kehtestamine ettepaneku kohaselt liikmesriikide otsustada. •Proportsionaalsus Käesoleva ettepaneku eesmärk on igakülgselt tõkestada naistevastast vägivalda ja perevägivalda. See tähendab, et meetmeid võetakse mitme nurga alt eesmärgiga kõnealust vägivalda ära hoida; kaitsta ja toetada ohvreid ning tagada neile õiguskaitse kättesaadavus juhul, kui vägivald siiski aset leiab; ja tagada kõigi asjaomaste asutuste tegevuse koordineerimine. Arvukad uuringud (näiteks soolise võrdõiguslikkuse ja mittediskrimineerimise õigusekspertide Euroopa võrgustiku ulatuslik uuring ning Euroopa Parlamendi kodanike õiguste ja põhiseadusküsimuste poliitikaosakonna põhjalik uuring) osutavad sellele, et ainult terviklik lähenemisviis, mille kohaselt probleemi kõiki komponente käsitletakse ühes ELi õigusaktis, millega kehtestatakse liikmesriikidele miinimumnormid, saab tulemuslikult kaasa aidata naistevastase vägivalla ja perevägivalla väljajuurimisele ning seda liiki vägivalla ohvrite erivajadustele vastava tõhusama ja sihipärasema toetuse ja kaitse tagamisele. Meetmed, mis on hajutatud erinevate ELi õigusaktide vahel, millest igaühel on eraldi eesmärk, neid tulemusi ei saavutaks. Komisjon kaalus käesoleva ettepaneku eesmärkide saavutamiseks mitut poliitikavarianti: ·esimene poliitikavariant hõlmab esmajoones meetmeid, millega ELi õiguses rakendatakse Istanbuli konventsiooni nõudeid ELi pädevusse kuuluvates valdkondades, ning ·teine poliitikavariant, mis tugineb esimeses poliitikavariandis kirjeldatud meetmetele ning millega kehtestatakse ulatuslikumad ja üksikasjalikumad meetmed, et tagada rangemad miinimumnõuded, hõlbustab nende nõuete täitmist ja kõrvaldab täiendavad lüngad, sealhulgas kübervägivalla valdkonnas, võttes arvesse soovitusi, mille Euroopa Nõukogu naistevastase vägivallaga ja perevägivallaga võitlemise eksperdirühm esitas konventsiooni järelevalve raames.

See poliitikavariant jagati omakorda kaheks alamvariandiks (2A ja 2B), kusjuures alamvariant 2B hõlmab ulatuslikumaid kohustusi seoses seksuaalse ahistamise, õiguskaitse kättesaadavuse, ohvrite kaitse ja andmete kogumisega. Käesolev ettepanek põhineb poliitikavariandil 2A, kuna sellega nähakse ette kõige mõjusamad meetmed samal ajal proportsionaalsuse põhimõtet järgides. Selle valiku aluseks on eelnev põhjalik analüüs, mille käigus käsitleti erinevate poliitikavariantide mõju põhiõigustele ning sotsiaalset ja majanduslikku mõju. Samuti põhineb see valik poliitikavariantide mõjususe, tõhususe ja järjekindluse hoolikal analüüsil. Kokkuvõttes leiti, et poliitikavariant 2A aitab kõnealuste valdkondade eesmärkide saavutamisele rohkem kaasa ja toob suuremat puhaskasu. Eeldatakse, et tänu terviklikule kohustuste kogumile pakub see variant ulatuslikku põhiõiguste kaitset ning parandab ohvrite ja kogu ühiskonna sotsiaalset olukorda. Kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega ja ELi meetmete vajalikkust silmas pidades kehtestatakse käesoleva ettepanekuga miinimumnormid, millega tõhustatakse liikmesriikide meetmeid ennetamise, ohvrite kaitse ja toetamise, õiguskaitse kättesaadavuse ning tegevuse koordineerimise valdkonnas. Ettepanek parandab õiguskindlust, täitmise tagamist ja ohvrite kaitset. Sellega formuleeritakse esmakordselt sihipärane ja koordineeritud ELi lähenemisviis naistevastase vägivalla ja perevägivalla vastu võitlemiseks. See lähenemisviis põhineb miinimumnormidel, mis loovad lisaväärtust olemasolevatele riiklikele, ELi ja rahvusvahelistele normidele, võimaldades liikmesriikidel nende normide rakendamisel tegutseda paindlikult.

•Vahendi valik Ettepaneku õiguslikku alust arvestades on asjakohaseks õigusaktiks seadusandliku tavamenetluse kohaselt vastu võetud direktiiv. Käesoleva ettepaneku eesmärk on tagada lihtsustamine, koondades asjaomased ELi normid läbipaistval viisil ühte õigusakti; see on kasulik valdkonna spetsialistidele ja vägivalla ohvritele. Kehtivate õigusaktide muutmise asemel eelistatakse eridirektiivi naistevastase vägivalla ja perevägivalla kohta. Käesoleva direktiivi norme kohaldatakse lisaks normidele, mis on sätestatud kuriteoohvrite õiguste direktiivis, mis on kuriteoohvrite õigusi käsitlev ELi üldine õigusraamistik. Käesoleva direktiivi mõne sättega nähakse ette üldnorme täiendavad erimeetmed, samamoodi nagu muud liiki kuritegude, nagu inimkaubanduse, laste seksuaalse kuritarvitamise ja terrorismi ohvrite puhul. 3.JÄRELHINDAMISE, SIDUSRÜHMADEGA KONSULTEERIMISE JA MÕJU HINDAMISE TULEMUSED •Praegu kehtivate õigusaktide järelhindamine või toimivuse kontroll Mõju hindamise aruande koostamisel hindas komisjon kehtivate ELi õigusaktide asjakohaste sätete mõju naistevastase vägivalla ja perevägivalla ennetamisele ja tõkestamisele. Sellega kaasnes liikmesriikide poliitiliste ja seadusandlike meetmete kaardistamine. Ettevalmistavas töös tugineti ka hiljutistele aruannetele kuriteoohvrite õiguste direktiivi ja Euroopa lähenemiskeelu direktiivi rakendamise kohta. Komisjon koordineeris seda tööd kuriteoohvrite õiguste direktiivi, laste seksuaalset kuritarvitamist käsitleva direktiivi ja inimkaubandusevastase direktiivi eelseisva üldise hindamisega. Analüüs näitab, et asjakohastes ELi õigusaktides on naistevastase vägivalla ja perevägivalla ohvrite õigused sätestatud väga valikuliselt. Need on sätestatud õigusaktides, mille peamiseks reguleerimisesemeks ei ole seda liiki vägivald (praegusest olukorrast ülevaate saamiseks vt eespool käsitletud koosmõju kehtivate ELi õigusaktidega). ELi meetmed ei käsitle selgesõnaliselt naistevastase vägivalla ja perevägivalla ohvreid. Asjakohased kohustused ei ole naistevastase vägivalla ja perevägivalla ohvrite jaoks piisavalt konkreetsed või jätavad liikmesriikidele ulatusliku kaalutlusõiguse. Lisaks on asjaomased ELi õigusaktid keskmiselt üle 10 aasta vanad. Selle aja jooksul ei ole ohvrite vajadusi piisavalt rahuldatud ja neile tuleks leida sobilikud lahendused. •Konsulteerimine sidusrühmadega Käesoleva seadusandliku algatuse ettevalmistamiseks konsulteeris komisjon laialdaselt sidusrühmadega. Seejuures oli komisjoni eesmärk koguda ajakohast teavet ja eksperditeadmisi ning töötada välja mõjusad meetmed naistevastase vägivalla ja perevägivalla vastu võitlemiseks, nagu on märgitud algatuse aluseks olevas sidusrühmade kaasamise strateegias. Komisjon on arvesse võtnud ka varasemate konsultatsioonide asjakohaseid tulemusi. 2016. aastal korraldas komisjon soolise vägivalla kohta Eurobaromeetri uuringu, milles osales üle 27 000 vastaja kõigist ELi liikmesriikidest. See oli abiks poliitikavariantide kavandamisel ja kontrollimisel. Paljud sidusrühmad on nõudnud naistevastase vägivalla ja perevägivalla tõkestamiseks täiendavaid ELi seadusandlikke ja muid kui seadusandlikke meetmeid. Üksikasjalik teave konsultatsioonide kohta on esitatud järgmises jaos. Avalik konsultatsioon ohvrite kaitsmise ja teo toimepanijate karistamise teemal toimus 8. veebruarist kuni 10. maini 2021 komisjoni konsultatsioonide veebisaidil . Üldsusele esitatud küsimused puudutasid naistevastase vägivalla ja perevägivalla ennetamise ja tõkestamise erinevaid aspekte. Eelkõige käsitlesid küsimused liikmesriikide asjakohaseid meetmeid, täiendava reguleerimise vajadust ja eelistatud poliitikavariante. Peamised tulemused olid järgmised. –Küsitluse tulemuste kohaselt seisneb probleem selles, et üldsus ei ole kõnealusest vägivallast piisavalt teadlik või peab seda inimeste eraasjaks. Lisaks näitas küsitlus, et praegu pole piisavalt teenuseid ja meetmeid, mis võimestaksid ohvreid ja julgustaksid neid probleemist rääkima. Võimalike täiendavate ennetusmeetmete osas leidis enamik vastajaid, et oluline on võidelda kahjulike soostereotüüpide vastu. –60 % vastajatest leidis, et vaja on parandada praeguseid struktuure, mille kaudu jagatakse naistevastase vägivalla ja perevägivalla ohvrite õigusi käsitlevat teavet, teenistusi, mille poole ohvrid võivad pöörduda, ning ohvrite kaebuste käsitlemise viisi. Kõnealuse teabe õigeaegsuse ja kättesaadavuse kohta leidsid vastajad valdavalt, et teavet ei anta piisavalt kiiresti (43 %), seda on raske leida (42 %) ning see on ebajärjekindel ja hajutatud eri allikate vahel (42 %). –73 % vastajatest leidis, et nii riiklikul kui ka ELi tasandil on vaja võtta naistevastase vägivalla ja perevägivallaga seoses täiendavaid meetmeid õiguskaitse kättesaadavuse parandamiseks. –Vastuseks küsimusele, kas tugiteenustes võetakse süstemaatiliselt arvesse naistevastase vägivalla ja perevägivalla ohvrite vajadusi, arvasid umbes pooled vastajad (48 %), et nii see pole. Vastustes küsimusele, kas ohvrid saavad teavet tugiteenuste kohta õigeaegselt ja neile arusaadavas keeles, oli arvamusi erinevaid, kuid suurem osa vastajatest (41 %) ei osanud sellele küsimusele vastata. –Naistevastase vägivalla erivormide kohta arvas enamik vastajatest, et soopõhise ja seksuaalse ahistamise eest kaitsmise puudulikkus tuleneb peamiselt sellest, et üldsus ei pea sellist ahistamist tõeliseks probleemiks (66 %), et karistused on ebapiisavad (66 %) ja et õigusnormide täitmise tagamine ei ole tulemuslik (62 %). Komisjon korraldas põhjalikud suunatud konsultatsioonid nii mõju hindamiseks kui ka kehtiva õigusraamistiku lünkade analüüsimiseks. Komisjon konsulteeris liikmesriikidega kirjalikult ja seminaril. Liikmesriigid olid ELi tasandi meetmete suhtes avatud ja leidsid, et kavandatud meetmed on asjakohased. Valitsusväliste ja rahvusvaheliste organisatsioonidega peetud suunatud konsultatsioonid näitasid suurt toetust kõige ulatuslikumatele meetmetele. Seejuures rõhutasid valitsusvälised organisatsioonid vajadust tõhustada ennetus- ja kaitsemeetmeid ELi tasandil miinimumnormide kehtestamise kaudu, parandada andmete kogumist ja juurdepääsu spetsialiseeritud teenustele ning pakkuda sihipäraseid koolitusprogramme spetsialistidele eri sektorites. Rahvusvahelised organisatsioonid rõhutasid vajadust täiendavate ennetusmeetmete järele, nagu varajane sekkumine, ennetusprogrammid ja asjaomaste spetsialistide koolitamine. Kaitse- ja tugiteenuste osas osutasid rahvusvahelised organisatsioonid, et puudub soolisustatud arusaam vägivallast ning see võib viia uue ja korduva ohvristamiseni, hirmutamiseni ja kättemaksuni. Parima tavana nimetasid nad lähenemisviisi, mille kohaselt kogu abi on võimalik saada ühest kohast. Õiguskaitse kättesaadavuse osas juhtisid nad tähelepanu puudustele riigilt või õigusrikkujalt hüvitise saamisel, eelkõige sellele, et hüvitise taotlemise tähtajad on liiga lühikesed ja et võimalused saada moraalse kahju eest hüvitist on piiratud (teatavate kuriteoliikide puhul).

Tööturu osapooltega peetud sihtotstarbelisel seminaril toetasid ametiühingud ja tööandjad eesmärki võidelda seksuaalse ahistamise vastu töökohal ning suhtusid täiendavatesse meetmetesse igati pooldavalt. Tööandjad olid siiski ettevaatlikud neile kehtestatavate kohustuste suhtes. Eelkõige rõhutasid tööturu osapooled riskihindamise olulisust naistevastase vägivalla ennetamisel ja tõkestamisel. Ametiühingud ja tööandjad rõhutasid tööturu osapoolte rolli tähtsust selles valdkonnas. •Eksperdiarvamuste kogumine ja kasutamine Ettevalmistava töö hõlbustamiseks tellis komisjon väliselt konsultatsiooniteenuste pakkujalt toetava uuringu. Lisaks tellis ta soolise võrdõiguslikkuse ja mittediskrimineerimise õigusekspertide Euroopa võrgustikult võrdleva analüüsi kriminaalõiguse sätete kohta, mida kohaldatakse soolise vägivalla, sealhulgas perevägivalla ja kübervägivalla suhtes Euroopas riikides. Lisaks ajakohastas Euroopa Soolise Võrdõiguslikkuse Instituut (EIGE) oma 2014. aasta uuringut naistevastase vägivalla maksumuse kohta. Neid materjale täiendati muudest olemasolevatest allikatest pärit olulise teabega, nagu on osutatud mõju hindamise aruande 1. lisas. •Mõjuhinnang Kooskõlas parema õigusloome nõuetega loodi 2020. aasta septembris käesoleva algatuse ettevalmistamise toetuseks komisjoni talitustevaheline juhtrühm, mida juhib peasekretariaat. See rühm kohtus 2020. aasta septembrist 2021. aasta oktoobrini neli korda ja osales mitmel kirjalikul konsultatsioonil. Mõjuhinnangu kavandis kaaluti algatuse eesmärkide saavutamiseks mitmesuguseid mitteseadusandlikke ja seadusandlikke meetmeid. Selles hinnati iga valitud variandi mõjusust, tõhusust ja järjekindlust ning jõuti järeldusele, et eelistatud variandi meetmete kombinatsioon on käesoleva algatuse üld- ja erieesmärke silmas pidades kõige proportsionaalsem ja järjekindlam. Mis puudutab eelistatud poliitikavariandi eeldatavat mõju, siis kvantitatiivne analüüs osutab positiivsele majanduslikule mõjule. Naistevastase vägivalla ja perevägivalla leviku vähenemine võib tuua majanduslikku kasu ligikaudu 53,1 miljardi euro ulatuses; pikas perspektiivis võib see summa ulatuda 82,7 miljardi euroni. Suurim majandusliku kasu potentsiaal tuleneb ohvrite füüsilise ja emotsionaalse kahju vähenemisest (hinnanguliselt vahemikus 32,2 miljardist eurost 64,5 miljardi euroni). Sotsiaalne mõju puudutaks erinevaid sidusrühmi, nimelt ohvreid, tunnistajaid, teo toimepanijaid, ettevõtteid, riikide ametiasutusi ja ühiskonda laiemalt. Eelistatud poliitikavariant parandaks ohvrite tervist, ohutust ja elukvaliteeti (eelkõige kaitse- ja toetusmeetmete tulemusena). Samuti suurendaks see ohvrite ja tunnistajate teadlikkust ning parandaks nende juurdepääsu teabele kaitse- ja tugiteenuste kohta. Teo toimepanijatele suunatud sekkumisprogrammide meetmetel on eeldatavasti positiivne mõju nende hoiakutele ja käitumisele. Tööandjate puhul võimaldaks teadlikkus töökohal soopõhise ahistamise ohvriks langevatest töötajatest ning nende parem mõistmine ja toetamine luua ohutu töökeskkonna. Sellel oleks positiivne mõju ka tootlikkusele. Riikide ametiasutused saaksid kasu meetmetest, mis käsitleksid õiguskindlusetust ja andmekogumist ja mille abil oleks võimalik kujundada paremat riiklikku poliitikat naistevastase vägivalla ja perevägivalla ennetamiseks ja tõkestamiseks. Kahjulike soostereotüüpide ja -normide laialdasem mõistmine üldsuse seas avaldaks positiivset mõju ühiskonnale tervikuna. Mõju hindamise aruande kavand esitati komisjoni õiguskontrollikomiteele 15. septembril 2021 ja seda arutati 13. oktoobril 2021. Pärast õiguskontrollikomitee negatiivset arvamust esitati 1. detsembril 2021 aruande muudetud versioon. Õiguskontrollikomitee võttis küll arvesse jõupingutusi, mida tehti mõju hindamise aruande parandamiseks vastavalt tema esialgsetele märkustele, kuid jättis ikkagi ka 12. jaanuaril 2022 oma negatiivse arvamuse jõusse. Komitee leidis, et mõju hindamise aruandes 1) ei kirjeldatud piisavalt mitme ELi ja liikmesriigi tasandi meetme mõju lähtestsenaariumis; 2) aruanne ei olnud üldeesmärkide osas piisavalt selge ja selles ei põhjendatud piisavalt vajadust tervikliku lähenemisviisi järele; 3) aruandes ei kirjeldatud konkreetseid kavandatud meetmeid ja konkreetsete meetmete kombinatsioone eri poliitikavariantide puhul piisavalt selgelt; 4) kulude ja tulude muudetud analüüs ei sisaldanud muudetud variante täies ulatuses ning poliitikavariantide võrdlus jäi ebaselgeks, sealhulgas kasutatud kriteeriumide ja hindamismetoodika osas, ning 5) aruandes ei hinnatud piisavalt eelistatud poliitikavariandi proportsionaalsust, sealhulgas valitud eriõigusakti (lex specialis) lähenemisviisi. Käesoleva ettepaneku esitamisele eelnes mõningate tõstatatud küsimuste täiendav hindamine. Tuvastatud puuduste kõrvaldamiseks võetud meetmeid selgitatakse komisjoni talituste töödokumendis „Follow-up to the second opinion of the Regulatory Scrutiny Board and additional information“ (SWD(2022) 61, edaspidi „komisjoni talituste töödokument“). Eelkõige selgitatakse komisjoni talituste töödokumendis, kuidas lähtestsenaariumis võetakse arvesse kõnealuses poliitikavaldkonnas liikmesriikide tasandil seni saavutatut. Seeläbi vastatakse ka õiguskontrollikomitee soovitusele esitada põhjalikum analüüs puuduste kohta, mis esinevad liikmesriikides Istanbuli konventsiooni rakendamisel ja muu hulgas digivaldkonna arengust tulenevatele nähtustele reageerimisel. Vastuseks märkustele selgete eesmärkide puudumise kohta selgitatakse komisjoni talituste töödokumendis, et ettepaneku eesmärk on ennetada ja tõkestada naistevastast vägivalda ja perevägivalda kui kuritegusid. Kavandatava direktiivi tekstis kirjeldatakse direktiivi peamisi eesmärke täpsemalt, selgitades, et nende eesmärkide saavutamiseks kriminaliseeritakse teatavad naistevastase vägivalla vormid (sealhulgas vägistamine, naiste suguelundite moonutamine ja kübervägivalla eri vormidega seotud süüteod) ning tugevdatakse vägivallaohvrite kaitset, neile pakutavat toetust ja õiguskaitse kättesaadavust, samuti vägivalla ennetamist ja tegevuse koordineerimist. Seoses poliitikavariandi valikuga esitatakse komisjoni talituste töödokumendis tõendid, mis põhinevad asjakohaste ELi õigusaktide hindamisel ning liikmesriikide õigusaktide kaardistamisel ja lünkade analüüsil ning mis selgitavad täiendavalt, miks valiti olemasolevate horisontaalsete õigusaktide muutmise asemel terviklik lähenemisviis – eraldi direktiiv naistevastase vägivalla ja perevägivalla kohta. Euroopa Komisjoni parema õigusloome eeskirjade kohaste töömeetoditega antakse institutsioonidevaheliste suhete ja tulevikusuundade valdkonna asepresidendile volitused kiita heaks sellise algatuse jätkamine, mille kohta õiguskontrollikomitee on esitanud teise negatiivse arvamuse. Samuti on oluline märkida, et õiguskontrollikomitee arvamuses antakse hinnang mõjuhinnangu kvaliteedile, mitte asjaomasele seadusandlikule ettepanekule. Võttes arvesse ka institutsioonidevaheliste suhete ja tulevikusuundade valdkonna asepresidendi nõusolekut, pidas komisjon asjakohaseks jätkata käesoleva algatusega järgmistel põhjustel: (1)algatuse poliitiline tähtsus komisjoni jaoks, nagu on rõhutatud poliitilistes suunistes; (2)kiireloomuline vajadus võtta meetmeid, et teha edusamme naistevastase vägivalla ja perevägivalla ning soolise kübervägivalla ennetamisel ja tõkestamisel, nagu nõudis ka Euroopa Parlament; (3)esitatud täiendavate selgituste ja tõenditega on rahuldavalt kõrvaldatud õiguskontrollikomitee tuvastatud puudused ning neid on kohandatud õigusakti ettepanekus arvesse võetud. Seega põhineb käesolev ettepanek mõningate õiguskontrollikomitee tõstatatud küsimuste täiendaval hindamisel. •Põhiõigused Kavandatava direktiiviga tugevdatakse mitme, eelkõige järgmise põhiõiguse kaitset:

–õigus elule (Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artikkel 2), õigus isikupuutumatusele (harta artikkel 3), ebainimliku või alandava kohtlemise keeld (harta artikkel 4), õigus era- ja perekonnaelule (harta artikkel 7) ning õigus isikuandmete kaitsele (harta artikkel 8), näiteks seetõttu, et direktiiviga nähakse ette meetmed ohvrite, nende eraelu ja isikuandmete kaitseks ning vägivalla ennetamiseks, kriminaliseerides teatavad teod, samuti meetmed ohustatud isikute kaitsmiseks (riskihinnangu alusel ja pärast toetusmeetmeid) ning asjaomaste spetsialistide koolitamine kõnealust liiki vägivalda ära tundma ja sellele asjakohaselt reageerima; –lapse õigused (harta artikkel 24), näiteks seetõttu, et direktiiviga tunnistatakse naistevastast vägivalda ja perevägivalda pealt nägevad lapsed selle vägivalla otsesteks ohvriteks ning nähakse ette erimeetmed laste kaitsmiseks ja toetamiseks ning nõue võtta juhtumite menetlemisel arvesse lapse parimaid huve; –ohvri õigus tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele (harta artikkel 47), näiteks seetõttu, et direktiiviga tagatakse naistevastase vägivalla ja perevägivalla tõhusam uurimine ja selle eest süüdistuse esitamine (nt teatavate kuritegude menetlemine omal algatusel ja avalikes huvides, ohvrite võimalus teatada juhtumitest veebis, õiguskaitseasutustele ja õigusasutustele suuniste väljatöötamine) ning ohvrite õigus nõuda teo toimepanijalt täielikku hüvitist ja saada otsus ühesainsas menetluses; –diskrimineerimiskeeld ning naiste ja meeste võrdõiguslikkus (harta artiklid 21 ja 23), näiteks seetõttu, et direktiivi kohaselt käsitatakse naistevastast vägivalda ja perevägivalda naiste ja meeste vahelise keelatud diskrimineerimise raske vormina, vähendatakse sellise vägivalla ohtu haavatavas olukorras olevate isikute ja suuremas ohus olevate rühmade puhul ning nähakse ette sihipärased teadlikkuse suurendamise ja teavitamise meetmed, et jõuda riskirühmadeni ja hõlbustada nende juurdepääsu tugiteenustele; –õigus sotsiaalabile ja tervishoiule (harta artiklid 34 ja 35), näiteks seetõttu, et direktiiviga nähakse ette spetsialiseeritud tugiteenuste pakkumine, eelkõige seksuaalvägivalla ohvritele (nt viivitamatu arstiabi, kohtumeditsiiniliste tõendite kogumine vägistamise korral, psühholoogiline nõustamine ja traumaabi). Kavandatavas direktiivis võetakse nõuetekohaselt arvesse kahtlustatavate süütuse presumptsiooni ja kaitseõigust (harta artikkel 48) ning kuritegude ja karistuste seaduslikkuse ja proportsionaalsuse põhimõtet (harta artikkel 49). Mis puudutab õigust sõnavabadusele (harta artikkel 11), siis ebaseadusliku sisu eemaldamist või blokeerimist käsitlevad sätted piirduvad sellega, mis on rangelt vajalik direktiivi eesmärgi saavutamiseks ja selle eesmärgiga proportsionaalne. 4.MÕJU EELARVELE Kavandatava direktiiviga kaasnevad ELi eelarves eeldatavasti järgmised kulud: –andmekogumisvahendi väljatöötamine ja kasutuselevõtt – Euroopa Soolise Võrdõiguslikkuse Instituudi (EIGE) ühekordsed kulud; –andmekogumisvahendi tehniline hooldus ja käitamine – EIGE jooksvad kulud; –andmete ühiste jaotuste ja meetodite väljatöötamine ja kasutuselevõtt koostöös liikmesriikidega – EIGE jooksvad kulud; –suuniste väljatöötamine naistevastase vägivalla ja perevägivallaga seotud kuritegevuse statistika ühtlustamiseks ja standardimiseks, liikmesriikide toetamine andmete kogumisel – EIGE jooksvad kulud. EIGE kulusid selgitatakse üksikasjalikult lisatud finantsselgituses. Kokku vajab EIGE administratiivandmete kogumiseks järgmisi rahalisi ja inimressursse: –ühekordsed käivitamiskulud – 200 000 eurot; –iga-aastased hooldus- ja käitamiskulud – 750 000 eurot; –personal – üks (täistööajale ekvivalendina) ajutine töötaja alates 2025. aastast ja kaks (täistööaja ekvivalendina) lepingulist töötajat alates 2025. aastast (kokku kolm). 5.MUU TEAVE •Rakenduskavad ning järelevalve, hindamise ja aruandluse kord Liikmesriigid peavad direktiivi üle võtma kahe aasta jooksul pärast selle jõustumist. Nad peavad teavitama komisjoni oma riigisisestest rakendusmeetmetest. Lisaks peavad liikmesriigid esitama komisjonile aruande direktiivi rakendamise kohta seitsme aasta möödumisel selle jõustumisest. Pärast seda ajavahemikku toimub korrapärane aruandlus liikmesriikidele edastatava küsimustiku vormis. Käesoleva ettepaneku kohased rangemad andmekogumisnõuded võimaldavad jälgida ja hinnata algatuse mõju selle erieesmärkide saavutamise seisukohast. Ettepaneku jälgimine ja hindamine põhineb peamiselt senistel EIGE poolt välja töötatud ühtlustatud näitajatel. Seda tööd toetavad ja täiendavad kavandatud ühtlustamismeetmed eristatud administratiivandmete kogumiseks (sealhulgas õiguskaitseasutustelt, kohtutelt, sotsiaal- ja tervishoiuteenistustelt) ning kohustus teha korrapäraseid uuringuid naistevastase vägivalla ja perevägivalla kohta ning saata asjakohased andmed komisjonile (Eurostatile). Üksikasju kirjeldatakse komisjon koostatavas järelevalve- ja täitmise tagamise kavas. •Ettepaneku sätete üksikasjalik selgitus

1. peatükk sisaldab üldsätteid, sh reguleerimisese (artikkel 1) ning selles pööratakse erilist tähelepanu nendele naistevastase vägivalla ja perevägivalla ohvritele, keda ähvardab suurem vägivallaoht (artikkel 2). Käesoleva ettepaneku kohaldamisala hõlmab ettepanekus määratletud kuritegusid, samuti naistevastaseid vägivallaakte või perevägivallaakte, mis on kriminaliseeritud liidu õiguse või riigisisese õiguse kohaselt (artikkel 3). Selles peatükis esitatakse ka direktiivis kasutatavate põhimõistete määratlused (artikkel 4). 2. peatükk sisaldab sätteid ELi toimimise lepingu artikli 83 lõikes 1 osutatud kuritegude määratlemise ja nende eest määratavate karistuste miinimumnormide kohta. Need kuriteod seisnevad naistevastase vägivalla või perevägivalla teatavates vormides, mis kujutavad endast naiste seksuaalset ärakasutamist või arvutikuritegusid. Kuigi need kuriteod mõjutavad ebaproportsionaalselt naisi, kohaldatakse selle peatüki kohast kriminaliseerimist kõigi ohvrite, sealhulgas meeste ja mittebinaarsete isikute suhtes, välja arvatud vägistamise ja naiste suguelundite moonutamise korral. Need teod kriminaliseeritakse ELi tasandil ainult siis, kui neid pannakse toime naiste või laste vastu; põhjuseks on õiguslik alus ehk ELi toimimise lepingu artikli 83 lõige 1, milles viidatakse üksnes naiste ja laste seksuaalsele ärakasutamisele. See peatükk sisaldab naiste vägistamise (artikkel 5) ja naiste suguelundite moonutamise (artikkel 6) kuritegude minimaalne ühtlustamine. Võttes arvesse praeguse digiülemineku kiiret tempot ja kübervägivallajuhtumite sagenemist, nähakse selle peatükiga ette ka teatavate arvutikuritegude miinimumnormid: intiimse või manipuleeritud materjali jagamine ilma nõusolekuta (artikkel 7), küberjälitamine (artikkel 8), küberahistamist puudutavad kuriteod (artikkel 9) ning viha või vägivalla õhutamine internetis (artikkel 10). Artikkel 11 sisaldab sätteid sellistele kuritegudele kihutamise, neile kaasaaitamise ja kuriteokatsete kohta. Artiklis 12 sätestatakse artiklites 5–11 määratletud kuritegude eest määratava maksimumkaristuse miinimummäär ja artiklis 13 sätestatakse raskendavad asjaolud. Kohtualluvust ja aegumist käsitlevad normid sätestatakse artiklites 14 ja 15. 3. peatükk käsitleb igasuguse naistevastase vägivalla või perevägivalla ohvrite kaitset ja õiguskaitse kättesaadavust. Seda peatükki kohaldatakse kõigi naistevastase vägivalla ja perevägivalla ohvrite suhtes. Kuigi käesolevas ettepanekus keskendutakse peamiselt naisi ebaproportsionaalselt mõjutavale vägivallale, ei välista see meeste ja mittebinaarsete isikute võimalust kasutada kuriteoohvrite õigusi, kui nad langevad sellise vägivalla, sealhulgas perevägivalla ohvriks. See peatükk sisaldab naistevastasest vägivallast ja perevägivallast teatamise norme, mille eesmärk on lihtsustada selliste kuritegude toimepanijate kohtu alla andmist (artikkel 16). See tähendab vastavate teadete kiiret menetlemist, kõnealustest kuritegudest teatamise julgustamist (näiteks mõnel juhul konfidentsiaalsusnõuetest tulenevate takistuste kõrvaldamise teel), selle tagamist, et lastel oleks kuritegudest lihtne teatada ning et dokumentideta isikud ja ebakindla elanikustaatusega isikud ei peaks kartma vägivallast teatada. See viimane aspekt ei tähenda, et direktiiviga antakse vägivallast teavitavatele isikutele õigus elaniku staatusele. Artikliga 17 nähakse ette kuritegude tulemuslik uurimine ja nende eest süüdistuse esitamine, piisavate eksperditeadmiste ja ressursside olemasolu ning vägistamisega seotud kuritegude menetlemine ex officio. Selle peatükiga nähakse ette individuaalne riskihindamine eesmärgiga teha kindlaks ohvrite kaitse- ja toetusvajadused (artiklid 18 ja 19). Seda hindamist käsitatakse kuriteoohvrite õiguste direktiivi kohase individuaalse hindamise lahutamatu osana ning seda tuleb kohandada naistevastase vägivalla ja perevägivalla ohvrite erivajadustega. Artiklis 20 sätestatakse kohustus tagada, et kuriteoohvrid saavad asjakohastelt tugiteenistustelt abi, näiteks seeläbi, et ohvritega võetakse abi pakkumiseks ennetavalt ühendust. Samal ajal on selle artikli eesmärk tagada andmekaitsenormide järgimine. Lisaks sätestatakse selles peatükis, et liikmesriigid peavad ohvrite tõhusaks kaitsmiseks nägema ette kohesed lähenemiskeelud ja muud lähenemiskeelud (artikkel 21). Artiklis 22 sätestatakse, et võimalikud küsimused ohvri varasema seksuaalse käitumise kohta on kriminaaluurimises ja kohtumenetluses välistatud, ilma et see piiraks kaitseõigust. See peatükk sisaldab ka kohustust anda õiguskaitse- ja õigusasutustele suunised, et tagada kuriteoohvrite nõuetekohane kohtlemine kogu menetluse vältel ning naistevastase vägivalla ja perevägivalla juhtumite asjakohane menetlemine (artikkel 23). Selles peatükis sätestatakse ka, et riiklikud asutused, näiteks võrdõiguslikkust edendavad asutused, on pädevad abistama ja nõustama naistevastase vägivalla ja perevägivalla kui naistevastase diskrimineerimise raskete vormide ohvreid (artikkel 24). Sellistel asutustel on ka õigus kriminaalmenetluses tegutseda kuriteoohvrite nimel, kui nad seda vajalikuks peavad. Artikliga 25 tagatakse kübervägivallakuritegudega seotud veebisisu eemaldamine ja õiguskaitse võimalus mõjutatud kasutajatele. Artikkel 26 käsitleb ohvrite õigust nõuda teo toimepanijalt hüvitist. 4. peatükk sisaldab sätteid ohvriabi kohta, mida kuriteoohvrid peavad saama enne kriminaalmenetlust, selle ajal ja sobiva aja jooksul pärast kriminaalmenetlust. Artiklis 27 sätestatakse naistevastase vägivalla ja perevägivalla ohvritele spetsialiseeritud teenuseid osutavate tugiteenistuste teenused ja nende osutamise kord ning konkreetsed ressursid. Lisaks nähakse selles peatükis ette konkreetne ja kohene abi vägistamisohvrite kriisikeskustes või seksuaalvägivalla ohvrite suunamiskeskustes (artikkel 28) ning spetsialiseeritud abi naiste suguelundite moonutamise ohvritele (artikkel 29). Liikmesriigid peaksid samuti tagama, et töökohal seksuaalse ahistamise ohvriks langenud inimesed saavad kasutada väljaspool töökohta osutatavaid nõustamisteenuseid ning et ka tööandjatele antakse nõu selle kohta, kuidas kõnealuseid kuritegusid asjakohaselt käsitleda (artikkel 30). Liikmesriigid peavad seadma sisse riikliku ohvriabitelefoni, mille number on ELi tasandil ühtlustatud, ja tagama selle toimimise (artikkel 31). Kuriteoohvritele tuleb teha vahet tegemata kättesaadavaks spetsiaalsed varjupaigad või muud ajutised majutuskohad, et tagada neile abi iseseisva elu juurde naasmisel pärast vägivalla kogemist (artikkel 32). Lisaks peavad liikmesriigid tagama lapsohvritele asjakohase kaitse ja toe, võttes arvesse lapse parimaid huve (artikkel 33). See hõlmab turvaliste kohtade tagamist, kus lapsed saavad kohtuda toimepanijast vanemaga, kellel on suhtlusõigus (artikkel 34). Artikliga 35 nähakse ette sihipärane tugi riskirühmadesse kuuluvatele kuriteoohvritele, näiteks lihtsam juurdepääs puuetega kuriteoohvrite jaoks. 5. peatüki sätted keskenduvad naistevastase vägivalla ja perevägivalla tulemuslikule ennetamisele. See hõlmab kohustust korraldada teadvustuskampaaniaid ning teadus- ja haridusprogramme ning levitada laialdaselt asjakohast teavet (artikkel 36). Spetsialistid, kes puutuvad ohvritega kõige tõenäolisemalt kokku, peavad saama koolitust ja sihipärast teavet. Selle eesmärk on tagada, et need spetsialistid oskaksid vägivallajuhtumeid ära tunda ja neile asjakohaselt reageerida ning et vastutavad organisatsioonid saaksid oma tegevust tulemuslikult koordineerida (artikkel 37). Artikliga 38 nähakse ette sekkumisprogrammid, milles võivad vabatahtlikult osaleda ka isikud, kes kardavad, et võivad edaspidi kõnealuseid kuritegusid toime panna. 6. peatükk sisaldab naistevastast vägivalda ja perevägivalda käsitlevaid riikliku poliitika koordineerimise norme, aga ka sätteid ELi tasandi koordineerimise kohta. Selleks et ühtlustada riiklikku poliitikat ja tagada tulemuslik mitmetasandiline reageerimine seda liiki vägivallale, nõutakse artiklis 39, et liikmesriigid määraksid või looksid ametiasutuse, kes koordineerib ja jälgib kõnealuses valdkonnas rakendatavat poliitikat. Seda täiendab artiklis 40 sätestatud kohustus tagada kõigi kuriteoohvrite toetamisega tegelevate asutuste tegevuse tulemuslik koordineerimine ja koostöö. Kuriteoohvrite toetamisel ja vägivalla ennetamisel etendavad olulist rolli valitsusvälised organisatsioonid. Artikli 41 kohaselt peaksid liikmesriigid tegema valitsusväliste organisatsioonidega koostööd ja konsulteerima nendega asjakohase poliitika kujundamisel. Selleks et tagada käesolevas ettepanekus määratletud kübervägivalla nõuetekohane käsitlemine, peavad liikmesriigid hõlbustama vahendusteenuste osutajatel eneseregulatsiooni meetmete võtmist (artikkel 42). Artikli 43 eesmärk on hõlbustada liikmesriikidevahelist koostööd parimate tavade vahetamiseks, et tagada käesoleva direktiivi võimalikult tulemuslik rakendamine. Andmete kogumine ja teadusuuringud on naistevastase vägivalla ja perevägivalla valdkonnas asjakohaste poliitikameetmete kavandamisel väga olulised. Selleks et tagada võrreldavate andmete kättesaadavus ELi tasandil, on artiklis 44 sätestatud normid andmete kogumiseks kõigis liikmesriikides. Arvestades EIGE eksperditeadmisi ja käimasolevat tööd kõnealuses valdkonnas, on EIGE ülesanne toetada liikmesriike ühise metoodika väljatöötamisel ja andmete kogumisel. 7. peatükk sisaldab käesoleva direktiivi lõppsätteid. Artikliga 45 muudetakse sidususe tagamise eesmärgil laste seksuaalset kuritarvitamist käsitlevat direktiivi, määratledes seksuaalsel eesmärgil toimuva penetratsiooni kuriteona ning täpsustades, et asjaolud, mille korral laps, kes on jõudnud seksuaalse enesemääramise ikka, ei saa nõusolekut kehtivalt anda, hõlmavad käesoleva ettepaneku artiklis 5 osutatud asjaolusid. Artikkel 46 käsitleb kaitse taset ja artikkel 47 käsitleb liikmesriikide aruandluskohustust. Artiklis 48 selgitatakse seost teiste direktiividega, mille kohaldamist kavandatav direktiiv ei piira. Selles artiklis selgitatakse, et direktiivi sätteid kohaldatakse täiendavalt kuriteoohvrite õiguste direktiivi, inimkaubandusevastase direktiivi, laste seksuaalset kuritarvitamist käsitleva direktiivi ja [digiteenuste õigusakti ettepaneku] sätetele. See tähendab, et kuriteoohvrid peaksid saama kaitset kõigi nende suhtes kohaldatavate direktiivide alusel. Artikkel 49 sisaldab kaitse taseme säilitamise klauslit. Artikkel 50 sisaldab kavandatava direktiivi riigisisesesse õigusesse ülevõtmise sätteid. Artiklis 51 sätestatakse, millal kavandatav direktiiv jõustub, ja artiklis 52 sätestatakse, kellele see on adresseeritud. 2022/0066 (COD) Ettepanek: EUROOPA PARLAMENDI JA NÕUKOGU DIREKTIIV, mis käsitleb naistevastase vägivalla ja perevägivalla tõkestamist EUROOPA PARLAMENT JA EUROOPA LIIDU NÕUKOGU, võttes arvesse Euroopa Liidu toimimise lepingut, eriti selle artikli 82 lõiget 2 ja artikli 83 lõiget 1, võttes arvesse Euroopa Komisjoni ettepanekut, olles edastanud seadusandliku akti eelnõu liikmesriikide parlamentidele, võttes arvesse Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee arvamust, toimides seadusandliku tavamenetluse kohaselt ning arvestades järgmist: (1)Käesoleva direktiivi eesmärk on luua terviklik raamistik naistevastase vägivalla ja perevägivalla tulemuslikuks tõkestamiseks kõikjal liidus. Selleks tugevdatakse ja kehtestatakse meetmeid järgmistes valdkondades: asjakohaste kuritegude ja karistuste määratlemine, ohvrite kaitse ja õiguskaitse kättesaadavus, ohvriabi, ennetus, koordineerimine ja koostöö.

(2)Naiste ja meeste võrdõiguslikkus ja mittediskrimineerimine on liidu põhiväärtused ja põhiõigused, mis on sätestatud vastavalt Euroopa Liidu lepingu artiklis 2 ning Euroopa Liidu põhiõiguste harta (edaspidi „harta“) artiklites 21 ja 23. Naistevastane ja perevägivald ohustavad neid põhimõtteid ning õõnestavad naiste ja tütarlaste õigust võrdõiguslikkusele kõigis eluvaldkondades. (3)Naistevastane vägivald ja perevägivald rikuvad põhiõigusi, nagu õigust inimväärikusele, õigust elule ja isikupuutumatusele, ebainimliku või alandava kohtlemise või karistamise keeldu, õigust era- ja perekonnaelu puutumatusele, isikuandmete kaitset ja lapse õigusi, nagu need on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste hartas. (4)Käesolevat direktiivi tuleks kohaldada kuritegeliku käitumise suhtes, kus on tegemist naistevastase vägivalla või perevägivallaga, mis on liidu või riigisisese õiguse alusel kriminaliseeritud. Siia hulka kuuluvad käesolevas direktiivis määratletud kuriteod, nimelt vägistamine, naiste suguelundite moonutamine, intiimse sisuga või manipuleeritud materjali jagamine ilma nõusolekuta, küberjälitamine, küberahistamine, küberruumis vägivalla või vaenu õhutamine ning kuritegelik käitumine, mis on hõlmatud muude liidu õigusaktidega, eelkõige Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiividega 2011/36/EL ja 2011/93/EL, milles määratletakse kuriteod, mis on seotud laste seksuaalse ärakasutamisega ja inimkaubandusega seksuaalse ärakasutamise eesmärgil. Lisaks kuuluvad naistevastase vägivalla määratluse alla ka teatavad riigisisese õiguse kohased kuriteod. Siia hulka kuuluvad sellised kuriteod nagu naisetapp, seksuaalne ahistamine, seksuaalne kuritarvitamine, jälitamine, varajane ja sundabielu, sundabort, sundsteriliseerimine ja mitmesugused kübervägivalla eri vormid, nagu seksuaalne ahistamine internetis, küberkiusamine või omaalgatuslik varjamatult seksuaalse sisuga materjali saatmine. Perevägivald on vägivalla vorm, mis võib olla riigisisese õiguse alusel eraldi kriminaliseeritud või mis võib olla hõlmatud kuritegudega, mis pannakse toime perekonnaringis või leibkonnas või endiste või praeguste abikaasade vahel. (5)Käesolevas direktiivis sätestatud meetmed on kavandatud selliselt, et need vastaksid naiste ja tütarlaste erivajadustele, arvestades, et käesoleva direktiiviga hõlmatud vägivallavormid, nimelt naistevastane vägivald ja perevägivald, mõjutavad just neid ebaproportsionaalselt. Käesolevas direktiivis tunnistatakse siiski, et selliste vägivallavormide ohvriks võivad langeda ka teised ja et siin sätestatud meetmed peaksid kehtima ka neile. Seetõttu peaks mõiste „ohver“ tähistama kõiki inimesi, olenemata nende bioloogilisest või sotsiaalsest soost. (6)Lapsed, kes on tunnistajaks naistevastasele või perevägivallale, kannatavad oma haavatavuse tõttu otsest emotsionaalset kahju ja see mõjutab nende arengut. Seetõttu tuleks selliseid lapsi pidada ohvriteks ja nende suhtes tuleks kohaldada suunatud kaitsemeetmeid. (7)Naistevastane vägivald on püsiv naiste struktuurse diskrimineerimise ilming, mis tuleneb naiste ja meeste ajalooliselt ebavõrdsest võimusuhtest. Tegemist on soolise vägivalla vormiga, mida peamiselt panevad toime mehed naiste ja tütarlaste vastu. Selle juured on konstrueeritud sotsiaalsetes rollides, käitumismustrites, tegevustes ja omadustes, mida asjaomane ühiskond peab naiste ja meeste jaoks sobivaks ja mida üldiselt nimetatakse terminiga „sotsiaalne sugu“. (8)Perevägivald on tõsine sotsiaalne probleem, mis jääb sageli varjatuks. See võib põhjustada raskeid psühholoogilisi ja füüsilisi traumasid, millel on rasked tagajärjed, sest vägivallatseja on tavaliselt inimene, keda ohver tunneb ja keda ta peaks saama usaldada. Selline vägivald võib esineda mitmesugustes vormides, sealhulgas füüsilises, seksuaalses, psühholoogilises ja majanduslikus vormis. Perevägivald ei olene sellest, kas vägivallatseja elab või on elanud ohvriga samas leibkonnas. (9)Sedasorti kuritegude eripära arvestades on vaja kehtestada terviklik reeglistik, mis oleks suunatud naistevastase vägivalla ja perevägivalla püsivale probleemile ning milles arvestataks sellise vägivalla ohvrite erivajadusi. Liidu ja liikmesriikide tasandil praegu kehtivad sätted on osutunud naistevastase ja perevägivalla tõkestamisel ja ennetamisel ebapiisavaks. Eelkõige on direktiivid 2011/36/EL ja 2011/93/EL keskendunud sellise vägivalla erivormidele, Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivis 2012/29/EL aga on sätestatud üldine raamistik kuriteoohvrite jaoks. Kuigi see pakub mõningaid kaitsemeetmeid naistevastase vägivalla ja perevägivalla ohvritele, ei ole see mõeldud nende erivajaduste rahuldamiseks. (10)Käesolev direktiiv toetab rahvusvahelisi kohustusi, mille liikmesriigid on võtnud, et tõkestada ja ennetada naistevastast vägivalda ja perevägivalda, eelkõige ÜRO konventsiooni naiste diskrimineerimise kõigi vormide likvideerimise kohta, ja kui see on asjakohane, Euroopa Nõukogu naistevastase vägivalla ja perevägivalla ennetamise ja tõkestamise konventsiooni („Istanbuli konventsioon“) ning 21. juunil 2019 Genfis allakirjutatud Rahvusvahelise Tööorganisatsiooni konventsiooni, mis käsitleb vägivalla ja ahistamise kaotamist töömaailmas. (11)Naistevastane vägivald ja perevägivald võib süveneda, kui see on läbi põimunud diskrimineerimisega soo alusel ja muudel liidu õigusega keelatud alustel, nimelt kodakondsuse, rassi, nahavärvuse, etnilise või sotsiaalse päritolu, geneetiliste tunnuste, keele, usutunnistuse või veendumuste, poliitiliste või muude arvamuste, rahvusvähemusse kuulumise, varalise seisundi, sünnipära, puude, vanuse või seksuaalse sättumuse alusel. Seepärast peaksid liikmesriigid pöörama vajalikku tähelepanu ohvritele, kellele on osaks langenud selline läbipõimunud (intersektsionaalne) diskrimineerimine, ja nägema selliste omavahel läbipõimunud diskrimineerimisvormide puhuks ette erimeetmed. Suurem risk kogeda soolist vägivalda on eelkõige lesbidel, biseksuaalsetel, trans-, mittebinaarsetel, intersoolistel ja queer-naistel (LBTIQ), puuetega naistel ning rassilise või rahvusvähemuse taustaga naistel. (12)Naistevastase vägivalla ja perevägivalla ohvreid ähvardab suurem hirmutamise, kättemaksu, teisese ja korduva ohvristamise oht. Seega tuleks eritähelepanu pöörata nendele ohtudele ning vajadusele kaitsta selliste ohvrite väärikust ja füüsilist puutumatust. (13)Vägistamine on üks raskemaid kuritegusid, millega rikutakse isiku seksuaalset puutumatust, ning see on kuritegu, mis mõjutab ebaproportsionaalselt just naisi. Sellega kaasneb võimu tasakaalustamatus toimepanija ja ohvri vahel, mis võimaldab toimepanijal ohvrit seksuaalselt ära kasutada isikliku rahulduse, oma üleoleku kehtestamise, sotsiaalse tunnustuse saamise, edutamise, võimalik et ka rahalise kasu saamise eesmärgil. Paljudes liikmesriikides eeldab vägistamiskuritegu jätkuvalt jõu, ähvarduste või sunni kasutamist. Teistes liikmesriikides piisab sellest, kui ohver ei ole seksuaalteoks oma nõusolekut andnud. Ohvrite seksuaalse puutumatuse täielik kaitse saavutatakse ainult viimati nimetatud viisil. Seepärast on vaja tagada kogu liidus võrdne kaitse ja näha selleks ette vägistamiskuriteo koosseisu tunnused. (14)Vägistamise alla peaks sõnaselgelt kuuluma igasugune seksuaalne penetratsioon mingi kehaosa või esemega. Nõusoleku puudumine peaks olema vägistamise määratluse keskne ja oluline element, arvestades, et sageli ei ole selle toimepanekuga seotud füüsilist vägivalda ega jõu kasutamist. Algset nõusolekut peaks olema võimalik teo kestel igal ajal tagasi võtta, tulenevalt ohvri seksuaalsest enesemääramisõigusest, ning see ei peaks automaatselt tähendama nõusolekut tulevasteks tegudeks. Tahtevastane seksuaalne penetratsioon peaks kujutama endast vägistamist isegi siis, kui see on toime pandud abikaasa või intiimpartneri vastu. (15)Kui tegemist on vägistamisega, siis tuleks sama laadi kuritegudes varem süüdi mõistetud kurjategijaid kohustada osalema sekkumisprogrammides, et vähendada retsidiivsuse riski. (16)Et tegeleda korvamatu ja elukestva kahjuga, mida põhjustab tütarlastele ja naistele suguelundite moonutamine, tuleks see kuritegu kriminaalõiguses eraldi sätestada ja seda tuleks asjakohaselt käsitleda. Naiste suguelundite moonutamine on teist inimest ära kasutav tava, mis on seotud tütarlapse või naise suguelunditega ning mida tehakse selleks, et säilitada või kinnitada valitsevat seisundit naiste ja tütarlaste üle ning hoida tütarlaste ja naiste seksuaalsust oma sotsiaalse kontrolli all. Mõnikord toimub see ka lapsega sõlmitava sundabielu või perevägivalla kontekstis. Naiste suguelundite moonutamist võidakse mõnes kogukonnas praktiseerida traditsioonilise tavana. Siin all tuleks pidada silmas toiminguid, mida tehakse mittemeditsiinilistel põhjustel. Mõiste „ekstsisioon“ peaks tähendama kliitori ja suurte häbememokkade osalist või täielikku eemaldamist. „Infibulatsioon“ peaks hõlmama suurte häbememokkade sulgemist sel teel, et häbeme välisservad õmmeldakse osaliselt kinni, et tupeava kitsendada. Mõiste „mis tahes muu moonutamine“ peaks tähistama igasugust muud naiste suguelundite füüsilist muutmist. (17)On vaja ette näha teatavate kübervägivalla vormidega seotud kuritegude ja karistuste ühtlustatud määratlused. Kübervägivald on eelkõige suunatud naispoliitikute, -ajakirjanike ja naissoost inimõiguslaste vastu ning mõjutab neid. See võib sundida naisi vaikima ja takistada nende osalemist ühiskonnaelus meestega võrdsetel alustel. Kübervägivald mõjutab naisi ja tütarlapsi ebaproportsionaalselt ka hariduskeskkonnas, näiteks koolides ja ülikoolides, sellel aga on kahjulikud tagajärjed nende edasisele haridusele ja vaimsele tervisele, mis võib äärmuslikel juhtudel viia enesetapuni. (18)Info- ja kommunikatsioonitehnoloogia kasutamisega kaasneb oht, et teatavat liiki kübervägivald levib kergesti, kiiresti ja ulatuslikult, tekitades ohvrile sügavat ja pikaajalist kahju või süvendab seda. Selline levimise võimalus, mis on mitme käesolevas direktiivis määratletud kübervägivallakuriteo toimepanemise eeltingimus, peaks peegelduma ka asjaolus, et teatav materjal tehakse info- ja kommunikatsioonitehnoloogia abil kättesaadavaks „suure hulga“ lõppkasutajate jaoks. Terminit „suur hulk“ tuleks mõista selliselt, et see tähendab jõudmist märkimisväärse hulga asjaomase tehnoloogia lõppkasutajateni, mis teeb võimalikuks selle materjali laialdase kättesaadavuse ja võimaliku edasilevitamise. Seda terminit tuleks tõlgendada ja kasutada nii, et võetakse arvesse vastavaid asjaolusid, sealhulgas materjali kättesaadavaks tegemiseks kasutatud tehnoloogiaid ja vahendeid, mida need tehnoloogiad levitamiseks pakuvad. (19)Intiimsete piltide või videote ja seksuaaltegevust kujutava materjali nõusolekuta kättesaadavaks tegemine suurele hulgale lõppkasutajatele info- ja kommunikatsioonitehnoloogia abil võib põhjustada ohvritele hoomamatut kahju, arvestades, kui lihtsasti, kiiresti ja laialdaselt sellise materjali levitamine ja teo toimepanek käib, ning materjali intiimset laadi. Käesolevas direktiivis sätestatud kuritegu peaks hõlmama kõiki sellise materjali liike, nagu pildid, fotod ja videod, sealhulgas seksualiseeritud pildid, audioklipid ja videoklipid. See peaks olema seotud olukordadega, kus materjal tehakse info- ja kommunikatsioonitehnoloogia abil kättesaadavaks suurele hulgale lõppkasutajatele ilma ohvri nõusolekuta, olenemata sellest, kas ohver oli nõus sellise materjali loomisega või on selle ise edastanud konkreetsele isikule. See kuritegu peaks hõlmama ka sellise materjali nõusolekuta tootmist või manipuleerimist, näiteks kujutiste redigeerimise teel, mille tulemusena jääb mulje, et teine inimene on seksuaaltegevuses, niivõrd kui see materjal tehakse seejärel info- ja kommunikatsioonitehnoloogia abil ilma selle isiku nõusolekuta kättesaadavaks suurele hulgale lõppkasutajatele. Sellise materjali tootmise või manipuleerimise alla peaks kuuluma ka nn süvavõltsingute (deepfake) fabritseerimine, kus materjal meenutab äratuntavalt mõnd olemasolevat isikut, eset, kohta või muud objekti või sündmust, kuid kujutab kellegi muu seksuaaltegevust ning näib teiste inimeste silmis ekslikult ehtne või tõene. Et sellise tegevuse ohvreid tulemuslikult kaitsta, peaks direktiiviga olema hõlmatud ka sellise tegevusega ähvardamine. (20)Küberjälitamine on tänapäevane vägivallavorm, mida sageli pannakse toime pereliikmete või samas leibkonnas elavate isikute vastu, kuid mida panevad toime ka endised partnerid või tuttavad. Tavaliselt kuritarvitab teo toimepanija tehnoloogiat, et intensiivistada oma survestavat ja kontrollivat käitumist, manipuleerimist ja jälgimist, mis omakorda suurendab ohvri hirmu ja ärevust ning isoleerib ta järk-järgult sõpradest ja perekonnast. Seetõttu tuleks kehtestada ahistava küberjälitamise miinimumnormid. Küberjälitamine peaks hõlmama ohvri pidevat jälgimist info- ja kommunikatsioonitehnoloogia abil ilma tema nõusolekuta või seadusliku loata. See võib olla võimalik ohvri isikuandmete töötlemise teel, näiteks identiteedivarguse teel või uurides sellised andmed välja tema mitmesugustelt sotsiaalmeedia- või sõnumiplatvormidelt, e-kirjadest ja telefonist, salasõnade varastamise või seadmete häkkimise teel, et pääseda tema eraruumi, geolokaliseerimisrakenduste, sealhulgas mobiilinuhkvara paigaldamise või tema seadme varastamise teel. Lisaks peaks ahistav jälitamine hõlmama ohvri jälgimist ilma inimese enda nõusoleku või loata, kasutades asjade interneti kaudu ühendatud tehnoloogiaseadmeid, näiteks nuti-kodumasinaid. (21)Tuleks kehtestada miinimumnormid küberahistamiskuriteo kohta, et takistada olukorda, kus kolmandate isikutega algatatakse rünnak teise inimese vastu või osaletakse sellises rünnakus, tehes ähvardava või solvava materjali kättesaadavaks suurele hulgale lõppkasutajatele. Sellised ulatuslikud rünnakud, sealhulgas koordineeritud grupirünnakud internetis, võivad kasvada üle rünnakuteks reaalses maailmas või põhjustada märkimisväärset psühholoogilist kahju ja äärmuslikel juhtudel viia ohvri enesetapuni. Sageli on need suunatud silmapaistvate (nais)poliitikute, -ajakirjanike või muude tuntud isikute vastu, kuid need võivad aset leida ka teistsugustes kontekstides, näiteks ülikoolilinnakutes või koolides. Sellist veebivägivalda tuleks käsitleda iseäranis siis, kui rünnakud toimuvad laiaulatuslikult, näiteks grupiviisilise ahistamisena suure hulga inimeste poolt.

(22)Interneti- ja sotsiaalmeediakasutuse kasv on viimastel aastatel järsult suurendanud avalikku vägivalla ja vaenu õhutamist, sealhulgas bioloogilise või sotsiaalse soo alusel. Tõsiasja, et vaenukõnet saab digikeskkonnas lihtsalt, kiirelt ja laiaulatuslikult jagada, võimendab veelgi internetile omane kammitsematus, kuna eeldatav anonüümsus ja karistamatuse tunne vähendavad inimeste enesetalitsust, mis muidu takistaks neid sellist väljendusviisi kasutamast. Naistele saab internetis sageli osaks seksistlik ja misogüünne vaen, mis võib kasvada üle reaalse maailma vaenukuritegudeks. Sellele tuleb jälile saada juba varases etapis. Seda liiki kihutusmaterjalis ei viidata alati otseselt sihtmärgiks oleva(te) inimes(t)e bioloogilisele või sotsiaalsele soole, kuid kallutatust on võimalik järeldada kihutussõnumite üldisest sisust või kontekstist. (23)Küberruumis vägivalla või vaenu õhutamine eeldab, et seda ei väljendata mitte puhtalt eraviisilises kontekstis, vaid info- ja kommunikatsioonitehnoloogia kasutamise kaudu avalikult. Seetõttu eeldaks see üldsusele levitamist, mida tuleks mõista nii, et see hõlmab info- ja kommunikatsioonitehnoloogia abil teatava vägivalda või vaenu õhutava materjali kättesaadavaks tegemist potentsiaalselt piiramatule arvule inimestele nimelt selliselt, et see materjal tehakse kasutajatele üldiselt kergesti kättesaadavaks, ilma et materjali esitanud isik peaks midagi täiendavalt tegema, olenemata sellest, kas need inimesed tegelikult kõnealuse teabega tutvuvad. Seega kui juurdepääs teabele eeldab registreerimist või kasutajarühma vastuvõtmist, tuleks seda teavet käsitada üldsusele levitatuna üksnes juhul, kui teabele juurdepääsu soovivad kasutajad registreeritakse automaatselt või võetakse vastu, ilma et keegi peaks otsustama või valima, kellele juurdepääs anda. Hinnates, kas materjali saab käsitada vaenu või vägivalla õhutamisena, peaksid pädevad asutused võtma arvesse harta artiklis 11 sätestatud põhiõigust sõnavabadusele. (24)Ohvritel peaks olema võimalik naistevastasest vägivallast või perevägivallast hõlpsasti teatada, ilma et neid uuesti või korduvalt ohvristataks. Selleks peaksid liikmesriigid ette nägema võimaluse esitada kaebusi interneti teel või muu info- ja kommunikatsioonitehnoloogia kaudu, et sellistest kuritegudest teatada. Kübervägivalla ohvritel peaks olema võimalik üles laadida oma teatega seotud materjale, näiteks väidetava vägivaldse käitumise kuvatõmmiseid. (25)Perevägivalla ja naistevastase vägivalla korral, eriti kui selle on toime pannud lähedased pereliikmed või intiimpartnerid, võib kuriteo toimepanija survestada ohvrit selliselt, et viimane kardab pöörduda pädevate asutuste poole, isegi kui tema elu on ohus. Seepärast peaksid liikmesriigid tagama, et nende konfidentsiaalsusnõuded ei takista asjaomastel kutsetöötajatel, näiteks tervishoiutöötajatel, teatamast pädevatele asutustele, kui neil on põhjendatult alust arvata, et ohvri elu või tervis on otseses ohus. Samuti jõutakse lapsi mõjutava perevägivalla või naistevastase vägivalla juhtumitele sageli jälile alles siis, kui kolmandad isikud märkavad lapse ebaharilikku käitumist või talle tekitatud füüsilist kahju. Lapsi tuleb selliste vägivallavormide eest tulemuslikult kaitsta ja kiiresti tuleb võtta piisavaid meetmeid. Seetõttu ei tohiks ka asjaomaseid kutsetöötajaid, kes lapsohvrite või potentsiaalsete lapsohvritega kokku puutuvad, sealhulgas tervishoiu- või haridustöötajaid, piirata konfidentsiaalsusnõuded, juhul kui neil on põhjendatult alust arvata, et lapse vastu on toime pandud käesoleva direktiivi kohane raske vägivallategu või et on oodata uusi raskeid vägivallategusid. Kui kutsetöötajad sellistest vägivallajuhtumitest teatavad, peaksid liikmesriigid tagama, et neid ei võeta vastutusele konfidentsiaalsusnõuete rikkumise eest. (26)Et tegelda teatamata jätmise probleemiga juhtudel, kui ohver on laps, tuleks kehtestada turvaline ja lapsesõbralik teatamiskord. Selle hulka võib kuuluda pädevate asutuste poolne küsitlemine lihtsas ja arusaadavas keeles. (27)Viivitused naistevastase vägivalla ja perevägivallaga seotud kaebuste menetlemisel võivad olla nende ohvritele eriti ohtlikud, kuna nad võivad endiselt olla otseses ohus, sest kuriteo toimepanijad võivad sageli olla lähedased pereliikmed või abikaasad. Seepärast peaksid pädevatel asutustel olema piisavad teadmised ja tulemuslikud uurimisvahendid selliste kuritegude uurimiseks ja nende eest süüdistuse esitamiseks. (28)Perevägivalla ja naistevastase vägivalla ohvrid vajavad tavaliselt kohest kaitset või spetsialiseeritud abi, näiteks lähisuhtevägivalla korral, kus retsidiivsuse määr kipub olema kõrge. Seetõttu tuleks ohvri kaitsevajaduste kindlakstegemiseks viia läbi individuaalne hindamine juba siis, kui pädevad asutused ohvriga esimest korda kokku puutuvad, või niipea, kui tekib kahtlus, et inimene on naistevastase vägivalla või perevägivalla ohver. Seda võib teha enne, kui ohver on kuriteost ametlikult teatanud, või proaktiivselt, kui kuriteost teatab kolmas isik. (29)Ohvri kaitse- ja toetusvajadust hinnates peaks esmane mure olema ohvri turvalisuse tagamine ja kohandatud toe pakkumine, võttes muu hulgas arvesse ohvri individuaalset olukorda. Eritähelepanu nõudvate asjaolude hulka võivad kuuluda ohvri rasedus või ohvri sõltuvus kuriteo toimepanijast või suhe temaga. (30)Et tagada ohvritele ulatuslik abi ja kaitse, peaksid ohvri riskide hindamisse ja asjakohastesse abimeetmetesse olema kaasatud mitte üksnes õiguskaitse- ja õigusasutused, vaid kõik pädevad asutused ja asjaomased organid, ja see peaks tuginema liikmesriikide poolt välja antud selgetele suunistele. Sellistes suunistes tuleks esitada ka tegurid, mida tuleb kaaluda, kui hinnatakse kuriteo toimepanijast või kahtlustatavast tulenevat ohtu, sealhulgas kaalutlus, et väärtegudes süüdistatavad on niisama ohtlikud kui raskemates kuritegudes süüdistatavad, eelkõige perevägivalla ja ahistava jälitamise korral. (31)Kuna ohvri lapsed on teisese ja korduva ohvristamise, hirmutamise ja kättemaksu suhtes haavatavad ning kuna nad kannatavad emotsionaalset kahju, mis kahjustab nende arengut, peaksid neile osaks saama samad kaitsemeetmed, mida võimaldatakse ohvrile. Teised ohvrist sõltuvad isikud, näiteks puuetega täiskasvanud või eakad ülalpeetavad täiskasvanud, kelle eest ohver hoolitseb, võivad kogeda samasugust emotsionaalset kahju ja ka neile tuleks seega võimaldada samu kaitsemeetmeid. (32)Naistevastase vägivalla ja perevägivalla ohvrid vajavad sageli eriabi. Tagamaks, et nad ka tegelikult abi saaksid, peaksid pädevad asutused suunama ohvrid asjakohastesse tugiteenistustesse. Seda tuleks teha eelkõige juhul, kui individuaalse hindamise käigus on kindlaks tehtud ohvri konkreetsed abivajadused. Sellisel juhul peaks tugiteenistustel olema võimalik ohvriga ühendust võtta isegi ilma ohvri nõusolekuta. Kui pädevad asutused töötlevad asjaomaseid isikuandmeid, peaksid liikmesriigid tagama, et see toimuks seadusekohaselt vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) 2016/679 artikli 6 lõike 1 punktile c koostoimes artikli 6 lõigetega 2 ja 3. Sellised õigusnormid peaksid sisaldama asjakohaseid isikuandmete kaitsemeetmeid, milles järgitakse isikuandmete kaitse õiguse põhiolemust ja nähakse ette sobivad ja konkreetsed meetmed üksikisikute põhiõiguste ja huvide kaitseks. Kui pädevad asutused edastavad ohvrite isikuandmeid tugiteenistustele, et ohvreid sinna suunata, peaksid nad tagama, et edastatavad andmed piirduksid sellega, mis on vajalik teenistuste informeerimiseks juhtumi asjaoludest, et ohvrid saaksid asjakohast abi ja kaitset. (33)Liikmesriigid peaksid võtma vajalikke meetmeid, tagamaks, et on võimalik kasutada kohest lähenemiskeeldu ning muid lähenemiskeelde, et tagada ohvrite ja nende ülalpeetavate tulemuslik kaitse. (34)Liikmesriigid peaksid tagama, et kohene lähenemiskeeld võidakse kehtestada otsese ohu korral, näiteks kui valitseb vahetu kahju tekkimise oht või see on juba realiseerunud ja kahju võib tõenäoliselt korduda. (35)Lähenemiskeeld võib muu hulgas ette näha, et kuriteo toimepanijal või kahtlustataval on keelatud siseneda teatavatesse kohtadesse, läheneda ohvrile või tema ülalpeetavale lähemale kui teatav ettenähtud vahemaa või võtta temaga ühendust, sealhulgas veebiliideste kaudu, ning vajaduse korral ka omada tulirelvi või surmavaid relvi. (36)Et tagada kohese lähenemiskeelu ja muude lähenemiskeeldude tulemuslikkus, tuleks selliste keeldude rikkumise eest kohaldada karistusi. Need karistused võivad olla kriminaalõiguslikud või muu õigusliku olemusega ja need võivad hõlmata vanglakaristusi, trahve või muid õiguslikke sanktsioone, mis on mõjusad, proportsionaalsed ja hoiatavad. (37)Tõendite esitamine varasema seksuaalse käitumise kohta, et seada kahtluse alla ohvrite usaldusväärsus ja nõusoleku puudumine, võib juhtumites, mis käsitlevad seksuaalset vägivalda, eriti vägistamist, tugevdada ohvrit kahjustavate stereotüüpide põlistamist ning viia korduva või teisese ohvristamiseni. Seega ilma et see piiraks kaitseõigust, ei tohiks kriminaaluurimises ja kohtumenetluses lubada küsimusi, järelepärimisi ega tõendeid ohvri varasema seksuaalse käitumise kohta. (38)Arvestades naistevastase vägivalla ja perevägivalla kuritegude keerukust ja raskusastet ning ohvrite konkreetseid toetusvajadusi, peaksid liikmesriigid tagama, et määratud asutused pakuvad lisatuge ja tegelevad selliste kuritegude ennetusega. Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivide 2004/113/EÜ, 2006/54/EÜ ja 2010/41/EL kohaselt loodud riiklikel võrdõiguslikkust edendavatel asutustel on nende ülesannete täitmiseks head võimalused, arvestades nende asjatundlikkust soolise diskrimineerimise küsimustes. Lisaks peaks sellistel asutustel olema õigus tegutseda kohtumenetluses igasuguse naistevastase vägivalla või perevägivalla ohvrite nimel või nende toetuseks, sealhulgas hüvitise taotlemiseks ja ebaseadusliku veebisisu eemaldamiseks, kui ohvrid on selleks nõusoleku andnud. Siia peaks kuuluma ka võimalus tegutseda ühekorraga mitme ohvri nimel või toetuseks. Selleks et need asutused saaksid oma ülesandeid tulemuslikult täita, peaksid liikmesriigid tagama, et neile antakse piisavad inimressursid ja rahalised vahendid. (39)Teatavate käesoleva direktiiviga hõlmatud kuritegudega kaasneb suurem oht korduvaks, pikaajaliseks või isegi pidevaks ohvristamiseks. See oht esineb eelkõige tegude puhul, mis seisnevad selles, et teatavate kübervägivallategude tulemusena saadud materjal tehakse info- ja kommunikatsioonitehnoloogia abil kättesaadavaks suurele hulgale lõppkasutajatele, võttes arvesse, kui lihtsalt ja kiirelt on sellist materjali võimalik laialt levitada ning kui raske on sageli sellist materjali eemaldada. See oht püsib tavaliselt ka pärast süüdimõistmist. Et tulemuslikult kaitsta selliste kuritegude ohvrite õigusi, tuleks seega nõuda, et liikmesriigid võtaksid asjakohaseid meetmeid, mis on suunatud sellise materjali eemaldamisele. Arvestades, et materjali eemaldamine selle algallikast ei pruugi alati olla teostatav, näiteks õiguslike või praktiliste raskuste tõttu, mis on seotud eemaldamiskorralduse täitmise või jõustamisega, peaks liikmesriikidel olema lubatud näha ette ka meetmed, millega tõkestatakse juurdepääs sellisele materjalile. (40)Nende meetmete hulka peaks eelkõige kuuluma liikmesriikide õigusasutuste õigus anda vahendusteenuste osutajatele korraldus kõnealuse materjali ühe või mitme konkreetse elemendi eemaldamiseks või neile juurdepääsu tõkestamiseks. Need korraldused tuleks anda ohvri piisavalt põhjendatud taotluse alusel. Arvestades, kui kiirelt võib selline materjal internetis levida ja kui kaua võib aega kuluda selleks, et viia lõpule kriminaalmenetlus selliste kuritegude toimepanemises kahtlustatavate vastu, on ohvrite õiguste tulemuslikuks kaitseks vaja ette näha võimalus anda teatavatel tingimustel selliseid korraldusi ajutiste meetmetena isegi enne kriminaalmenetluse lõppu. (41)Kõik sellised materjali eemaldamise või sellele juurdepääsu tõkestamise meetmed, sealhulgas eelkõige sellised korraldused, võivad mõjutada muude isikute õigusi ja huve peale ohvrite; sellised isikud on näiteks selle materjali esitajad, vahendusteenuse osutajad, kelle teenuseid võidakse kasutada, ja nende teenuste lõppkasutajad; samuti võivad need mõjutada üldisi huve. Seepärast tuleks tagada, et neid korraldusi saab anda ja muid meetmeid saab võtta ainult läbipaistvalt ning et nähakse ette piisavad kaitsemeetmed, tagamaks, et need piirduksid alati ainult sellega, mis on vajalik ja proportsionaalne, et õiguskindlus oleks tagatud, et kõik asjasse puutuvad isikud saaksid riigisisese õiguse kohaselt kasutada oma õigust tõhusale õiguskaitsevahendile ning et saavutataks õiglane tasakaal kõigi asjaomaste õiguste ja huvide vahel, sealhulgas kõigi asjaosaliste põhiõiguste vahel kooskõlas hartaga. Kõigi kaalul olevate õiguste ja huvide hoolikas kaalumine juhtumipõhiselt on eriti oluline ajutiste meetmete kohaldamise menetluses. Need korraldused tuleks üldjuhul adresseerida konkreetsele vahendusteenuste osutajale, kellel on kõige paremad tegutsemisvõimalused, eelkõige selleks, et piirata võimalikku negatiivset mõju sõna- ja teabevabadusele.

(42)Käesoleva direktiivi sätted, mis käsitlevad korraldusi ja muid asjaomase materjali eemaldamise ja sellele juurdepääsu tõkestamise meetmeid, ei tohiks mõjutada määruses XX/YYYY [kavandatav digiteenuste määrus] sisalduvaid asjakohaseid õigusnorme. Eelkõige peaksid need korraldused olema kooskõlas keeluga kehtestada üldisi jälgimise või aktiivse teabekogumise kohustusi ning nimetatud määruse erinõuetega ebaseadusliku veebisisu eemaldamise korralduste kohta. (43)Arvestades, millist tähtsust võib asjaomaste kuritegude uurimiseks või nende eest vastutusele võtmiseks omada materjal, mille kohta võidakse käesoleva direktiivi alusel anda korraldus või võtta muu meede, milles nõutakse selle materjali eemaldamist või sellele juurdepääsu tõkestamist, tuleks võtta vajalikud meetmed, et võimaldada pädevatel asutustel sellist materjali vajaduse korral koguda või säilitada. Need meetmed võivad seisneda näiteks selles, et asjaomastelt vahendusteenuse osutajatelt nõutakse materjali edastamist nendele asutustele või materjali säilitamist piiratud ajavahemiku vältel, mis ei ole pikem kui tarvis. Kõik sellised meetmed peaksid tagama materjali turvalisuse, jääma alati mõistlikkuse piiresse ja vastama kohaldatavatele isikuandmete kaitse normidele. (44)Et vältida teisest ohvristamist, peaks kuriteoohvril olema võimalik saada kriminaalmenetluse käigus hüvitist. Hüvitis, mida kuriteo toimepanija peab maksma, peaks olema täielik ja sellel ei tohiks olla kindlaksmääratud ülempiiri. See peaks katma kogu kahju ja trauma, mis on ohvritele osaks saanud, ja nende kahjudega toimetuleku kulud, sealhulgas ravikulud, mõju ohvri tööhõiveolukorrale, sissetuleku kaotuse, psühholoogilise kahju ja väärikuse riivamisest tingitud moraalse kahju. Hüvitise summa peaks kajastama tõsiasja, et perevägivalla ohvrid võivad olla sunnitud kogu oma senise elu maha jätma, et otsida turvalisust, mis võib tähendada töökohavahetust või laste jaoks uute koolide leidmist või isegi uue identiteedi loomist. (45)Naistevastase vägivalla ja perevägivalla ohvreid tuleks abistada ja toetada enne kriminaalmenetlust, selle kestel ja ka sobiva ajavahemiku jooksul pärast kriminaalmenetluse lõppu, näiteks juhul kui vägivalla raskete füüsiliste või psühholoogiliste tagajärgedega toimetulekuks on endiselt vaja ravi või kui ohvri turvalisus on ohus eelkõige ütluste tõttu, mis ohver on nimetatud menetluse käigus andnud. (46)Spetsialiseeritud tugiteenistused peaksid pakkuma abi igasuguse naistevastase vägivalla ja perevägivalla ohvritele, sealhulgas seksuaalse vägivalla, naiste suguelundite moonutamise, sundabielude, sundabordi ja -steriliseerimise, seksuaalse ahistamise ja kübervägivalla eri vormide ohvritele. (47)Ohvritele tuleks pakkuda spetsialiseeritud abi, mis on kohandatud vastavalt nende erivajadustele, olenemata sellest, kas ametlik kaebus on esitatud või mitte. Selliseid teenuseid võiks pakkuda lisaks üldistele ohvriabiteenustele või nende raames ja need võivad tugineda olemasolevatele spetsialiseeritud abi pakkuvatele üksustele. Spetsialiseeritud abi võivad pakkuda riiklikud ametiasutused, ohvriabiorganisatsioonid või muud valitsusvälised organisatsioonid. Neile tuleks anda piisavad inim- ja finantsressursid ning juhul, kui teenuseid osutavad valitsusvälised organisatsioonid, peaksid liikmesriigid tagama, et nad saavad asjakohast rahastust. (48)Perevägivalla ja naistevastase vägivalla ohvritel on tavaliselt mitu kaitse- ja toetusvajadust. Et neid vajadusi tulemuslikult täita, peaksid liikmesriigid osutama selliseid teenuseid samades ruumides või laskma selliseid teenuseid koordineerida keskse kontaktpunkti kaudu. Et jõuda ka selliste ohvriteni, kes asuvad kaugemates piirkondades või kes ei ole ise suutelised sellistesse keskustesse kohale tulema, peaksid liikmesriigid nägema ette selliste teenuste kättesaadavuse interneti kaudu. See peaks tähendama, et luuakse ühtne ja ajakohastatud veebisait, kus pakutakse kogu asjakohast teavet olemasolevate abi- ja kaitseteenuste kohta ning neile juurdepääsu (ühtne veebipõhine juurdepääsupunkt). See veebisait peaks puuetega inimeste huvides järgima ligipääsetavusnõudeid. (49)Spetsialiseeritud tugiteenistusi, sealhulgas varjupaiku ja seksuaalvägivalla kriisiabikeskusi, tuleks pidada kriiside ja hädaolukordade, sealhulgas tervisekriiside ajal hädavajalikuks. Neid teenuseid tuleks sellistes olukordades jätkuvalt pakkuda, kuna neis kipub naistevastane ja perevägivald sagenema. (50)Seksuaalvägivalla, sealhulgas vägistamise traumaatilisus nõuab koolitatud ja spetsialiseerunud töötajatelt eriti diskreetset reageerimist. Sedasorti vägivalla ohvrid vajavad viivitamatut arstiabi ja traumaabi koos kohese kohtuekspertiisiga, et koguda süüdistuse esitamiseks vajalikke tõendeid. Seksuaalvägivalla kriisiabikeskusi või keskusi, kuhu seksuaalvägivalla ohvrid suunatakse, peaks olema piisaval hulgal ja need peaksid olema iga liikmesriigi territooriumil sobivalt hajutatud. Ka naiste suguelundite moonutamise ohvrid, sageli tütarlapsed, vajavad tavaliselt suunatud abi. Seetõttu peaksid liikmesriigid tagama, et nad pakuvad ohvrite vajadustele kohandatud sihipärast abi. (51)Direktiivides 2004/113/EÜ, 2006/54/EÜ ja 2010/41/EL käsitatakse ahistamist töökohal soolise diskrimineerimisena. Arvestades, et seksuaalne ahistamine töökohal toob kaasa märkimisväärseid negatiivseid tagajärgi nii ohvritele kui ka tööandjatele, tuleks väliste nõustamisteenuste kaudu pakkuda nii ohvritele kui ka tööandjatele nõu, kuidas selliseid juhtumeid töökohal asjakohaselt lahendada, milliseid õiguskaitsevahendeid saab tööandja kasutada ahistaja töölt kõrvaldamiseks ning varajase lepitusmenetluse võimaldamiseks, kui ohver seda soovib. (52)Liikmesriigid peaksid tagama, et riiklikke abitelefone käitatakse ELi ühtlustatud numbri [116016] all ning et seda numbrit reklaamitakse laialdaselt kui avalikku telefoninumbrit, mis on tasuta ja kättesaadav ööpäev läbi. Pakutava abi hulka peaks kuuluma kriisinõustamine ja peaks olema võimalus suunata ohvrid vahetu inimkontaktiga teenustele, näiteks varjupaikadesse, nõustamiskeskustesse või politseisse. (53)Varjupaikadel on ohvrite kaitsmisel vägivallategude eest oluline roll. Lisaks sellele, et seal pakutakse turvalist varjupaika, peaksid need pakkuma vajalikku abi ohvrite tervise, rahalise olukorra ja nende laste heaoluga seotud probleemide lahendamiseks ning lõppkokkuvõttes valmistama ohvreid ette iseseisvaks eluks. (54)Et tulemuslikult tegelda lapsohvritele avalduvate negatiivsete tagajärgedega, peaksid lastele suunatud toetusmeetmed sisaldama eakohast psühholoogilist nõustamist ja vajaduse korral pediaatrilist abi ning neid tuleks pakkuda niipea, kui pädevatel asutustel on piisavalt alust arvata, et lapsed võivad olla sattunud vägivalla ohvriks või vägivalla tunnistajaks. Lapsohvrite toetamisel tuleks esikohale seada lapse õigused, nagu need on sätestatud harta artiklis 24. (55)Selleks et tagada laste turvalisus nende võimalikel külastuskohtumistel kuriteo toimepanija või kahtlustatavaga, kellel lasub vanemlik vastutus ja kellel on suhtlusõigus, peaksid liikmesriigid tagama, et tehakse kättesaadavaks neutraalsed järelevalvega kohad, sealhulgas lastekaitse- või hoolekandeasutused, et sellised külastused saaksid seal toimuda lapse parimates huvides. Vajaduse korral peaksid külastused toimuma lastekaitse- või hoolekandeametnike juuresolekul. Kui on vaja ette näha ajutine majutus, tuleks lapsed majutada esmajärjekorras koos vanemliku vastutuse kandjaga, kes ei ole kuriteo toimepanija ega kahtlustatav, näiteks lapse emaga. Alati tuleks arvesse võtta lapse parimaid huve. (56)Erivajadustega ohvrid ning naistevastase vägivalla või perevägivalla ohus olevad rühmad, nagu puuetega naised, naised, kelle elanikustaatus või elamisluba sõltub teisest inimesest, dokumentideta naississerändajad, naised, kes taotlevad rahvusvahelist kaitset, põgenevad relvastatud konfliktide eest, on kodutud või on pärit rassilise või etnilise vähemuse hulgast, maapiirkondades elavad naised, naised, kes on sekstöötajad, naiskinnipeetavad või eakamad naised peaksid saama erikaitset ja -toetust. (57)Puuetega naised kogevad naistevastast vägivalda ja perevägivalda ebaproportsionaalselt palju ning oma puude tõttu on neil sageli raskusi juurdepääsul kaitse- ja toetusmeetmetele. Seetõttu peaksid liikmesriigid tagama, et nad saavad täiel määral kasutada käesolevas direktiivis sätestatud õigusi teistega võrdsetel alustel, ning pöörama samas nõuetekohast tähelepanu nende ohvrite erilisele haavatavusele ja nende tõenäolistele raskustele abi saamisel. (58)Liikmesriigid peaksid tagama, et naistevastase vägivalla ja perevägivalla vastu võetakse ennetavaid meetmeid, näiteks korraldatakse teadvustuskampaaniaid. Ennetus peaks toimuma ka formaalhariduses, eelkõige seksuaalhariduse ja sotsiaal-emotsionaalsete pädevuste, empaatia ning tervete ja lugupidavate suhete arendamise kaudu. (59)Liikmesriigid peaksid võtma meetmeid kahjulike soostereotüüpide leviku tõkestamiseks, et juurida välja naiste alaväärsuse või naiste ja meeste stereotüüpsete rollide idee. Siia hulka võiksid kuuluda ka meetmed, millega tagatakse, et kultuuri, kommet, religiooni, traditsiooni või au ei peetaks naistevastast vägivalda või perevägivalda õigustavaks või leebemat kohtlemist nõudvaks asjaoluks. Kuna lapsed puutuvad juba väga varasest east alates kokku soorollidega, mis kujundavad nende eneseteadmust ning mõjutavad nende akadeemilisi ja ametialaseid valikuid, aga ka ootusi, mida nad terve elu jooksul iseendale kui naisele või mehele panevad, siis on väga tähtis käsitleda soostereotüüpe juba alates alusharidusest ja lastehoiust. (60)Et naistevastase vägivalla ja perevägivalla ohvrid tehtaks kindlaks ja et nad saaksid asjakohast abi, peaksid liikmesriigid tagama, et kutsetöötajad, kes ohvritega tõenäoliselt kokku puutuvad, saaksid koolitust ja otstarbekohast teavet. Koolitustel tuleks käsitleda hirmutamise ning korduva ja teisese ohvristamise ohtu ja ennetust ning ohvrite kaitse- ja toetusmeetmete kättesaadavust. Et töökohal seksuaalse ahistamise juhtumeid ära hoida ja neid asjakohaselt lahendada, peaksid koolitust saama ka järelevalveülesandeid täitvad isikud. Neil koolitustel tuleks käsitleda ka töökohal toimuva seksuaalse ahistamise ning sellega seotud psühhosotsiaalsete ohutus- ja terviseriskide hindamist, nagu on osutatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivis 89/391/EMÜ. Koolitustel tuleks käsitleda ka kolmandate isikute poolse vägivalla riski. Kolmandate isikute poolne vägivald tähendab vägivalda, mis võib töötajatele osaks saada töökohal, kuid mitte töökaaslaste poolt, ning siia hulka kuuluvad näiteks juhtumid, kui meditsiiniõdesid ahistab seksuaalselt patsient. (61)Et võidelda teatamata jätmise vastu, peaksid liikmesriigid tegema koostööd ka õiguskaitseasutustega, selleks et töötada välja koolitusi, mis käsitlevad eelkõige kahjulikke soostereotüüpe, aga ka selleks et ennetada süütegusid, arvestades nende asutuste tüüpilist tihedat kontakti vägivallaohus olevate rühmade ja ohvritega.

(62)Tuleks luua sekkumisprogrammid, et ennetada ja minimeerida (korduva) naistevastase vägivalla või perevägivalla ohtu. Programmide konk