[pic] | EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON |

Brüssel 13.11.2008

KOM(2008) 769 lõplik

KOMISJONI TEATIS EUROOPA PARLAMENDILE, NÕUKOGULE, EUROOPA MAJANDUS- JA SOTSIAALKOMITEELE NING REGIOONIDE KOMITEELE

26. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/67/EÜ kohta, mis käsitleb maagaasitarnete kindluse tagamise meetmeid

KOMISJONI TEATIS EUROOPA PARLAMENDILE, NÕUKOGULE, EUROOPA MAJANDUS- JA SOTSIAALKOMITEELE NING REGIOONIDE KOMITEELE

26. aprilli 2004. aasta direktiivi 2004/67/EÜ kohta, mis käsitleb maagaasitarnete kindluse tagamise meetmeid (EMPs kohaldatav tekst)

SISUKORD

1. Sissejuhatus 3

2. Gaasi varustuskindluse mõiste 3

3. Hinnang direktiivi 2004/67/EÜ rakendamisele 4

3.1. Kohaldamisala 4

3.2. Varustuskindluse normid 5

3.3. Turul tegutsejate rollid ja kohustused 5

3.4. Olulise tarnehäire määratlus 6

3.5. Ühenduse mehhanism 6

3.6. Gaasi koordineerimisrühm 7

3.7. Läbipaistvus ja aruandlus 7

3.8. Gaasi varustuskindluse tagamise vahendid ja riiklikud erakorralised meetmed 7

4. Tulevikuväljavaated 8

4.1. Varustuskindluse normide kohaldamisala ja tõhusam rakendamine riikide tasandil 8

4.2. Ühenduse mehhanism ja solidaarsus 9

4.2.1. Piirkondlik ja ELi tasand 9

4.2.2. Ühenduse meetmete määratluse kohandamine 9

4.3. Läbipaistvus 10

4.4. Varustuskindluse marginaal 10

4.5. Strateegiline hoiustamine 10

5. Kokkuvõte 11

LISA 1. Liikmesriikide võrdlus 13

SISSEJUHATUS

Maagaas on ELi energialiikide hulgas hetkel tähtsuselt teine, moodustades umbes veerandi ELi kogutarbimisest. Seda kasutatakse laialdaselt näiteks elektrienergia tootmiseks, kaugküttesüsteemis, kodumajapidamistes ja tööstuses. Käesoleva teatise eesmärk on arutleda ettepanekute üle, mis käsitlevad ELi võimalusi suurendada maagaasi varustuskindlust praegu ja edaspidi ning ELi gaasitarnepoliitika täpsustamist vajavaid tahke.

Varustuskindlust, mille Euroopa Ülemkogu määratles 2007. aasta märtsis ühena kolmest Euroopa energiapoliitika alustalast, nähakse üha sagedamini Euroopa Liidu suuremat tähelepanu vajava avaliku hüvena. Vastastikune sõltuvus välistarnijate ja ELi tarbijate vahel ning riiklike turgude integreerimine ühtsesse Euroopa turgu on selle valdkonna tahud, mida tuleb täiel määral arvesse võtta, et hinnata Euroopa Liidu praegust gaasitarnete olukorda ja meetmeid, mida tuleks võtta tarnehäirete korral.

Gaasi siseturg on alles arengujärgus. Seda reguleerivad direktiiv 2003/55/EÜ[1] ja määrus (EÜ) nr 1775/2005,[2] mida muudetakse septembris 2007 esitatud ettepanekuga ning mis moodustavad niinimetatud elektri ja gaasi siseturu kolmanda paketi[3]. Gaasi varustuskindlust käsitleva õigusraamistiku tugevdamiseks võeti vastu direktiiv 2004/67/EÜ, mis käsitleb maagaasitarnete kindluse tagamise meetmeid[4]. Artikli 6 lõike 3 kohaselt peab komisjon Euroopa Parlamendile ja nõukogule aru andma direktiivi rakendamise ja tõhususe kohta. Kõik asjaomased liikmesriigid[5] on direktiivi rakendanud ning komisjonile ülevõtmismeetmetest teatanud.

GAASI VARUSTUSKINDLUSE MÕISTE

Gaasi varustuskindlust ei ole kerge määratleda. Kõige sagedamini mõeldakse selle all gaasi kättesaadavust tarbijaile mõistliku hinnaga. Igal juhul tuleb eristada pikaajalist ja lühiajalist gaasi varustuskindlust , sest seonduvad riskid, võimalused tarneprobleemide vältimiseks ja leevendamiseks on kummagi juhul erinevad.

Pikaajaline gaasi varustuskindlus sõltub peamiselt järgmisest:

- nõudluse haldamine (20-20-20 poliitika)[6];

- areng ELi omatoodangu valdkonnas, mida tuleks uusi tehnoloogiaid ja kõrgeid hindu arvestades uurida ja ehk ka edendada;

- tõhus ELi välispoliitika energiasektoris: praegu toodetakse 58 % tarbitavast gaasist Euroopa Majanduspiirkonnas ja 42 % imporditakse väljastpoolt. Samas on kolmandatest riikidest imporditava gaasi kogus „uutes liikmesriikides”[7] tunduvalt suurem (63 %) kui „vanades liikmesriikides” (39 %). Seega on äärmiselt oluline teha tihedat koostööd olemasolevate tootja- ja transiidiriikidega, püüdes samal ajal leida uusi allikaid ja transiidivõimalusi, ning töötada välja ja rakendada poliitika, mis suunaks ülemaailmse gaasituru nõudluse ja pakkumise tasakaalu arengut;

- infrastruktuuri tehtavate investeeringute soodustamine nõudluse ja pakkumise ühitamiseks nii ELi sees kui ka ELi ja välistarnijate vahel ning

- hästitoimiva gaasi siseturu tekkimine ELis.

Gaasi siseturu kujundamine tuleb lõpule viia. Konkurentsi gaasi ja muude kütuste vahel ei tohiks takistada ei subsiidiumid, hinnaregulatsioon ega konkurentsi pärssiv hinnakujundus, mis mõjutavad gaasi positsiooni kütuseliikide hulgas. Hästitoimiv siseturg parandab juurdepääsu infrastruktuurile, annab hindade kaudu märku investeeringuvajadusest uude infrastruktuuri ning suurendab ELi gaasituru atraktiivsust tarnijate silmis, suurendades sellega varustuskindlust.

Käesolev teatis keskendub eelkõige lühiajalisele varustuskindlusele.

Lühiajaline varustuskindlus ja solidaarsus liikmesriikide vahel on gaasituruga seoses täna väga aktuaalsed teemad. Hästitoimival siseturul aitavad asjakohased signaalid hinna kohta nõudlust ja pakkumist tasakaalus hoida ning suunata gaasi sinna, kus seda kõige rohkem vajatakse. Häireid võib turul siiski esineda ning hetkel puudub ELil selge kava eriolukorra lahendamiseks , mis aitaks lühiajaliste probleemide või katkestustega tarnetes toime tulla olukorras, kus turumehhanismid ja tootmisharu või riikide abimeetmed osutuvad ebapiisavaks. Tõsise ohu korral ELi gaasitarnetele oleks regionaalsel või ELi tasandil kokkulepitud kava tõhusam ja võimaldaks aegsamini sekkuda kui praegune ajutine otsustusprotsess.

HINNANG DIREKTIIVI 2004/67/EÜ RAKENDAMISELE

Liikmesriigid on oma gaasitarnete kindlustatuse osas väga erineval lähtepositsioonil, mis sõltub järgmistest mõjuritest: omamaise toodangu olemasolu, geograafiline asend, geoloogilised võimalused hoiustamiseks, üksikute gaasiturgude ajalooline areng, gaasisüsteemide omavahelise seotuse erinev tase ning gaasi erinevad kasutusotstarbed, millest sõltub selle asendatavus (kodumajapidamiste küte või elektrienergia tootmine). Direktiivis on selliste erisustega arvestatud ning võimaldatud liikmesriikidel kohandada norme ja meetmeid konkreetsetele vajadustele vastavalt.

Komisjon on andnud hinnangu[8] direktiivi rakendamisele liikmesriikides. Käesolevas teatises antakse ülevaade kõige olulisematest tehtud järeldustest.

Kohaldamisala

Direktiiviga on sätestatud liikmesriikide kohustus „tagada, et tarned nende territooriumil asuvatele kodutarbijatele on vajalikus ulatuses kaitstud” gaasitarnete osalise katkemise ja äärmuslike talviste ilmastikutingimuste korral. Direktiiv lubab kohaldamisala laiendada väikestele ja keskmise suurusega ettevõtetele ning tarbijatele, kes ei saa kütuseliiki vahetada. Selline määratlus ei võta aga arvesse hinna aspekti ega täpsusta „vajalikku ulatust”. Kaheksa liikmesriigi puhul on kaitstus laiem kui vaid kodutarbijad.

Alternatiivsete meetmete olemasolu tarnete kindlustamiseks (nt muudele kütustele üleminemise kohustus, alternatiivsete kütuste kohustuslik varumine või muul kui gaasil töötavate elektrijaamade võimsuse suurendamine) riikides, kus on ülekaalus gaasiküttel elektrijaamad, mida ei kata riiklikud gaasi varustuskindluse meetmed (Luksemburg – 75 %, Madalmaad – 60 %, Itaalia – 52 % või Iirimaa – 51 %), vajab täiendavat uurimist.

Liikmesriigid on määratlenud kaitstud tarbijad erinevalt, mistõttu direktiivi rakendamises on olulised vastuolud. Selgusetuks jääb, kas vastuolu tähendab ka erinevates liikmesriikides turul tegutsejate erinevat koormust, mis moonutaks konkurentsi, ning kas erinevad normid tagavad sarnase üldise varustuskindluse liikmesriikides.

Varustuskindluse normid

Direktiivis on nimetatud juhud, mil turu tavamehhanismid ei ole piisavad ja liikmesriigid peavad olema võimelised tagama gaasitarned vajalikus ulatuses vähemalt kodutarbijatele järgmiselt:

a) riiklike gaasitarnete osaline katkemine (taseme ja kestuse määravad liikmesriigid oma eripäradest lähtudes);

b) äärmuslikud talvised ilmastikutingimused: väga külma talve tippnõudlus (taseme ja kestuse määravad liikmesriigid) ja väga külma talve kogutarbimine („1/20” reegel).

Varustuskindluse norm väljendab kindlaksmääratud tarbijate gaasinõudluse määra, mille katmise kõik liikmesriigid peavad tagama oma vahenditega (tööstusharu ja riiklikud meetmed). See tuleneb eespool kirjeldatud juhtude määratlusest. Nende sätete ülevõtmise tõttu liikmesriikides on üldine pilt väga ebaühtlane ning viiel juhul[9] konkreetsed määratlused puuduvad.

Osaline katkemine , mida direktiiv ei täpsusta, erineb riikide määratlustes ligikaudu 10 %st (Sloveenia) umbes 30 %ni (Slovakkia) keskmisest gaasitarbimisest 48 tunni (Bulgaaria) kuni 6 kuu (Prantsusmaa) jooksul.

Seepärast tuleb kehtestada meetmed määratletud katkemise tagajärgede leevendamiseks. Selgitamaks, kas määratletud varustuskindluse norme on võimalik täita vastavas liikmesriigis rakendatud õigusaktidega, on vaja täiendavat analüüsi.

Direktiivis ei ole täpsustatud norme, mida kasutatakse talvise tippnõudluse puhul ja suure nõudluse puhul kogu talve jooksul. Nende määratlus (tase ja kestus) ja rakendamine erinevad liikmesriigiti, kuid kõige sagedamini lähtub see „1/20” või „1/50” reeglist[10].

Mõned riigid on väga täpselt hinnanud oma gaasitarnete seisu ja eriolukordade ohjamise võimalusi, mängides selleks läbi kriisiolukordi (nt Ühendkuningriik, Prantsusmaa, Austria), teised aga mitte.

Turul tegutsejate rollid ja kohustused

Gaasi varustuskindluse puhul on turul tegutsejate rollide ja kohustuste määratlemisel olulisi erinevusi. Varustuskindluse eest üldiselt vastutavad erinevad turul tegutsejad; kahes liikmesriigis on kehtestatud ühisvastutus. Kuues liikmesriigis tagab varustuskindluse järelevalve ministeerium, neljas reguleeriv asutus ja ülejäänutes ülekandesüsteemi haldurid. Selgitamist vajab, kas need erinevused raskendavad kriisiolukorras piiriülest koostööd. Energia siseturu kolmandas paketis räägitakse koostööst ülekandesüsteemi haldurite vahel. See tähendab aga ainult võrkude arengu planeerimist, mis on asjakohane koostöö suhtes pikaajalise varustuskindluse, kuid mitte lühiajalise varustuskindlusega seoses.

Olulise tarnehäire määratlus

Direktiivis on praegu oluline tarnehäire määratletud kui 20 % kolmandatest riikidest Euroopa Ühendusse imporditava gaasi kadu või kao oht vähemalt 8 nädalaks. Gaasi koordineerimisrühma arvamuse kohaselt on need näitajad liiga kõrged ning nendest allapoole jäävad tarnehäired võivad samuti nõuda sekkumist ühenduse tasandil. Suureneva sõltuvuse tõttu impordist on üha vähem tõenäoline, et ühenduse sekkumist ei ole vaja enne nende näitajateni jõudmist.

Teisalt ei ole olulise tarnehäire arvulised näitajad direktiivis ühenduse sekkumise eeltingimus. Ükskõik milline liikmesriik võib paluda komisjonil käivitada ühenduse mehhanismi, kui tema arvamuse kohaselt ei ole gaasitarne probleemi võimalik riiklikul tasandil lahendada, isegi kui probleemi ei määratleta olulise tarnehäirena.

Ühenduse mehhanism

Direktiiviga on sätestatud kolmeastmeline lähenemisviis:

Esiteks võtab tarneprobleemi lahendamiseks meetmed gaasitööstus .

Teiseks võetakse riiklikud meetmed liikmesriikide tasandil.

Kui tarne katkemise või häire korral esimese kahe tasandi meetmetest ei piisa, „kutsub komisjon liikmesriigi taotlusel või oma algatusel kokku [gaasi koordineerimis]rühma […].” Koordineerimisrühm viib läbi uurimise ning aitab vajaduse korral liikmesriike olulise tarnehäirega seoses riiklikul tasandil võetud meetmete koordineerimisel. […] Kui riiklikul tasandil võetud meetmed […] on [tarnehäire või katkemise] tagajärgede ohjamiseks ebapiisavad, „võib komisjon pärast koordineerimisrühmaga konsulteerimist anda liikmesriikidele juhiseid edasiste meetmete kohta olulisest tarnehäirest eriti mõjutatud liikmesriikide abistamiseks” või „võib komisjon esitada nõukogule ettepaneku edasiste vajalike meetmete kohta”.

Seni kõige tõsisem gaasi tarnehäire oli jaanuaris 2006, mis mõjutas ligikaudu kümnendikku kolmandate riikide gaasitarnetest ühendusse ning see kestis 36 tundi. Eriolukord saadi siiski kontrolli alla riiklike meetmetega. Kuid see tingis esmakordselt vajaduse kutsuda komisjoni algatusel kokku gaasi koordineerimisrühm. Kokkusaamise ajaks olid gaasitarned täielikult taastatud. Ka kõik teised tarneprobleemid on edukalt lahendatud gaasitööstuse või riiklike meetmete abil. Tänaseni ei ole ükski liikmesriik komisjonilt ühenduse abi palunud.

Sellele vaatamata on liikmesriigid korduvalt rõhutanud vajadust laiema (regionaalse või ELi tasandi) eriolukorra meetmete kava ja/või solidaarsusmehhanismi järele, sest praegune ühenduse mehhanism ei pruugi kriisiolukorras tõhusalt ja õigeaegselt toimida. Praegu võtab ühenduse mehhanismi käivitamisel gaasi koordineerimisrühma kokkukutsumine aega viis päeva. Seejärel arutatakse rühmas liikmesriikidelt ja vajaduse korral asjaomastelt kolmandatelt riikidelt laekunud leevendusmeetmeid kirjeldava teabe põhjal olukorda. Pärast arutelu peaks koordineerimisrühm määratlema ajutised meetmed, mis tuleb komisjonil nende jõustumiseks esitada nõukogule vastuvõtmiseks. See on aeganõudev protsess ning reaalse kriisiolukorra puhul ilmselt liiga aeglane.

Gaasi koordineerimisrühm

Gaasi koordineerimisrühm, mille töös osalevad liikmesriigid, gaasitööstus ja tarbijate esindajad oma Euroopa ühenduste (Eurogas, OGP, GIE, IFIEC, BEUC, Eurelectric)[11] kaudu, on tulemuslikult arutanud gaasi varustuskindluse küsimusi ja aidanud kaasa asjakohaste kogemuste vahetamisele ELi tasandil. Koordineerimisrühma koosolekud toimuvad korrapäraselt neli korda aastas ning see kutsutakse vajadusel kokku, kui ilmneb ühenduse gaasitarnete häirumise oluline oht. Seni on kõik potentsiaalsed eriolukorrad suudetud lahendada ühenduse meetmeid võtmata ning seetõttu ei ole koordineerimisrühma kui täiendavate (ajutiste) meetmete ettevalmistajat ja nõukogule esitajat veel proovile pandud. Oluline on ka koordineerimisrühma edastatav ühtne poliitiline sõnum – üks Euroopa hääl.

Läbipaistvus ja aruandlus

Direktiivi oluline puudus on, et andmed, mida liikmesriigid aruandlust käsitlevate sätete[12] kohaselt esitavad, ei ole piisavad, et hinnata praegust ja edaspidist lühiajalist ja pikaajalist varustuskindluse olukorda liikmesriikides ja ELis või leevendusmeetmete tõhusust. Liikmesriikide aruandluskohustuse sagedus (kord aastas) ja ulatus on piiratud. Kuid isegi neid kohustusi ei täida kõik liikmesriigid piisavalt: vaid kaks neist esitasid aruande täies mahus. Tavaliselt puudub teave turu likviidsusastme kohta (mille esitasid vaid kolm liikmesriiki), investeeringustiimulite kohta, meetmete kohta tippnõudluse rahuldamiseks ning varustuskindluse meetmete mõju kohta konkurentsile.

Meetmete puhul keskendutakse aruannetes peamiselt pikaajalistele lepingutele ja maksimaalsetele hoiustamisvõimsustele; vabade võimsuste kohta andmed puuduvad. Teavet ei küsita direktiivi lisas nimetatud varustuskindluse suurendamise muude võimaluste kohta, nagu teistele kütuseliikidele üleminek ja katkestatavad lepingud ning tarnete paindlikkus omamaise toodangu või impordilepingute puhul. Osa liikmesriike selliseid andmeid ei kogu. Hea näitena võiks nimetada Itaalia reguleerivat asutust, kes kogub piisavalt andmeid, et jälgida gaasi varustuskindlust kogu talve jooksul. Teave hoiustamisvõimsuse ületamise ja infrastruktuuri kohta, katkestatavate lepingute määra ning impordilepingute tingimuste (soodustuste) kohta esitatakse reguleerivale asutusele, kes seega teab, millised puudujäägid on võimalik katta impordi suurendamisega olemasolevatelt tarnijatelt.

Elektri- ja gaasisektori Euroopa reguleerivate asutuste töörühm (ERGEG) on andnud välja uued suunised, kuidas parandada riiklike aruannete kvaliteeti ja täpsustada andmeid. Kolmanda energiapaketiga on tehtud ettepanek ka andmete läbipaistvuse tunduvaks suurendamiseks. Esitatavaid lisaandmeid ja aruannete esitamise sagedust tuleb hoolikalt kaaluda, et vältida gaasitööstuse ja liikmesriikide liigset koormamist aruandlusega, kuid tagada samas selge ülevaade gaasi varustuskindlusest ELis.

Gaasi varustuskindluse tagamise vahendid ja riiklikud erakorralised meetmed

Direktiivi lisas on loetletud gaasi varustuskindluse vahendid neid rohkem täpsustamata. Loetelu ei ole lõplik, võimaldades liikmesriikidel teha omapoolseid lisandusi, nagu pikaajaline planeerimine ja avaliku teenindamise kohustus. Vahendite paljusus ja tasakaal kujuneb riikliku gaasituru struktuurist lähtuvalt.

Kõige sagedamini kasutatavad võimalused on gaasihoidlad, pikaajalised tarnelepingud, tootmise ja impordi paindlikkus ning gaasitarneallikate mitmekesistamine. Selline meetmete paljusus võimaldab liikmesriikidel arvestada oma riigi oludega, kuid muudab keeruliseks erinevate vahendite hindamise Euroopa tasandilt.

18 liikmesriiki on teavitanud komisjoni oma riiklikest erakorralistest meetmetest. 10 liikmesriiki on erakorralised meetmed välja töötanud süstemaatiliselt, koostades riiklikud eriolukorra ohjamise kavad. Eriolukordade skaala on liikmesriigiti erinev.

TULEVIKUVÄLJAVAATED

Varustuskindluse normide kohaldamisala ja tõhusam rakendamine riikide tasandil

Tuleks hoolikalt kaaluda, kas varustuskindluse norme on mõistlik laiemalt kui kodutarbijatele kohustuslikuks teha. Eriti juhul, kui elektrienergia tootmine gaasiküttel on ulatuslik, tuleb piisavate alternatiivsete võimaluste (teisele kütusele üleminek, alternatiivse kütuse hoiustamine või piisav vaba võimsus) puudumisel tagada elektrijaamade varustatus ka äärmuslikes olukordades.

Komisjon peaks koos liikmesriikide ja tööstusharuga selgitama, kas erinevused turul tegutsejate rollide ja kohustuste määratluste vahel võivad tähendada turumoonutust või takistust piiriülesele koostööle kriisiolukorras.

Tähelepanu on juhitud ka varustuskindlusnormide mittetäielikule rakendamisele ja nende erinevusele. Liikmesriigid peaksid rakendamise lõpule viima. Iga riigi puhul tuleks põhjalikult analüüsida järgmist

– kas nende puhul määratletud varustuskindluse normid on vastavuses võimalike riskidega;

– kas erinevused mõjutavad konkurentsi või kahjustavad solidaarsusleppeid.

Põhjalik analüüs võib osutada vajadusele määratleda varustuskindluse normid täpsemalt või ühtlustatumalt, selleks et turumoonutus oleks minimaalne ja tarned oleksid piisavalt kindlustatud kogu ELis.

Vastus tuleks leida järgmistele küsimustele: kas lisaks osalisele tarnehäirele ja äärmuslikele talvetingimustele tuleks kaaluda ka muid olukordi? Milline peaks olema lühiajalise varustuskindluse miinimum, milleks igal liikmesriigil tuleb valmis olla? Kuidas tuleks seda määratleda?

Osalise tarnehäire normide määratlus võiks olla järgmine:

- protsendimäär mõjustatud keskmisest tarbimisest või

- suurima tarnija / infrastruktuuri / sisenemiskoha tõrge (kõige määravama tähtsusega nende hulgast). Selline käsitlus võiks hõlbustada pikaajaliste eesmärkide saavutamist: kui igal liikmesriigil on kohustus näha ette lahendus oma suurima gaasitarnija või infrastruktuuri tõrke korral teatava ajavahemiku jooksul, võib see aidata kaasa tarneallikate ja –teede mitmekesistumisele, millega kaasnevad kulud oleksid ehk väiksemad kui gaasihoidla ehitusmaksumus, või

- näiteks reguleeriva asutuse kehtestatud konkreetsed näitajad võrkude vastastikuse sidumise, tarneallikate mitmekesistamise (nt ühest allikast oleks lubatud tarnida vaid teatud protsendi piires) ja teisele kütusele ülemineku võimaluste kohta.

Osalise tarnehäire kestus tuleks ühtlustada või määratleda ühtsete kriteeriumide alusel.

Talvise tippnõudluse kohta võiks kehtestada samuti „ 1/20” või „1/50” reegli ning ühtlustada tippnõudluse kestust.

Äärmuslikes talvetingimustes, nii tippnõudluse kui ka talve kogutarbimise puhul vajalike täiendavate gaasikoguste arvutamise metoodika ja põhialused tuleks ühtlustada piirkondlikul tasandil.

Liikmesriikides kasutatavad erakorralised meetmed ja vahendid vajavad veel analüüsimist. Riikide varustuskindluse vastastikustest hinnangutest võivad selguda väärtuslikud kogemused ja tavad, mida on võimalik jagada gaasi koordineerimisrühmas.

Ühenduse mehhanism ja solidaarsus

Piirkondlik ja ELi tasand

Piirkondlik koostöö on äärmiselt oluline. Gaasiturud, kus domineerib 90 % ulatuses võrgugaas, on peamiselt piirkondliku iseloomuga: mitu riiki on seotud ühe ja sama suurema torujuhtmesüsteemiga. Seetõttu sõltuvad need liikmesriigid tavaliselt üksteisest oma tegevuses ja tarbimises. Kui näiteks mingis torujuhtmes tekib tarnehäire, tuleks liikmesriikidel teha koostööd olemasolevate varude jagamisel, tarbimise vähendamisel, hoiustatud gaasikoguste kasutamise suurendamisel jne. ELis toimub gaasi transportimine ainult torujuhtmete kaudu, mistõttu piirkondlik koordineeritus tagaks õigeaegse olukorrale reageerimise, mida ELi tasandi meetmed ilmselt ei suudaks. Teisalt mõjutaks tarnehäired samal põhjusel kogu piirkonda, mis võib-olla oma jõududega toime ei tule. Niisiis võib sekkumiste tasanditele lisada veel ühe: 1) gaasitööstus, 2) liikmesriigid, 3) piirkondlik tasand, 4) ühenduse tasand. Kui tarnete katkemist ei ole piirkondlikul tasandil võimalik ohjata, on õigustatud ühenduse abi palumine.

Energia siseturu kolmandas paketis on seda küsimust osaliselt käsitletud ning tehtud ettepanek kohustada piirkondi koostööd tegema ja töötama välja ühisvastutuse leppelised alused kolme või enama liikmesriigi vahel. Kuid konkreetsemad mehhanismid ja menetlused vajavad täpsustamist.

Ühenduse meetmete määratluse kohandamine

Eespool tehtud järelduste kohaselt ei pruugi olemasolev ühenduse mehhanism (kuigi seda ei ole veel katsetatud) kriisiolukorras tõhusaks ja ajaliselt toimivaks osutuda. Eelnevalt määratletud meetmed tagaksid selge, prognoositava ja õigeaegse reaktsiooni. Meetmed võiksid olla järgmised:

- ühisavaldus eriolukorra kohta,

- olemasolevate varude ja infrastruktuurivõimsuse jagamine tarnehäire tagajärjel kannatanud riikide vahel,

- koordineeritud edastamine,

- erakorraliste meetmete aktiveerimine tarnehäirest puutumata või selle tagajärjel vähe kannatanud riikides, et suurendada gaasikoguseid probleemsetele turgudele (katkestatavad tarnelepingud, teisele kütusele üleminek, hoiustatud gaasivarude kasutamine, tarnepaindlikkus – vt allpool: varustuskindluse marginaal).

Sellise käsitluse alusel oleks võimalik koostada tõhus ELi eriolukorra meetmete kava , mis määratleks Euroopa eriolukorra ulatuse, täpsustades gaasituru toimimise nominaaltaseme, ennetusmehhanismid, samuti erinevad eriolukorra-eelsed ja eriolukorra tasemed, mille määravad tarnehäire tugevus ja selle mõju majandusele.

Tulemuseks oleks ühenduse ühtne solidaarsusmeede . Solidaarsus ei tähenda mingil juhul heategevust, vaid eeldab sobivate hüvitusmehhanismide väljatöötamist.

Kõik liikmesriigid peavad kehtestatud varustuskindluse norme järgima. Kui tekib olukord, mida kehtestatud normide abil ei ole võimalik ohjata (reaalne kriis), tähendab see automaatset eriolukorra deklareerimist ja ühenduse aktiveerimist – solidaarsust. See tühistaks tegelikult kehtivad „olulise tarnehäire” näitajad. Solidaarsusmehhanismi olemasolu ei tohiks olla liikmesriikidele ettekäändeks, et oma varustuskindlust mitte tugevdada.

Läbipaistvus

Läbipaistvuse suurendamiseks ja ELi varustuskindluse hindamiseks tuleks teha ettepanekud piisava aruandluskohustuse kohta. Arvestada tuleks ka energia siseturu kolmandas paketis soovitatud meetmetega läbipaistvuse suurendamiseks: Euroopa ülekandesüsteemi haldurite hinnang nõudlusele ja pakkumisele tulevikus, kohustus avalikustada nõudluse ja pakkumise koondtasemed, hoiustatud gaasivarud ja gaasihoidlate ja veeldatud gaasirajatiste kasutus.

Varustuskindluse marginaal

Tarnehäire puhul tuleb tagada kodumajapidamiste ja muude direktiiviga kaitstud isikute varustatus gaasiga. Selleks on vaja:

- suurendada direktiiviga kaitstud tarbijatele kättesaadavaid gaasikoguseid ja

- korraldada piisav infrastruktuur gaasi transportimiseks nende tarbijateni.

Ülemääraseid gaasikoguseid ja infrastruktuuri võimsust võib nimetada „varustuskindluse marginaaliks”. Marginaali suuruse saab tuletada kohandatud riiklikest varustuskindluse normidest. Need kogused saab seejärel väljendada protsendina keskmisest tarbimisest. Kasutamata võimsus ja „ülemäärane gaasikogus” peaksid vastama saadud näitajale.

a) Gaasi kättesaadavus: kui tekib vajadus solidaarsusmeetme / vastastikuse abi järele, peaksid tarnehäirest puutumata liikmesriigid tegema gaasi kannatanud piirkondadele kättesaadavaks nende oma varustuskindluse marginaali ulatuses. „Ülemäärase gaasikoguse” allikad võivad olla erinevad vastavalt iga liikmesriigi otsusele:

- katkestatavad tarnelepingud,

- hoiustatud gaas,

- tarnete paindlikkus (tootmine, import või veeldatud gaas).

b) Põhivõrgu infrastruktuur : solidaarsus ei toimi, kui olemasolevat gaasi ei ole võimalik vajalikku kohta transportida. See probleem ei tohiks siiski takistada põhimõtte rakendamist. Mõnel juhul võib lepinguline gaasi ülekanne toimuda vahetuse ( swap ) kaudu, millega vabastatakse gaasikogused probleemsetel turgudel, isegi kui füüsiliselt ei ole gaasi tagasivool võimalik. Selline leping on näiteks Ungari ja Prantsusmaa ettevõtjate vahel ning selles sätestatakse, et tarnete vähenemise korral Venemaalt jätab Prantsuse ettevõtja oma osa tarnetest Ungarisse. Solidaarsuspõhimõte peaks motiveerima liikmesriike rajama võrkudevahelisi ühendusi. Infrastruktuuriga seotud eesmärke, nagu tarneteede mitmekesistamine (väljendatuna sisenemiskohtade arvuga), võrkudevaheliste ühenduste loomine ja varuvõimsused, saaks veel täpsustada.

Eespool nimetatud meetmete ja vahenditega gaasi kättesaadavaks tegemise kohustus või võimalus peab olema rangelt reguleeritud (näiteks seotud eriolukorrast teatamisega), et seda ei kuritarvitataks tavapärastes turutingimustes.

Strateegiline hoiustamine

Strateegilised gaasivarud tähendavad maagaasi hoiustamist selle laialdaseks kasutamiseks eriolukorras ning on seega kättesaamatud tavalistes turutingimustes. Maagaasi hoiustamine on kulukas: energiaühiku maksumus on siin palju kõrgem kui nafta puhul (ligikaudu 16,7 miljonit eurot PJ kohta, mis nafta puhul on 3,33[13]). Teatavates piirkondades võivad ka geoloogilised tingimused olla takistuseks gaasihoidlate rajamisele.

Liikmesriigid on erineval määral riskidest ohustatud ning seega on ka nende gaasitarnete kindlustamise nõuded erinevad. Strateegiline varu võiks olla eelis- või vahelahendus riikidele, kes sõltuvad vaid ühest tarnijast ning kus katkestamatu nõudlus on suur. Komisjoni arvates ei ole strateegiliste varudega seoses vaja kehtestada kohustusi ELi tasandil. Kui liikmesriik otsustab seda siiski riiklikul tasandil teha, peab strateegiliste varude kasutamine olema turumoonutuste vältimiseks reguleeritud: strateegilist varu ei tohi käibele lasta muus kui kriisiolukorras, sest see mõjutaks hoiustamise ja muude konkurentsitingimustes kujunenud paindlikkust lisavate võimaluste väärtust.

Hoiustamist ärilistel eesmärkidel ei tohiks soodustada.

KOKKUVÕTE

EL peaks tegema samme gaasi varustuskindluse ja ühisvastutuse tugevdamiseks. Kuigi kriisiolukorda ei esine sageli, võib sellel olla väga tuntavad majanduslikud ja sotsiaalsed tagajärjed. Seepärast peab EL olema valmis tegelema varustuskindluse küsimustega ja tegema seda tulemuslikult. Praegu olemasolev ühenduse mehhanism (mida siiani õnneks vaja ei ole olnud) ei võimalda õigeaegselt reageerida gaasitarnekriisile, mille tagajärgede leevendamiseks riiklikest meetmetest ei piisa. Läbipaistvuse puudumise tõttu ei saa täna ka gaasitarnete reaalset hetkeolukorda ega ELi võimalikke reaktsioone hinnata. Seega tuleb direktiiv läbi vaadata vastavalt käesoleva teatise 4. osas esitatud soovitustele. Teatise eesmärk on aruelu algatamine liikmesriikide, Euroopa institutsioonide ja sidusrühmadega, et valmistada ette direktiivi 2004/67/EÜ muudatused nimetatud peamiste puuduste kõrvaldamiseks. See tõstatab järgmised küsimused.

1. Kuidas töötada välja võrreldavad varustuskindluse normid, mis koormaksid võrdselt ja mõistlikult turul tegutsejaid ning samas respekteeriksid/arvestaksid? liikmesriikide erisusi?

2. Kas direktiiviga tuleks kohustuslikku kaitset laiendada kodumajapidamistelt ka elektritootjatele, väikestele ja keskmise suurusega ettevõtjatele ning muudele tundlikele tarbijatele?

3. Millised peaksid olema konkreetsed meetmed, mis määratakse kindlaks ühenduse mehhanismiga, piirkondliku eriolukorra lahendamise kavaga ja ELi tasandi vastava kavaga?

4. Kuidas määratleda gaasi varustuskindluse seisukohalt piirkondi?

5. Kuidas ühisvastutust majanduslikult hüvitada?

6. Kuidas võimalikult väikeste kuludega gaasi varustuskindlust suurendada?

Kuigi see ei kuulu kõnealuse direktiivi kohaldamisalasse, jääb endiselt päevakorda strateegilises energiaülevaates[14] käsitletud pikaajaline ELi strateegia gaasi- ja energiatarnete kindlustamiseks. Gaasitarnete lühiajalise häirumise ohu ja sellest tuleneva mõju vähendamiseks tulevikus peab EL jätkuvalt püüdlema selliste eesmärkide poole nagu energiatõhusus, hästitoimiv ja seotud võrkudega energia siseturg, innovatsioon ja tehnoloogiline areng, energiaallikate, tarnete ja tarneteede mitmekesistamine ning tõhusad rahvusvahelised raamistikud ja suhted. Liikmesriikide tegevuse läbipaistvus ja koordineeritus suhtes kolmandate riikidega aitab tugevdada energiaküsimustes Euroopa ühtset häält rahvusvahelisel areenil. See oleks kindel alus ELi energiatarnete kindlustamisele tulevikus.

LISA 1. Liikmesriikide võrdlus

Järgmistelt graafikutelt nähtub liikmesriikide haavatavus seoses tarneallikate kontsentreeritusega[15] ning kodumajapidamiste ja elektrijaamade osaga gaasi kogutarbimises. Selliste kaitsemeetmete nagu hoiustatud varu puudumisel on kõige vähem kaitstud riigid graafiku parempoolses ülemises osas: suur kodumajapidamiste osa kogutarbimises ja tarneallikate ühetaolisus.

[pic]

[pic]

[1] Direktiiv 2003/55/EÜ, 26. juuni 2003, maagaasi siseturu ühiseeskirjade kohta (ELT L 176, 15.7.2003, lk 57-78).

[2] Määrus (EÜ) nr 1775/2005, 28. september 2005, maagaasiedastusvõrkudele juurdepääsu tingimuste kohta (ELT L 289, 3.11.2005, lk 1-13).

[3] Ettepanek direktiivi kohta, millega muudetakse direktiivi 2003/55/EÜ maagaasi siseturu ühiseeskirjade kohta (KOM(2007) 529 (lõplik)), 19.9.2007.

[4] Nõukogu direktiiv 2004/67/EÜ, 26.aprill 2004, mis käsitleb maagaasitarnete kindluse tagamise meetmeid (ELT L 127, 29.4.2004, lk 92–96).

[5] Malta ja Küpros olid sellest kohustusest vabastatud, kuid Malta on direktiivi oma riiklikesse õigusaktidesse üle võtnud.

[6] Teatis „Kaks korda 20 aastaks 2020. Kliimamuutus – Euroopa võimalus” (KOM(2008) 30 (lõplik)), 23.1.2008.

[7] Uued liikmesriigid: ELiga pärast 1. maid 2004 liitunud riigid.

[8] ” http://ec.europa.eu/energy/gas/sos/index_en.htm

[9] Bulgaaria, Kreeka, Iirimaa, Luksemburg, Malta.

[10] Kõige külmem talv 20 või 50 aasta jooksul.

[11] Komisjoni otsus 2006/791/EÜ, 7. november 2006, gaasi koordineerimisrühma koosseisu kehtestamise kohta (EMPs kohaldatav tekst), ELT L 319, 18.11.2006, lk 49–50.

[12] Direktiivi 2004/67/EÜ ja direktiivi 2003/55/EÜ artikkel 5.

[13] Uuring maagaasi hoiustamise kohta ELis, Euroopa Komisjon, energeetika ja transpordi peadirektoraat, 2008.

[14] Komisjonja direktiivi 2003/55/EÜ artikkel 5.

[15] Uuring maagaasi hoiustamise kohta ELis, Euroopa Komisjon, energeetika ja transpordi peadirektoraat, 2008.

[16] Komisjoni teatis teise strateegilise energiaülevaate kohta (KOM(2008) XXX).

[17] Tarneallikate kontsentratsioon arvutatakse järgmiselt: ∑(gaasi import riigist i / kogutarbimine)2, i=1 kuni n, andmete allikas: Eurostat 2006.