2010. aasta protokoll ja seega ka konsolideeritud 2010. aasta OKA konventsioon jõustuvad 18 kuud pärast kuupäeva, millel vähemalt 12 riiki, millest neli, kellest igaühel on vähemalt kaks miljonit brutotonnaaži ühikut lasti, on protokolli ratifitseerinud ja esitanud nõuetekohaselt IMO peasekretärile maksustatava lasti kohta asjakohased andmed, mis näitavad, et kõnealused riigid võtsid eelmise kalendriaasta jooksul vastu kokku vähemalt 40 miljoni tonni maksustatavat lasti, millest saadud tulust tehakse makse OKA üldkontole. 1996. aasta OKA konventsiooni jõustumise tingimused olid samasugused.

Liidu ainupädevust sõlmida 2010. aasta protokoll ei saa kasutada liit ise kui eraldi juriidiline isik, kuna konventsiooni tekstis või protokollis ei ole piirkondliku majandusintegratsiooni organisatsiooni käsitlevat klauslit. See jätab liikmesriikidele kohustuse sõlmida see rahvusvaheline leping liidu nimel. Kuna 2010. aasta protokoll käsitleb ELi ainupädevusse kuuluvaid küsimusi, ei saa liikmesriigid iseseisvalt teha otsust kõnealuse protokolli allakirjastamise ja ratifitseerimise kohta. Nad võivad seda teha üksnes liidu nimel, pärast seda kui nõukogu on neid selleks volitanud komisjoni ettepaneku alusel ja Euroopa Parlamendi nõusolekul vastavalt Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 218 lõike 6 punktile a.

Viimati nimetatud kattumine konventsiooni (muudetud) eeskirjade ning liidu tsiviil- ja kaubandusasjades tehtava õigusalase koostöö eeskirjade vahel moodustas õigusliku aluse nõukogu otsusele 2002/971/EÜ, millega volitati liikmesriike ühenduse huvides 1996. aasta OKA konventsiooni ratifitseerima või sellega ühinema. Kuid nagu on selgitatud sissejuhatuses, muudeti 2010. aasta protokolliga 1996. aasta OKA konventsiooni, ning 2010. aasta OKA konventsioon on konsolideeritud dokument, mis tuleneb kõnealusest muudatusest. Seega tuleb 2010. aasta OKA konventsiooni poolt ELi eeskirjadele avaldatava mõju hindamisel võtta arvesse liidu õiguskorra arengut pärast nõukogu otsuse 2002/971/EÜ vastuvõtmist.

Kooskõlas liidu välistegevuse alase pädevusega, nagu see on sätestatud Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 3 lõikes 2, kuuluvad 2010. aasta protokoll ja tulevikus 2010. aasta OKA konventsioon liidu ainupädevusse, kuna see mõjutab liidu ühiseeskirju ja muudab nende reguleerimisala.

IMO juriidilise komitee 101. istungjärgul loodi OKA alane sidepidamisrühm, et see abistaks riike konventsiooni rakendamise korra kehtestamisel, eelkõige seoses maksustatava OKA lasti kohta aruande esitamisega, et hõlbustada ratifitseerimist. Mitmed ELi liikmesriigid ja Euroopa Komisjon on selle rühma liikmed.

Pärast OKA konventsiooni 2010. aasta protokolli vastuvõtmist IMOs on rühm riike koos rahvusvahelise naftareostuskahjude hüvitamise fondi sekretariaadiga koostanud suunised maksustatava OKA lasti aruandluse kohta. IMO õiguskomitee kinnitas need suunised oma 100. istungjärgul 19. aprillil 2013, sellega võeti käsile konventsiooni ratifitseerimist takistav peamine praktiline raskus.

Oluline on märkida, et deklareerides enda seotust 2010. aasta protokolliga, tuleb esitada ka andmed vastavalt protokolli artikli 20 lõikele 4 (2010. aasta OKA konventsiooni artikli 45 lõige 4) maksustatava lasti üldkoguse kohta, mis on saadud eelmise kalendriaasta jooksul. See eeltingimus on peamine põhjus, miks ükski riik ei ole veel konventsiooni ratifitseerinud.

2010. aasta protokolliga tehti 1996. aasta OKA konventsioonis hädavajalikke muudatusi, et lahendada 1996. aasta OKA konventsiooniga seoses tekkinud probleeme. 2010. aasta protokolli ja konventsiooni sätteid, mida on protokolliga muudetud, loetakse, tõlgendatakse ja kohaldatakse kui üht juriidilist dokumenti vastavalt protokolli artiklitele 2 ja 18. IMO sekretariaat koostas protokolli konsolideeritud teksti; see kiideti heaks 2011. aastal IMO juriidilise komitee 98. koosolekul ja sellele viidatakse kui „2010. aasta OKA konventsioonile”. 2010. aasta OKA konventsioon jõustub ühtse ja konsolideeritud õigusaktina siis, kui jõustub 2010. aasta protokoll.

1996. aasta rahvusvaheline konventsioon vastutusest ja kahju hüvitamisest ohtlike ja kahjulike ainete mereveol (edaspidi „1996. aasta OKA konventsioon”) on viimane vastutust käsitlevatest IMO konventsioonidest, mis ootab liikmesriikide poolset ratifitseerimist, mida on vaja jõustumiseks. See on rahvusvahelise merevedude suhtes kehtiva vastutuse korra oluline osa, eelkõige kuna OKA, sealhulgas veeldatud maagaasi ja veeldatud naftagaasi mereveod on üha laienev kaubandusharu, mis moodustab olulise osa mereveondussektorist.

Teatud tüüpi mereveondusega seotud kahjude eest vastutamine ja nende hüvitamine on reguleeritud rahvusvahelisel tasandil rea Rahvusvahelise Mereorganisatsiooni (edaspidi „IMO”) konventsioonidega, mis tuginevad ühtedele ja samadele põhimõtetele. Need põhimõtted on: laevaomaniku range vastutus, kohustuslik kindlustus, et katta kolmandatele isikutele tekitatud kahju, vahetult kahju kannatanud isikute õigus esitada nõue kindlustusandja vastu, varalise vastutuse piiramine ja nafta ning ohtlike ja kahjulike ainete (edaspidi „OKA”) mereveo puhul spetsiaalne hüvitusfond, millest hüvitatakse tekitatud kahju, kui see ületab laevaomaniku vastutuse piirmäära.

(a)pakendatud OKA last on OKA fondi rahastamiseks maksustatava OKA lasti määratlusest välja jäetud, samas kui pakendatud OKA lastist tekkinud kahju on kaetud konventsioonis sätestatud kaheastmelise hüvitamisskeemiga (2010. aasta OKA konventsiooni artikli 1 lõige 10);

(b)pakendatud OKA lasti vedavate laevade puhul on suurendatud laevaomanike vastutuse piirmäärasid, et paremini arvesse võtta pakendatud OKA lasti väljajätmist OKA fondi rahastamiseks maksustatava lasti hulgast (2010. aasta OKA konventsiooni artikli 9 lõike 1 punkt b);

(c)veeldatud maagaasi füüsiline vastuvõtja on muudetud vastutavaks asjakohase makse tegemise eest OKA fondi, välja arvatud juhul, kui omanik ja vastuvõtja on kokku leppinud teisiti (2010. aasta OKA konventsiooni artikli 19 lõige 1a);

(d)hüvitise maksmine OKA fondist sellega hõlmatud vahejuhtumi puhul toimub tingimusel, et asjaomane riik täidab oma kohustust esitada maksustatava lasti aruanded kõikide aastate kohta enne vahejuhtumit (2010. aasta OKA konventsiooni artikli 21a lõige 2).

Nende muudatustega kõrvaldatakse peamised tõkked, mis on takistanud 1996. aasta OKA konventsiooni ratifitseerimist.

Kohaldamisala: 2010. aasta OKA konventsiooni kohaldatakse kahjutasunõuete suhtes, mis tulenevad OKA lasti meritsi veost, välja arvatud kahjutasunõuded, mis esitatakse kaupade või reisijate veo lepingute alusel. Konventsiooniga hõlmatud kahju hõlmab igasugust kahju, mis tekib osalisriigi territooriumile, sealhulgas territoriaalvetele, keskkonnakahju osalisriigi majandusvööndile, igasugust muud kui keskkonnakahju väljaspool osalisriigi territooriumi ja territoriaalvesi laeva poolt, mis on registreeritud mõnes osalisriigis, samuti kõiki ennetusmeetmeid, mis võetakse eespool nimetatud kahjude vähendamiseks. Sõjalaevad või muud riigile kuuluvad või riigi käitatavad laevad, mida kasutatakse mittekaubanduslikel eesmärkidel, on konventsiooni kohaldamisalast välja jäetud, välja arvatud juhul, kui asjaomane liikmesriik otsustab teisiti. Peale selle võib riik kõnealuse konventsiooni kohaldamisalast välja jätta laevad kogumahutavusega alla 200 tonni, kes veavad üksnes pakendatud OKA lasti, kui nad teevad reise üksnes kõnealuse riigi sadamate või tehaste vahel. Viimasena nimetatud erandit võib kohaldada ka kahe naaberriigi vahel, kui sellised riigid on selgesõnaliselt niimoodi kokku leppinud. Sellised ühte või kahte naaberriiki käsitlevad erandid tuleb teatada IMO-le, kui see on asjakohane.

Vastutuse ja hüvitise maksmise peamised aspektid: 2010. aasta OKA konventsioonis sätestatakse OKA lasti vedava laeva omaniku range vastutus kahju hüvitamise eest seoses iga sündmusega, mis tuleneb OKA lasti meritsi vedamisest kõnealuse laeva pardal. Omaniku rangest vastutusest on piiratud erandeid ja erandi kohaldamise puhul lasub tõendamiskohustus omanikul.

Range vastutusega kaasneb omaniku kohustus sõlmida kindlustus või hankida muu rahaline tagatis, mis kataks tema konventsioonikohase vastutuse kahju eest. Osalisriigid peavad tõendama kõnealuse konventsioonikohase kindlustuslepingu või rahalise tagatise olemasolu.

Selleks et range vastutuse ja kohustusliku kindlustuse nõuet toetaksid asjaomase majandusharu ettevõtjad, on konventsioonis sätestatud ka õigus piirata omaniku vastutus kuni 100 miljoni arvestusühikuga pakendamata OKA lasti puhul ja 115 miljoni arvestusühikuga pakendatud OKA lasti puhul. Lisaks sellele, nagu kõikide merendusvaldkonna vastutuse konventsioonide puhul, on konventsioonis ka klausel, millega keelatakse kahju tagasinõudmine laevaomanikult 2010. aasta OKA konventsiooni alusel „muul viisil kui vastavalt käesolevale konventsioonile”.

Kõnealuse konventsiooni suurim panus mereveonduse, eelkõige OKA lasti vedamisega seotud õnnetuste eest rahvusvahelise vastutuse ja nende hüvitamise korra arendamisse on spetsiaalse hüvitusfondi loomine. OKA fondi eesmärk on maksta hüvitist igale isikule, kes on saanud kahju OKA lasti vedamisel toimunud õnnetuse tõttu, sellises ulatuses, mille eest kahjusaanu ei saa täielikku ja nõuetekohast hüvitist laevaomanikult ja tema kindlustusandjalt. Nimetatud olukord võib tekkida mitmesuguste tingimuste tõttu, nimelt kui laevaomanik ei vastuta, kui laevaomanikul ja tema kindlustusandjal ei ole finantssuutlikkust nõuete rahuldamiseks või kui kahju ületab laevaomaniku vastutuse piirmäärasid.

Kahetasandilise süsteemi kaudu kättesaadava hüvitise kogusumma on 250 miljonit arvestusühikut (ligikaudu 310 miljonit eurot praeguse vahetuskursi puhul). Sellise summa kättesaadavaks tegemiseks on 2010. aasta OKA konventsiooniga loodud OKA fondi sissemaksete hoolikalt läbimõeldud süsteem, mille kohaselt igas osalisriigis teevad sissemakseid OKA lasti saavad isikud. Osalisriigid omakorda vastutavad OKA fondi rahastamiseks maksustatavat lasti käsitlevate aruannete õigsuse, õigeaegsuse ja korrapärasuse eest; osalisriik võib otsustada ise teha OKA fondi nõutavaid sissemakseid OKA saajate asemel.

Nõuded ja hagid osalisriigi kohtutes: 2010. aasta OKA konventsioon sisaldab eeskirju osalisriikide kohtute pädevuse kohta seoses nõuetega, mida esitavad isikud, kes on kandnud konventsiooniga hõlmatud kahju, laevaomaniku, tema kindlustusandja või OKA fondi vastu. Konventsioonis on käsitletud ka osalisriigi kohtu otsuse tunnustamist ja täitmisele pööramist. Konventsiooni nende osadega, mis on muutumatul kujul üle võetud 1996. aasta OKA konventsioonist, tagatakse, et konventsiooniga hõlmatud õnnetuste ohver saab kasu selgetest menetluseeskirjadest ja õiguskindlusest, et ta saaks oma nõude esitada tõhusamalt.

1.4.Mõju direktiivile 2004/35/EÜ

Alates 2004. aastast on direktiiv 2004/35/EÜ ELis kohaldatav ettevõtjate vastutust reguleeriv õigusakt, mis hõlmab tööalase tegevuse, sealhulgas transpordiga seoses tekkiva keskkonnakahju vältimist ja heastamist liikmesriikide territooriumil ja nende jurisdiktsiooni alla kuuluvates vetes.

Nii 1996. aasta kui ka 2010. aasta OKA konventsiooni ja kõnealuse direktiivi kohaldamisala kattuvad sedavõrd, kuivõrd: i) keskkonnakahju on tekitatud osalisriigi territooriumil, sealhulgas territoriaalmere alal (2010. aasta OKA konventsiooni artikli 3 punkt a), ii) kahju tuleneb keskkonna saastamisest majandusvööndis või samaväärsel alal (kuni 200 meremiili kaugusel lähtejoonest) (2010. aasta OKA konventsiooni artikli 3 punkt b), ja iii) tegemist on „ükskõik kus võetavate ennetusmeetmetega, mille abil sellist kahju ennetatakse või vähendatakse” (2010. aasta OKA konventsiooni artikli 3 punkt d). Direktiivi vastavad sätted on artikli 2 lõige 1 „keskkonnakahjustuse” mõiste kohta ja artikli 2 lõige 10 „ennetusmeetmete” mõiste kohta, koos direktiivi 2008/56/EÜ (millega kehtestatakse ühenduse merekeskkonnapoliitika-alane tegevusraamistik (merestrateegia raamdirektiiv)) artikli 3 lõike 1 punktiga a ja direktiivi 79/409/EMÜ (loodusliku linnustiku kaitse kohta) artikli 1 lõikega 1 ja direktiivi 92/43/EMÜ (looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta) artikli 2 lõikega 1, millele on osutatud dokumendis „Komisjoni suunised Natura 2000 võrgustiku moodustamiseks merekeskkonnas. Elupaikade ja linnustiku kaitse direktiivide rakendamine”. Mõiste „keskkonnakahjustus” konventsioonis ja direktiivis 2004/35/EÜ küll kattuvad suurel määral, kuid ei ole identsed. Praktikas eeldatakse siiski, et konventsiooni eesmärk peaks olema tagada sama kõrged standardid keskkonnakahju heastamise alal kui on sätestatud direktiivis.

Kuna direktiivi 2004/35/EÜ ja 2010. aasta OKA konventsiooni kohaldamisalad kattuvad, siis on selge, et 2010. aasta protokolli sõlmimine, millega muudetakse 1996. aasta OKA konventsiooni ja mille tulemusel tekib uus juriidiline tekst (st 2010. aasta OKA konventsioon), mõjutab olemasolevaid liidu eeskirju.

Veelgi enam, direktiivis 2004/35/EÜ viidatakse sõnaselgelt 1996. aasta OKA konventsioonile (direktiivi ei kohaldata keskkonnakahjustuse suhtes, kui see on põhjustatud vahejuhtumist, mida käsitletakse kõnealuses konventsioonis ja selle edasistes muudatustes, tingimusel et konventsioon on asjakohases liikmesriigis jõustunud (direktiivi 2004/35/EÜ artikli 4 lõige 2 ja IV lisa). Sellega võimaldati spetsialiseeritud rahvusvahelised režiimid, millega reguleeritakse tsiviilvastutust, mis hõlmab konkreetseid kutsealaseid tegevusi, tunnistada ülimuslikuks direktiivi suhtes, kuna selliseid režiime peeti tõhusamaks kiire ja piisava hüvitise andmiseks keskkonnakahjustuse korral ja paremini kokkusobivaks sellise kutsealase tegevusega. 2010. aasta protokoll kui 1996. aasta OKA konventsiooni muudatus on hõlmatud kõnealuse erandiga direktiivist 2004/35/EÜ; sellega on selge, et konventsiooni ratifitseerimine või sellega ühinemine mõjutab kehtivaid ELi eeskirju.

Lisaks konventsiooni eeskirjade ja direktiivi märkimisväärsele kattumisele on nende vahel ka oluline konflikt, mis määrab konventsiooni sätete mõju liidu eeskirjadele. OKA konventsiooni artikli 7 lõige 4 (nii 1996. kui ka 2010. aasta konventsiooni tekstis) välistab mis tahes kahjutasunõuded laevaomaniku vastu mis tahes muul viisil või muus kohas, kui on ette nähtud konventsioonis. See tähendab, et direktiivi ei saa kohaldada lisaks konventsioonile, kui käsitletakse laevaomaniku vastutust OKA kahjude eest; seega piirab konventsioon direktiivi kohaldamisala ning see on asjakohane seoses liikmesriikide poolt 2010. aasta protokolli sõlmimisega.

1.5.Mõju määrusele (EL) nr 1215/2012 (uuesti sõnastatud määrus (EÜ) nr 44/2001 ehk Brüssel I)

2010. aasta OKA konventsiooni IV peatükis on ette nähtud kodukord, mida kohaldatakse nõuete ja hagide suhtes konventsiooni osalisriikide kohtutes. Eelkõige on konventsiooni artiklites 38, 39 ja 40 sätestatud eeskirjad kohtualluvuse ja kohtuotsuste tunnustamise ja täitmise kohta. Need artiklid on identsed 1996. aasta OKA konventsiooni artiklitega 38, 39 ja 40, mis olid ühenduse ainupädevuse õiguslik alus, mis õigustas nõukogu otsuse 2002/971/EÜ vastuvõtmist.