Euroopa Liidu Kohus tugines eelotsusetaotlusele vastamisel neljale märkusele. Esiteks märkis kohus, viidates oma hiljutisele otsusele Raugeviciuse kohtuasjas, et „niisugune liidu kodanik, kes kasutab oma õigust vabalt liikuda, [kuulub] [...] ELTL artikli 18 kohaldamisalasse“, sealhulgas harrastusspordi valdkonnas. Teiseks on ELi toimimise lepingu artiklis 21 sätestatud, et vaba liikumise põhivabaduse eesmärk on muu hulgas „soodustada asjaomase liidu kodaniku järkjärgulist integreerumist vastuvõtva liikmesriigi ühiskonda“, ning harrastusspordis osalemine on selle kaasamisprotsessi oluline osa. Kolmandaks märkis kohus, viidates varasemale ELi kohtupraktikale, et siseriiklike (spordi)liitude eeskirjad peavad samuti järgima ELi õigust, sealhulgas aluslepinguid. Neljandaks tähendab ELi toimimise lepingu artiklite 18 ja 21 kohaldatavus siseriiklike spordiliitude eeskirjade suhtes muu hulgas seda, et eeskirjad, mis võivad kujutada endast põhivabaduse piiramist, on ELi õigusega vastuolus, välja arvatud juhul, kui need põhinevad „objektiivsetel kaalutlustel ja on asjaomaste õigusnormidega taotletava õiguspärase eesmärgiga“ proportsionaalsed.

D. Biffi on Saksamaal elav Itaalia kodanik, kes võistleb harrastussportlaste jooksuvõistlustel seenioride klassis. Ta kuulub spordiühingusse TopFit, mis on seotud Saksa kergejõustikuliiduga (Deutscher Leichtathletikverband, DLV). 2015. aastal tõi DLV eeskirjade muutmine kaasa selle, et liikuvad ELi kodanikud Saksamaal, nagu D. Biffi, jäeti ilma võimalusest osaleda riiklikel meistrivõistlustel või lubati neil meistrivõistlustel osaleda ainult „väljaspool paremusjärjestust“ või „ilma paremusjärjestuse kohata“. Seetõttu ei saanud nad jõuda finaali ega tulla riigi meistriks, ehkki kõik muud tingimused kergejõustiku meistrivõistlustel osalemiseks olid täidetud.

Kolmandaks näitab Euroopa Kohtu otsus Raugeviciuse kohtuasjas, et vastuolu toime pandud kuritegude eest karistamatuse ohu ennetamise eesmärgi ja põhivabaduse piiramise vahel ning sellest tulenev vajadus analüüsida alternatiivseid meetmeid ilmnevad ka väljaandmistaotluste puhul, mis esitatakse (välismaise) kriminaalkaristuse täideviimiseks. Kui ne bis in idem põhimõte takistab kodakondsusjärgset liikmesriiki algatamast asjaomase liikuva ELi kodaniku suhtes kriminaalmenetlust, siis rahvusvahelised õigusaktid ja (mõne) liikmesriigi õigusaktid näevad ette alternatiivsed meetmed (nt välisriigi kohtute määratud kriminaalkaristuste kandmine kodakondsusjärgses liikmesriigis). Kohus on seisukohal, et sellist alternatiivset korda võib seega pidada kohaldatavaks ka asjaomase liikuva ELi kodaniku suhtes (olenemata kodakondsusest tulenevatest piirangutest).

Sellega seoses leidis kohus Petruhhini kohtuasja puhul, et liikmesriigid, kes kaaluvad väljaandmistaotlusega nõustumist, peavad kaaluma alternatiivseid meetmeid, mis kahjustavad põhivabaduste teostamist vähem. Tuginedes ELi lojaalse koostöö põhimõttele (ELi lepingu artikli 4 lõige 3) ja liidu teisesele õigusele kriminaalasjades tehtava koostöö valdkonnas (täpsemalt Euroopa vahistamismäärusele), järeldas kohus järgmist. Enne liikuva ELi kodaniku väljaandmist peavad liikmesriigid vahetama teavet kodakondsusjärgse liikmesriigiga, et anda sellele liikmesriigile, niivõrd, kuivõrd sel on siseriikliku õiguse kohaselt pädevus selle isiku suhtes menetlust läbi viia seoses väljaspool selle riigi territooriumi toime pandud tegudega, võimalus esitada liikuvale ELi kodanikule süüdistus välisriigis toime pandud kuritegude eest. Pisciotti kohtuotsuses selgitas kohus siiski, et kui kodakondsusjärgset liikmesriiki on piisavalt teavitatud, kuid ta otsustab siiski mitte esitada süüdistust oma kodanikule väljaspool oma territooriumi toime pandud kuritegude eest, ei välista ELi õigus nende väljaandmist vastuvõtva liikmesriigi poolt kolmandale riigile.

Teiseks kaalus kohus, kas liikmesriikide (rahvusvahelised) õigusnormid, mis välistavad üksnes oma kodanike väljaandmise, on vastuolus ELi toimimise lepingu artiklis 18 sätestatud diskrimineerimiskeelu põhimõttega. Kohus märgib, et sellised väljaandmiseeskirjad põhjustavad erinevat kohtlemist sõltuvalt ELi kodaniku kodakondsusest ja seega liikumisvabaduse piiramist. Kohtu praktika kohaselt võib selline piirang olla õigustatud üksnes siis, „kui see põhineb objektiivsetel kaalutlustel ja on riigisisese õiguse õiguspärase eesmärgiga proportsionaalne“. Kuigi kohus tunnistab, et rahvusvahelise kriminaalasjades tehtava koostöö eesmärk (eesmärgid) ja karistamatuse ohu vältimine on õiguspärased, peavad need siseriiklikud sätted vastama ka proportsionaalsuse nõudele.

Kohtu peamised järeldused nendes kohtuasjades võib kokku võtta järgmiselt. Esiteks otsustas kohus, et kuigi väljaandmiseeskirjad kuuluvad liikmesriigi pädevusse, kui liidu ja kolmanda riigi vahel ei ole sõlmitud rahvusvahelist lepingut, peavad liikmesriigid liidu õigusega hõlmatud olukordades väljaandmist käsitlevaid siseriiklikke õigusnorme kohaldades võtma nõuetekohaselt arvesse liidu õigust. Kohtu sõnul on see nii juhul, kui liidu kodanik on kasutanud oma vaba liikumise õigust (vastavalt ELi toimimise lepingu artiklile 21) ja väljaandmist käsitlevad siseriiklikud õigusnormid võivad viia liidu kodanike diskrimineerimiseni kodakondsuse alusel (millele on osutatud ELi toimimise lepingu artiklis 18).

Seetõttu leidis Euroopa Kohus, et proportsionaalsuse põhimõte nõuab, et liikmesriikide õigusaktid, mis reguleerivad kodakondsuse kaotamist, näeksid ette võimaluse „[asjaomase isiku ja tema pereliikmete jaoks] põhjustatud tagajärgede üksikjuhtumipõhist läbivaatamist liidu õiguse seisukohast“. Kui sellise vaagimise tulemusena leitakse, et ELi kodakondsuse kaotamine (liikmesriigi kodakondsuse automaatse kaotamise tõttu) on vastuolus ELi õigusega, peaks olema võimalik kodakondsus ex tunc taastada.

Kohtuotsuses Tjebbes jt kinnitas Euroopa Kohus, et liikmesriikide eesmärk tagada riigi ja tema kodanike vahel tegelik seos on üldiselt õiguspärane. See õiguspärasus ei vabasta liikmesriike siiski selle tagamisest, et liikmesriikide kodakondsuse ex lege kaotamisel (üksikjuhtudel) võetakse nõuetekohaselt arvesse proportsionaalsuse põhimõtet, kui kodakondsuse kaotamisega kaasneks ELi kodakondsuse ja sellega kaasnevate õiguste kaotamine.

ELi toimimise lepingu artiklis 20 on sätestatud, et iga isik, kellel on mõne ELi liikmesriigi kodakondsus, on ka liidu kodanik. Liidu kodakondsus täiendab, mitte ei asenda liikmesriigi kodakondsust. Ehkki kodakondsuse saamise ja kaotamise tingimused sätestab iga liikmesriik ise, järgides seejuures ELi õigusakte, kaasnevad liikmesriigi kodakondsuse andmisega ka ELi kodakondsuse andmine ja ELi kodaniku õigused, mida saab kasutada kogu ELis. Seepärast leiab komisjon, et liikmesriigid peaksid kasutama oma kodakondsuse andmise eelisõigust lojaalse koostöö vaimus, nagu nõutakse aluslepingutes.

Usuvabaduse kohta tuleb ära märkida Euroopa Liidu Kohtu 22. jaanuari 2019. aasta otsus Cresco Investigation (C-193/17, EU:C:2019:43). Euroopa Kohus leidis, et siseriiklikud õigusnormid, mille kohaselt esiteks on suur reede riigipüha üksnes teatavatesse kristlikesse uskkondadesse kuuluvate töötajate jaoks ja teiseks on ainult nendel töötajatel õigus saada sellel riigipühal töötamise korral lisatasu, kujutavad endast otsest diskrimineerimist usutunnistuse alusel.

2019. aasta märtsis avaldas Euroopa Komisjon naiste ja meeste võrdõiguslikkust käsitleva aastaaruande, milles jõuti järeldusele, et isegi ELis, kus sooline võrdõiguslikkus on seadusega ühemõtteliselt tagatud, ei ole see ikka veel käegakatsutav reaalsus.

ELi toimimise lepingu artiklis 19 on sätestatud, et EL võib astuda vajalikke samme, et võidelda diskrimineerimisega soo, rassilise või etnilise päritolu, usutunnistuse või veendumuste, puude, vanuse või seksuaalse sättumuse alusel.

Kohtuotsuses Lounes otsustas Euroopa Kohus, et liidu kodanik, kes on kasutanud oma vaba liikumise õigust elada teises ELi liikmesriigis ja kes on vahepeal saanud vastuvõtva liikmesriigi kodakondsuse, säilitades samas päritoluliikmesriigi kodakondsuse, kuid kes ei ole enam direktiivi 2004/38/EÜ alusel soodustatud isik, võib jätkuvalt kasutada ELi toimimise lepingu artiklist 21 tulenevaid õigusi . Kõnealuse (topeltkodakondsusega) ELi kodaniku pereliikmete elamisõigus võib samuti tuleneda otseselt ELi toimimise lepingu artiklist 21 tingimustel, mis ei tohi olla rangemad kui direktiiviga 2004/38/EÜ ettenähtud tingimused . Kohus selgitas, et vaba liikumise õigus hõlmab õigust elada tavalist pereelu .

Komisjon on välja töötanud vaba liikumise õigust käsitleva e-õppe vahendi, mis on mõeldud kohalikele ametiasutustele, et süvendada nende teadmisi direktiivi 2004/38/EÜ (vaba liikumise direktiiv) ja sellest tulenevate õiguste kohta. E-õppe vahend on kättesaadav 23 keeles ning sisaldab enesehindamistesti ja veebikursust algajatele ja edasijõudnud kasutajatele.

Liikuvad ELi kodanikud, kellele on ametiasutustes tehtud liiga ELi õiguse ebaõige kohaldamisega, võivad saada abi SOLVITist, mis on loodud selleks, et kiiresti reageerida ja leida lahendused riigi tasandil. Ajavahemikul 2016–2018 menetleti SOLVITis ligikaudu 1 930 isikute vaba liikumisega seotud juhtumit.

Enamik kodanikke toetab seda õigust ja peab seda üheks peamiseks ELi liikmesusega kaasnevaks eeliseks. Lisaks väidab üle poole ELi kodanikest, et nad on saanud kasu sellest, et välismaal reisides on piirikontrolli vähem või see puudub üldse. Enamik eurooplasi peab inimeste, kaupade ja teenuste vaba liikumist Euroopa Liidus ELi kõige tänuväärsemaks saavutuseks. 2020. aasta kevadel korraldatud uuringus nõustus 83 % ELi kodanikest, et ELi kodanike vaba liikumine ELis toob nende riigi majandusele üldist kasu.

Kohtuotsuses Gusa leidis Euroopa Kohus, et õigus säilitada töötaja või füüsilisest isikust ettevõtja staatus pärast majandustegevuse lõpetamist direktiivi 2004/38/EÜ artikli 7 lõikes 3 (täpsemalt selle punktis b, milles on käsitletud isikut, kes „on võetud nõuetekohaselt arvele töötuna endast sõltumatutel põhjustel pärast seda, kui ta on töötanud üle ühe aasta, ja on registreeritud asjaomases tööhõiveametis tööotsijaks“) kohaldatakse ka liikuvate ELi kodanike suhtes, kes olid füüsilisest isikust ettevõtjad enne majandustegevuse lõpetamist endast sõltumatutel põhjustel .

Kohtuotsuses Coman tõlgendas kohus direktiivi 2004/38/EÜ artikli 2 punkti 2 alapunktis a esitatud mõistet „abikaasa“ ja leidis, et tegemist on liidu õiguse autonoomse määratlusega, mis on liikmesriikide õigusest sõltumatu. Kohus otsustas, et kui tagasipöörduv ELi kodanik on (varem) kasutanud vaba liikumise õigust, et asuda tegelikult elama teise ELi liikmesriiki, ning on vastuvõtvas liikmesriigis loonud või tugevdanud perekonnaelu samasoolise (kolmanda riigi) kodanikuga vastuvõtvas liikmesriigis seaduslikult sõlmitud abielu kaudu, on ELi õigusega vastuolus siseriiklikud õigusnormid, millega keeldutakse andmast tagasipöörduva ELi kodaniku samasoolisele abikaasale tuletatud õigust riiki siseneda ja seal elada, tuginedes samasooliste abielu mittetunnustamisele asjaomases (kodu)liikmesriigis . Asjaomane liikmesriik peab sellist isikut käsitama abikaasana, et võimaldada tal teostada ELi õigusest tulenevaid õigusi. Samas ei nõuta, et liikmesriik näeks oma siseriikliku õigusega ette abielu institutsiooni laiendamise samasooliste isikute abieluga .

Kohtuotsuses Altiner ja Ravn otsustas kohus, et ELi õigusega ei ole vastuolus siseriiklikud õigusnormid, millega ei anta tagasipöörduva ELi kodaniku pereliikmele tuletatud elamisõigust, kui see pereliige ei ole asjaomase ELi kodaniku päritoluliikmesriiki tagasipöördumise „loomuliku jätkuna“ selle liikmesriigi territooriumile sisenenud . Nii on see tingimusel, et sellised siseriiklikud õigusaktid eeldavad igakülgset hindamist, mille käigus võetakse arvesse muid asjaomaseid tegureid, mis võivad tõendada, et hoolimata ajavahemikust, mis jääb liidu kodaniku asjaomasesse liikmesriiki tagasipöördumise ja kolmanda riigi kodanikust pereliikme riiki sisenemise vahele, ei ole vastuvõtvas liikmesriigis loodud ja tugevdatud perekonnaelu lõppenud .

Tarola kohtuasi puudutas ELi kodanikku, kes oli kasutanud oma õigust vabalt liikuda, olles enne endast sõltumatutel põhjustel töötuks jäämist vastuvõtvas liikmesriigis töötanud kaks nädalat muu lepingu alusel kui tähtajaline tööleping. Euroopa Kohus tõlgendas direktiivi 2004/38/EÜ artikli 7 lõike 1 punkti a ja lõike 3 punkti c ning leidis, et sellises olukorras olev kodanik säilitab töötaja staatuse (ja seega õiguse elada vastuvõtvas liikmesriigis) vähemalt kuueks kuuks, kui asjaomasel isikul oli enne mittevabatahtlikku töötust tegelikult töötaja staatus ja ta oli registreeritud tööotsijana asjaomases tööhõiveametis . Lisaks märkis kohus, et siseriiklikust õigusest tulenev õigus sotsiaalkindlustushüvitistele või sotsiaalabile võib sõltuda kindlast töötamisperioodist, kui võrdse kohtlemise põhimõtte kohaselt kohaldatakse sama tingimust asjaomase liikmesriigi kodanike suhtes .

Kohtuotsus Bajratari on seotud direktiivi 2004/38/EÜ artikli 7 lõike 1 punkti b tõlgendamisega seoses elamisõigusega piisavate elatusvahendite ja üldise ravikindlustuse olemasolul. Kohtuasi puudutas ELi alaealise kodaniku kolmanda riigi kodanikust vanemat, kes soovis kasutada vastuvõtvas liikmesriigis tuletatud elamisõigust, olles peamine hooldaja oma alaealisele lapsele, kes on ELi kodanik ja vastab artikli 7 lõike 1 punkti b tingimustele. Euroopa Kohus leidis, et alaealisel liidu kodanikul on piisavalt vahendeid, et elamise ajal mitte koormata põhjendamatult vastuvõtva liikmesriigi sotsiaalabisüsteemi, kui nende vahendite allikas on tulu, mis on saadud tema kolmanda riigi kodanikust vanema ebaseaduslikust töötamisest ilma elamis- ja tööloata. Samuti leidis kohus, et tingimused, mis võimaldaksid piirata alaealise liidu kodaniku elamisõigust avaliku korra kaalutlustel, ei olnud täidetud.

Teises Euroopa Kohtu otsuste rühmas käsitletakse elamisõiguse piiramist ja väljasaatmist direktiivi 2004/38/EÜ alusel.

Kohtuotsuses E vs. Subdelegación del Gobierno en Álava kordas Euroopa Kohus, et direktiivi 2004/38/EÜ alusel tehtud väljasaatmisotsused peavad põhinema eranditult asjaomase isiku (ELi kodaniku) isiklikul käitumisel. Asjaolu, et asjaomane isik oli väljasaatmisotsuse tegemise ajal vangistuses ilma väljavaateta lähitulevikus vabaneda, ei välista sellise otsuse tegemisel, et „asjaomane käitumine peab kujutama endast tõelist ja vahetut ohtu, mis kahjustab mõnd ühiskonna või vastuvõtva liikmesriigi põhihuvi“ .

Kohtuotsuses Petrea otsustas Euroopa Kohus muu hulgas, et liikmesriik võib kehtetuks tunnistada registreerimistunnistuse, mis on ekslikult välja antud ELi kodanikule, kes on riigist välja saadetud ja sinna uuesti sisenenud, kuid kelle suhtes kehtib endiselt sisenemiskeeld (nagu on ette nähtud direktiiviga 2004/38/EÜ) . Asjaomasel ELi kodanikul on direktiivi 2004/38/EÜ artikli 32 alusel õigus esitada taotlus nimetatud sisenemiskeelu tühistamiseks; sellisel kodanikul ei ole (direktiivi 2004/38/EÜ alusel) siiski elamisõigust ajal, mil tema taotlust menetletakse .

Kohtuotsuses B ja Vomero selgitas Euroopa Kohus mitut küsimust seoses direktiivi 2004/38/EÜ sätetega, mis käsitlevad tugevdatud kaitset väljasaatmise eest direktiivi artikli 28 lõike 3 punkti a alusel ja selle eeldusi, eelkõige seoses vangistusega. Kohus otsustas, et ELi kodanikul peab selleks, et saada tugevdatud kaitset väljasaatmise eest, olema alaline elamisõigus . Lisaks selgitas kohus, et väljasaatmise eest tugevdatud kaitse tagamiseks vajaliku eelneva (katkestamata) elamisperioodi kogukestust tuleb arvestada esialgse väljasaatmisotsuse tegemise kuupäevast tagasi lugedes . Otsustades, kas suurema kaitse saamiseks vajalik elamisperiood katkestati väljasaatmisotsusele eelneva kinnipidamise perioodiga, tuleb kinnipidamisest hoolimata igakülgselt hinnata, kas ELi kodaniku ja vastuvõtva liikmesriigi vahelised integratsioonisidemed on katkenud . Selles üldises hinnangus on asjakohased tegurid „enne asjaomase isiku kinnipidamist vastuvõtva liikmesriigiga tekkinud integratsioonisidemete tugevus, selle süüteo laad, mis põhjendas mõistetud kinnipidamisperioodi, ning teo toimepanemise tehiolud ja asjaomase isiku käitumine kinnipidamise ajal“ .

Kohtuotsuses K ja HF leidis Euroopa Kohus, et asjaolu, et ELi kodanikule (tema pereliikmele) on varem Genfi konventsiooni artikli 1 jaotise F alusel varjupaiga andmisest keeldutud, ei saa automaatselt viia järelduseni, et ainuüksi selliste isikute viibimine riigis kujutab endast tõelist, vahetut ja piisavalt tõsist ohtu, mis kahjustab mõnd ühiskonna põhihuvi, nagu nõutakse direktiivis 2004/38/EÜ (artikkel 27) . Vajadust piirata ELi kodaniku või tema pereliikme liikumis- ja elamisvabadust tuleb hinnata iga juhtumi puhul eraldi ja lähtudes vaba liikumise eeskirjadest. Pädevad siseriiklikud asutused peavad täiendavalt kaaluma, i) kas selliste avaliku korra või julgeoleku meetmete vastuvõtmine on kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega, võttes arvesse ELi kodanike ja nende pereliikmete õigusi, ning ii) kas on võimalik võtta muid meetmeid, mis kahjustaksid liikumisvabadust vähem .

Vaatlusperioodi jooksul tehtud kolmas rühm Euroopa Kohtu otsuseid käsitleb vaba liikumise ja elamise õigusi, mis tulenevad ELi toimimise lepingu artiklitest 20 ja 21.

Kohtuotsuses Rendón Marín otsustas Euroopa Kohus, et liidu õigusega on automaatselt vastuolus see, kui üksnes varasema kuriteo tõttu keeldutakse tuletatud elamisõiguse andmisest kolmanda riigi kodanikule, kes on ELi liikuva ja paikse alaealise kodaniku ainuhooldaja . Seda, et liidu õigusega on automaatselt vastuolus see, kui üksnes vanema varasema kuriteo tõttu keeldutakse tuletatud elamisõiguse andmisest kolmanda riigi kodanikule, kellest ELi alaealine kodanik sõltub, on kohus kinnitanud ka kohtuotsuses CS . Siiski tunnistab kohus nii otsuses Rendón Marín kui ka otsuses CS liikmesriikide võimalust piirata ELi toimimise lepingu artiklitest 20 ja 21 tulenevat elamisõigust, kui selline piirang põhineb juhtumipõhisel hindamisel ja kui igasuguse väljasaatmise või elamisõiguse piiramise aluseks on „tõeline, vahetu ja piisavalt tõsine oht avalikule korrale või avalikule julgeolekule“ .

Kohtuasjas Chavez-Vilchez jt paluti Euroopa Kohtul selgitada, mil määral sõltub ELi toimimise lepingu artiklist 20 tulenev elamisõigus (vastavalt kohtupraktikale alates kohtuotsusest Ruiz Zambrano) sellest, kas liidu kodanikust vanemal, kes ei ole paikse alaealise ELi kodaniku peamine hooldaja, on võimalus selle lapse eest hoolitseda. Kohus leidis, et pädevad ametiasutused peavad muu hulgas Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklit 7 (era- ja perekonnaelu austamine) ja artiklit 24 (lapse parimate huvide arvessevõtmine) silmas pidades kindlaks määrama, kumb vanem on lapse peamine hooldaja ja kas kolmanda riigi kodanikust vanemaga on olemas sõltuvussuhe, mis sunniks last tegelikult ELi territooriumilt lahkuma, kui sellisele vanemale elamisõiguse andmisest keeldutakse . Kohus leidis, et sellise hinnangu andmisel on oluline kaalutlus, kas teine vanem, kes on liidu kodanik, on reaalselt võimeline ja valmis hoolitsema üksi iga päev ja tegelikult lapse eest. Siiski ei ole see iseenesest piisav alus järeldamaks, et kolmanda riigi kodanikust vanema ja lapse vahel ei ole sõltuvussuhet, mille tõttu on laps sunnitud lahkuma liidu territooriumilt, kui kõnealusele kolmanda riigi kodanikule keeldutaks andmast elamisõigust . Kohus kordas, et pädevate asutuste hinnangus peetakse olulisteks asjaoludeks „lapse hooldusõiguse küsimust ning seda, kas õiguslikust, rahalisest ja emotsionaalsest aspektist hoolitseb lapse eest kolmanda riigi kodanik“ . Kohus lisas, et neid tegureid hinnates tuleb „võtta lapse parimates huvides arvesse kõiki konkreetse juhtumi asjaolusid, eelkõige lapse vanust, tema füüsilist ja emotsionaalset arengut, lapse emotsionaalse suhte tugevust nii liidu kodanikust kui ka kolmanda riigi kodanikust vanemaga, ning viimati nimetatud vanemast lahutamise tõttu lapse heaolule tekkida võivat ohtu“ .

Kohtuasi Subdelegación del Gobierno en Ciudad Real puudutas ELi toimimise lepingu artiklit 20. Euroopa Kohus otsustas, et artikliga 20 on vastuolus see, kui liikmesriik lükkab tagasi perekonna taasühinemise taotluse, mille on esitanud vastava liikmesriigi kodanikust ELi kodaniku – kes pole kunagi kasutanud liikumisvabadust – kolmanda riigi kodanikust abikaasa, ainuüksi põhjusel, et ELi kodanikul ei ole enda ja abikaasa jaoks piisavalt vahendeid, mis võimaldaks neil vältida riikliku sotsiaalabisüsteemi koormamist, ilma uurimata, kas ELi kodaniku ja tema abikaasa vahel on selline sõltuvussuhe, mis sunniks ELi kodaniku ELi territooriumilt lahkuma, kui tema abikaasale keeldutakse elamisõigust andmast, jättes nad seega ilma õigustest, mis nende staatus neile ette näeb. Kui pädev ametiasutus saab kolmanda riigi kodanikult elamisõiguse taotluse, et perekonna taasühinemise eesmärgil ühineda liidu kodanikuga, kes on asjaomase liikmesriigi kodanik, peab see asutus seega tõendite alusel, mida kolmanda riigi kodanik ja asjaomane ELi kodanik peavad esitama, ja vajadusel läbi viidud uurimise alusel hindama, kas nende kahe isiku vahel on selline sõltuvussuhe, mis põhimõtteliselt eeldaks sellele isikule ELi toimimise lepingu artikli 20 alusel tuletatud elamisõiguse andmist.

5.2.2.Euroopa Liidu Kohtu praktika seoses ELi kodanike „muude pereliikmete“ riiki sisenemise ja elamisõigustega

Seoses sisenemisõigusega selgitas kohus otsuses Ryanair Designated Activity Company, et ELi kodanike kolmandate riikide kodanikest pereliikmed, kellel on direktiivi 2004/38/EÜ artikli 20 alusel ühe liikmesriigi väljastatud alaline elamisluba, on artikli 5 lõike 2 alusel viisanõudest vabastatud ka teise liikmesriiki sisenemisel. Viisavabadus kehtib ka juhul, kui elamisloa on välja andnud liikmesriik, mis ei kuulu Schengeni alasse. Kohtuotsuses järeldatakse, et sellise elamisloa omanikul on õigus siseneda liikmesriigi territooriumile elamisloa esitamisel viisavabalt, ilma et oleks vaja täiendavalt kontrollida tema pereliikme staatust või esitada täiendavaid põhjendusi.

Lisaks tegi Euroopa Kohus vaadeldaval perioodil kaks otsust, mis veelgi täpsemalt selgitavad direktiivi 2004/38/EÜ artikli 3 lõike 2 kohaldamist analoogia alusel ja varasemat otsust Rahmani kohtuasjas .

Kohtuotsuses Banger otsustas Euroopa Kohus, et ELi toimimise lepingu artikkel 21 kohustab liikmesriike hõlbustama oma tagasipöörduvate kodanike laiendatud perekonna liikmete riiki sisenemist ja seal elamist vastavalt direktiivi 2004/38/EÜ artikli 3 lõikes 2 sätestatud tingimustele, mida kohaldatakse analoogia alusel . Elamisloa taotluse hindamisel artikli 3 lõike 2 alusel tuleb arvestada ka nõuet anda sellistele taotlustele teatav eelis võrreldes kolmandate riikide kodanikega, kellel selliseid perekondlikke sidemeid ei ole, ja nõuet uurida põhjalikult taotleja isiklikku olukorda. Mis tahes negatiivset otsust sellise taotluse kohta tuleb põhjendada . Lisaks otsustas Euroopa Kohus, et laiendatud perekonna liikmetel, kelle elamisloa andmisest on keeldutud, peab olema võimalus pöörduda liikmesriigi kohtusse. Liikmesriigi kohtul peab olema „pädevus kontrollida, kas keeldumise otsus põhineb piisavalt kindlal faktilisel alusel ja kas on järgitud menetluslikke tagatisi. Nende tagatiste hulgas on liikmesriigi pädevate asutuste kohustus uurida põhjalikult taotleja isiku isiklikku olukorda ja esitada võimaliku sisenemis- ja elamiskeelu põhjendused“ .

Kohtuotsuses SM selgitas Euroopa Kohus kõigepealt (sarnaselt kohtu selgitustega Comani kohtuasjas mõiste „abikaasa“ puhul), et direktiivi 2004/38/EÜ artikli 2 punkti 2 alapunktis c kasutatud mõiste „alaneja lähisugulane“ on liidu õiguse autonoomne määratlus, mis on liikmesriikide õigusest sõltumatu. Lisaks leidis kohus, et seda mõistet tuleks tõlgendada laialt ja see hõlmab „mis tahes põlvnemist, olgu see bioloogiline või õiguslik“ (seega nii bioloogilisi kui ka adopteeritud lapsi). Seevastu ei hõlma see lapsi, kes on määratud eestkoste alla, mis ei loo lapse ja eestkostja vahel vanema ja lapse suhet (sealhulgas Alžeeria kafalah’ režiimi alla kuuluvaid lapsi) . Kohus märgib konkreetselt, et sellised lapsed kuuluvad direktiivi 2004/38/EÜ artikli 3 lõike 2 kohaldamisalasse . Artikli 3 lõikest 2 tuleneva „muude pereliikmete“ riiki sisenemise ja seal elamise hõlbustamise kohustuse täitmisel peavad liikmesriigid kasutama oma kaalutlusõigust, „arvestades ja järgides“ Euroopa Liidu põhiõiguste harta sätteid, sealhulgas perekonnaelu austamist (artikkel 7) ja lapse parimaid huve (artikkel 24) . Peale selle on liikmesriigid kohustatud „hindama tasakaalustatult ja mõistlikult kõiki juhtumi aktuaalseid ja asjakohaseid asjaolusid ning võttes arvesse kõiki asjassepuutuvaid huve ja eeskätt lapse huve“ . Hindamisel võetakse arvesse i) lapse vanust seadusliku eestkoste määramisel ja seda, kas laps on sellest ajast alates elanud koos oma eestkostjaga, ii) isikliku suhte lähedust, iii) seda, mil määral laps on eestkostjast sõltuv, ning iv) võimalikku konkreetset ja individuaalset ohtu, et asjaomane laps langeb väärkohtlemise, kuritarvitamise või inimkaubanduse ohvriks. Kui hindamisel jõutakse järeldusele, et laps ja eestkostja elavad tegelikult perekonnaelu ja et laps sõltub oma eestkostjast, nõuavad perekonnaelu austamise põhiõigus ja lapse huvid põhimõtteliselt, et vastuvõttev liikmesriik annaks asjaomasele lapsele õiguse riiki siseneda ja seal elada muu pereliikmena .