Updating the 2007 Joint EU Strategy on Aid for Trade

Heaolu saavutamine kaubanduse ja investeeringute kaudu

2007. aasta ühise ELi kaubandusabi strateegia ajakohastamine

1Sissejuhatus

Kaubandusabi on abi, mida antakse, et toetada partnerriikide pingutusi arendada majanduslikku suutlikkust ning laiendada oma kaubavahetust, et suurendada majanduskasvu ja vähendada vaesust. Alates sellest, kui Maailma Kaubandusorganisatsioon (WTO) mõiste 2005. aastal kasutusele võttis, on kaubandusabi muutunud arengukoostöö lahutamatuks osaks ja selle eesmärk on aidata arenguriikidel kaubandusest rohkem kasu saada. Kaubandusabi hõlmab paljusid valdkondi, sealhulgas kaubanduspoliitika kujundamine, kaubandusega seotud õigusaktid ja standardid, majandustaristu (nt energia, transport, telekommunikatsioon) ja tootmisvõimsuse suurendamine ekspordile suunatud sektorites, näiteks põllumajandus, kalandus ja tootmine.

Vastuseks WTO-le sõnastas EL 2007. aastal oma kaubandusabistrateegia „ELi toetuse suurendamine kaubandusega seotud vajaduste rahuldamiseks arengumaades“. See on ELi ja liikmesriikide ühine vastus, mille eesmärk on võimaldada arengumaadel, eelkõige vähim arenenud riikidel integreeruda reeglitepõhisesse üleilmsesse kaubandussüsteemi ning kasutada kaubandust tõhusamalt majanduskasvu edendamiseks ja vaesuse vähendamiseks.

Kümme aastat hiljem on majandusolukord märkimisväärselt muutunud ning esile on kerkinud üha keerukamad üleilmsed väärtusahelad. Poliitiline kontekst on samuti täielikult muutunud nii maailma tasandil– eelkõige seoses kestliku arengu tegevuskavaga aastani 2030 – kui ka ELi tasandil Euroopa Liidu üldise välis- ja julgeolekupoliitika strateegiaga, uue Euroopa konsensusega arengu küsimuses ja strateegiaga „Kaubandus kõigile“.

Käesoleva teatise eesmärk on ajakohastada olemasolevat kaubandusabi strateegiat, võttes arvesse neid arengusuundi. Selles pakutakse välja tulemustest lähtuv ja integreeritud lähenemisviis kaubandusabile ja investeerimisele, kasutades ära erinevaid ELi poliitikavahendeid, et suurendada nende üldist mõju majanduskasvule ja vaesuse vähendamisele. Keskendutakse suurema arvu ja paremate töökohtade loomisele ning kõige enam abi vajavatele riikidele, eelkõige vähim arenenud riikidele.

2ELi kaubandusabi viimase 10 aasta jooksul

Viimase kümne aasta jooksul on EL ja selle liikmesriigid kehtestanud end maailma suurima kaubandusabi osutajana, kes annab ühe kolmandiku kogu maailma kaubandusabist. Kokku suurenesid ELi kaubandusabi alased kohustused aastatel 2007–2015 üle 85 %, ulatudes 96,79 miljardi euroni. Aastal 2015 ulatusid kulukohustused rekordilise 13,16 miljardi euroni. Kaubandusabi oluline osa on kaubandusega seotud abi, mille sihtmäär 2 miljardit eurot saavutati kaks aastat enne tähtaega, aastal 2008. Aastaks 2015 jõudis aastanäitaja 2,8 miljardi euroni, mis suurendab ajavahemikus 2007–2015 makstud kogusumma 21,5 miljardi euroni. 37 % sellest kogusummast eraldati Aafrika, Kariibi mere ja Vaikse ookeani piirkonna (AKV) riikidele. Toetus vähim arenenud riikidele jäi absoluutväärtuses samaks, ulatudes ajavahemikul 2007–2015 peaaegu 18 miljardi euroni (18 % ELi kogu kaubandusabist), kuid vähenes suhtelises arvestuses, kuna ELi kogu kaubandusabi laienes.

Kvalitatiivselt poolelt on ELi kaubandusega seotud abi andnud märkimisväärseid tulemusi enamikus prioriteetsetes valdkondades. Vähim arenenud riikides ja ebakindlates olukordades võimaldas abi sageli stabiliseerida või isegi laiendada kaubanduse mahtu. ELi kaubandusabi on häid tulemusi andnud ka laiemate piirkondlike või temaatiliste mitmeaastaste algatuste kaudu, näiteks ELi toetus, et suurendada AKV riikide suutlikkust integreeruda mitmepoolsesse kauplemissüsteemi ja valmistuda majanduspartnerluse kokkulepeteks.

Samal ajal on kaubandusabi saavutanud vaid piiratud edu kaubanduse edendamisel ja mitmekesistamisel vaeseimates riikides ja ebakindlates olukordades. Hoolimata märkimisväärsest toetusest ja peaaegu kõikide nende toodete tollimaksuvabast juurdepääsust ELi turule on vähim arenenud riigid ja ebakindlas olukorras olevad riigid jäänud maailma majanduse äärealadele. Vähim arenenud riikide tootmise osakaal (12 %) aastal 2015 oli endiselt tublisti allapoole arengumaade keskmist (20 %). Vähim arenenud riikide toodete ja teenustega kauplemise puudujääk on aastatel 2006–2015 oluliselt suurenenud 7,3 miljardilt USA dollarilt 104,2 miljardini, vähim arenenud riikide osakaal maailma ekspordis oli 2015. aastal endiselt alla 1 %, samas kui nad moodustavad 12,8 % maailma rahvastikust.

3Muutuv maailmamajandus ja poliitiline kontekst

Majandustegevuse globaliseerumine ei ole uus nähtus, kuid globaliseerumise tõukejõud ja suundumused muutuvad kiiresti.

Üks peamine praegune suundumus on üleilmsete ja piirkondlike väärtusahelate esilekerkimine seoses rahvusvaheliste tootmisvõrgustikega, mis põhinevad üha enam ettevõttesisesel ja ettevõtetevahelisel kaubandusel. Rahvusvahelises kaubanduses kasvab teenuste osatähtsus ning digiteerimine põhjustab maailmamajanduses muutusi, millest paljud on veel ettearvamatud. Üks suuremaid probleeme seisneb aga selles, et paljude arenguriikide osalemine ülemaailmsetes väärtusahelates ja digiteerimises on jäänud marginaalseks. Paljude arenguriikide majanduste industrialiseerimine, tootlikkus ja mitmekesistamine on jäänud piiratuks, kuna nad sõltuvad endiselt väikesepalgalisest tööjõust, tooraineekspordist ja madalama hinnaklassi põhitootmisest. See nõuab märkimisväärseid reforme ja investeeringuid, mida ainult ametlike rahavoogude abil ei ole võimalik teha.

Poliitiline kontekst on samuti muutunud. 2015. aastal vastu võetud Addis Abeba tegevuskava keskendub vahenditele, mis on vajalikud pisut hiljem kokku lepitud kestliku arengu tegevuskava aastani 2030 rakendamiseks. Nimetatud tegevuskavades rõhutatakse ametliku arenguabi kõrval rahvusvahelise kaubanduse ja erasektori investeeringute olulisust rakendamise vahenditena. 2030. aasta tegevuskavaga kehtestatakse uus ja universaalne arenguparadigma järgmisteks aastateks, toetudes kõigi 17 kestliku arengu eesmärgi ja 169 sihi integreeritusele ja vastastikusele sõltuvusele, arvestades kestliku arengu kolme mõõdet: majanduslikku, sotsiaalset ja keskkonnaalast.

Pariisi kliimakokkuleppes nõutakse tootmise ja kauplemise süsteemide struktuurilisi muutusi, et luua uus vähese süsinikdioksiidiheitega ja kliimamuutuste suhtes vastupidav majandus, mis suudab kohaneda kliimamuutustega ja leevendada nende mõju. Ringmajandusele üleminek loob uusi innovatsiooni- ja majanduslikke võimalusi, mida arenguriigid peaksid rohkem ära kasutama.

Seda muutuvat konteksti kajastavad kaks ELi olulist poliitilist algatust. Esimene neist, ELi üldine välis- ja julgeolekupoliitika strateegia, nõuab reageerimisvõimelist ja ühtset Euroopa Liitu, kasutades maksimaalselt ära mitmesuguseid ELi käsutuses olevaid poliitikavahendeid, mille seas on olulisel kohal arengu ja kaubanduse vahendid.

Teine algatus, Euroopa uus arengukonsensus, kaasab 2030. aasta tegevuskavaga kehtestatud paradigma muutuse ELi arengukoostöö poliitikasse. Algatus keskendub vaesuse vähendamisele kooskõlas tõhusa arengukoostöö põhimõtetega. See toetab sünergia saavutamist poliitikavaldkondade vahel, paremat koordineerimist ja sidusust ELi osalejate ja instrumentide vahel ning kaubanduse ja vastutustundlike investeeringute soodustamist arenguriikides, et toetada kestlikku arengut, järgides teatises „Kaubandus, majanduskasv ja areng“ kehtestatud suuniseid, mida on ajakohastatud 2015. aasta teatises „Kaubandus kõigile“.

Sellest uuendatud poliitika kontekstist tuleneb kaks olulist aspekti. Esiteks, ametliku arenguabi vahendid tuleks suunata sinna, kus vajadus on suurim, eelkõige vähim arenenud riikidesse ja ebakindlas olukorras olevatesse riikidesse. Teiseks, tähelepanu kese on kandumas ametliku arenguabi kasutamisele strateegilisemalt katalüsaatorina, et mobiliseerida muid avaliku ja erasektori rahavoogusid, näiteks ELi uue välisinvesteeringute kava raames. Tulevikus muutub rohkem avaliku ja erasektori investeeringuid lahutamatuks osaks ELi toetusest kaubanduse ja tootmisvõimsusega seotud vajadustele.