KOMISJONI TEATIS EUROOPA PARLAMENDILE JA NÕUKOGULE

nõukogu määruse (EÜ) nr 812/2004 (millega sätestatakse meetmed vaalaliste juhusliku püügi kohta püügipiirkondades, ja muudetakse määrust (EÜ) nr 88/98) teatavate sätete rakendamise kohta

SISSEJUHATUS

Nõukogu määruses (EÜ) nr 812/2004[1] on sätestatud kindlaksmääratud kalapüügi käigus toimuvast vaalaliste juhupüügist teatamise ja sellise püügi vähendamise meetmed. Määruses on kindlaks määratud, millise kalapüügi korral peab kasutama akustilisi hoiatusseadmeid, samuti nende seadmete tehnilised nõuded ja kasutustingimused, ning millise kalapüügi korral tuleb rakendada vaatluskavasid, et koguda representatiivseid andmeid vaalaliste kaaspüügi ulatuse hindamiseks. Liikmesriigid tagavad akustiliste hoiatusseadmete kasutuselevõtmise, jälgivad nende tõhusust aja jooksul ning vastutavad seirekavade rakendamise eest vastavalt kõnealuse määruse suunistele.

Määruse artikli 6 kohaselt peavad liikmesriigid saatma komisjonile igal aastal aruande teatavate määruse sätete rakendamise kohta. Artikli 7 kohaselt peab komisjon pärast liikmesriikidelt teise aruande saamist koostama Euroopa Parlamendile ja nõukogule teatise määruse toimimise kohta[2]. Liikmesriikidelt neljanda aastaaruande saamise järel peab komisjon esitama Euroopa Parlamendile ja nõukogule ajakohastatud teatise. Nende teatiste koostamisel tuleb lähtuda liikmesriikide aruannete hindamise tulemustest ning võtta arvesse Rahvusvahelise Mereuurimise Nõukogu (ICES) ja kalanduse teadus-, tehnika- ja majanduskomitee (STECF) hinnanguid. Käesoleva dokumendiga täidab komisjon teise teatise esitamise kohustuse.

Teatises on kokku võetud 2007.–2009. aastal kogutud teave, mille liikmesriigid on komisjonile saatnud vastavalt määruse artiklile 6. Komisjon palus ka ICESil ja STCEFil analüüsida liikmesriikide aruannete teaduslikku sisu, määruse rakendamist ning kõiki muid liikmesriikide esitatud teaduslikke aruandeid. Kõnealuse ICESi ja STCEFi analüüsi tulemused on kaasatud käesolevasse dokumenti.

LIIKMESRIIKIDE ARUANNETE ANALÜÜS

Liikmesriikides määruse (EÜ) nr 812/2004 kohaselt koostatud aruannete kvaliteet on paranenud pärast komisjoni esimest 2009. aasta teatist Euroopa Parlamendile ja nõukogule. Siiski on liikmesriikide esitatud teabes ikka veel sisulisi ja vormilisi erinevusi. Nii ICES kui ka STECF märkisid, et liikmesriikide esitatud teabe erinevuste tõttu on raske määruse rakendamist hinnata. Vaid üksikud liikmesriigid (Hispaania, Iirimaa, Madalmaad, Rootsi ja Ühendkuningriik) kasutasid vabatahtlikult ICESi ja STCEFi soovitatud aruandevormi. See standardvorm võeti ametlikult vastu 2010. aasta mais ning peaks aruanded tulevikus ühtlasemaks muutma.

ELi 22-st rannikuäärsest liikmesriigist on vähemalt ühe aastaaruande esitanud kõik peale ühe riigi. Kuus liikmesriiki (Belgia, Bulgaaria, Kreeka, Küpros, Malta ja Rumeenia) teatasid komisjonile, et määrus ei kohusta neid aruandeid esitama. Seda põhjusel, et nende laevastikud ei tegelenud määruse I lisa (akustiliste hoiatusseadmete kasutus) ega III lisa (pardal viibivad vaatlejad) reguleerimisalasse kuuluva püügiga või Bulgaaria ja Rumeenia puhul seetõttu, et nad püüavad kala üksnes Mustas meres, mida määrus ei hõlma. Eesti, Hispaania, Iirimaa, Itaalia, Läti, Madalmaad, Poola, Prantsusmaa, Rootsi, Soome, Taani ja Ühendkuningriik esitasid pardal tehtud vaatluste andmeid sisaldavad aruanded. Kõik peale ühe riigi esitasid hinnangud juhupüügi kohta.

Vaatamata märkidele olukorra paranemisest on komisjonile selge, et paljudele liikmesriikidele valmistab määruse rakendamine ja eriti allpool toodud nõuete täitmine ikka veel raskusi.

Akustiliste hoiatusseadmete kasutamise kohustus

Praegu tegelevad kaheksa liikmesriiki (Eesti, Hispaania, Iirimaa, Poola, Prantsusmaa, Saksamaa, Taani ja Ühendkuningriik) kalapüügiga, mille korral on kohustuslik kasutada akustilisi hoiatusseadmeid. Liikmesriikide andmed nende seadmete kasutuse kohta on kogutud kontrolli- ja täitevasutuste kohapealse seire, kalurite küsitlemise ning prooviuuringute kaudu. Üldiselt ei ole selge, millisel tasemel rakendatakse määruse artikleid 2 ja 3 ning liikmesriikide aruannetest ilmneb, et seadmete kasutus laevades ja liikmesriikide teostatav seire on endiselt puudulik.

Kõik akustilisi hoiatusseadmeid kasutavad riigid leiavad, et praeguste seadmete usaldusväärsust, tõhusust ja tegelikku kasutatavust tuleb parandada. Nende puuduste tõttu on peaaegu kõik asjassepuutuvad liikmesriigid tellinud uuringud akustiliste hoiatusseadmete kasutuse seireks ja hindamiseks ning nende seadmete tegeliku kasutatavuse ja tehniliste omaduste parandamiseks koostöös mitme tootjaga. Vaadeldi ka kõnealuste seadmetega seotud ohutusriske, kuid liikmesriikide aruannete järgi on neid riske võimalik üldiselt vältida täiuslikuma konstruktsiooni, parema tarnijapoolse kvaliteedikontrolli ja kasutustavade muutmise abil. Teatavad liikmesriigid on katsetanud uusi turule jõudnud akustilisi hoiatusseadmeid ja vähemalt ühe sellise uue seadme katsetamine on andnud paljutõotavaid tulemusi. Tootjad on sellises katsetamises aktiivselt osalenud ja niisuguseid ühisuuringuid tuleks jätkata.

Probleemiks on endiselt ka akustiliste hoiatusseadmete kasutamise aastakulu. See kulu võib oluliselt varieeruda, olenevalt seadmetes kasutatavast tehnoloogiast ja teatava kalapüügi käigus kaotatud seadmete hulgast. Kõnealune kulu, mida peetakse märkimisväärseks passiivpüünistega[3] püügi korral, on koos akustiliste hoiatusseadmete vähese usaldusväärsusega ja halva mõjuga kalapüügitoimingutele pärssinud kõnealuste seadmete kasutust ja määruse nõuete täitmist. Mitu liikmesriiki on kulude korvamiseks ja seadmete ulatuslikuma kasutuselevõtu soodustamiseks appi võtnud toetuskavad või jaganud kaluritele kõnealuseid seadmeid tasuta. Sellest abinõust on mõnel juhul küll kasu olnud, kuid seda ei ole liikmesriikides tarvitatud ühtemoodi, samuti paistab see olevat vaid ajutine lahendus.

Mitmes liikmesriigis on uuritud passiivpüünistele paigutatud akustiliste hoiatusseadmete vahemaa suurendamise mõju ning jõutud järeldusele, et vahemaa kahekordistamine ei mõjuta seadmete tõhusust. Vahemaad kahekordistades saab aga vähendada kalurite kantavaid kulusid. Määruse artikli 3 kohaselt võivad liikmesriigid lubada ajutiselt kasutada seadmeid, mis ei vasta määruse tehnilise lisa nõuetele, ning see hõlmab seadmete vahemaa suurendamist. Vähemalt kaks liikmesriiki on seda erandit kasutanud.

Vabaühendused ei ole ikka veel võtnud ühest seisukohta seoses akustiliste hoiatusseadmetega, mida nad peavad elupaikade hülgamise ja keskkonnamüra põhjustajaks, kuid sellise toime kohta puuduvad teaduslikud tõendid. Ühe põhjusena, miks kõnealused seadmed ei toimi, on vabaühendused toonud välja nendega harjumise, kuigi ka selle kohta on vähe teaduslikke tõendeid. ICES on jõudnud järeldusele, et selline mõju ei ole tõendatud ning on mõistlik eeldada, et akustiliste hoiatusseadmete tõhusus pringlite juhupüügi vähendamisel kaalub üles võimaliku kõrvaltoime.

Veel üks akustiliste hoiatusseadmetega seotud oluline küsimus on selliste süsteemide väljatöötamine, mis aitavad kindlaks teha, kas seadmed töötavad korralikult. Mitme liikmesriigi kontrolli- ja täitevasutuste järgi on määruse sätteid praktiliselt võimatu järgida, kuna väga raske on kontrollida, kas seadmed on töökorras või kas kalurid on need püügivahenditele paigutanud. Saksamaa ja Taani ametiasutused on välja töötanud seirevahendi akustiliste hoiatusseadmete kontrollimiseks merel. Liikmesriikide ametiasutused peaksid põhjalikumalt hindama selle vahendi kasutuselevõtmise võimalust.

Vaatluskavade koostamise ja rakendamise kohustus

Selle kohustuse on täitnud enamik liikmesriike spetsiaalsete seireprogrammide, katseprojektide, andmekogumisraamistiku alusel tehtud vaatluste ning muude teaduslike ja tehniliste katsete kaudu. Kooskõlas artikli 5 nõuetega kasutati kõigil juhtudel piisavalt kvalifitseeritud vaatlejaid.

Hispaania, Läti, Poola, Prantsusmaa, Rootsi, Taani ja Ühendkuningriik teatasid määrusega nõutust ulatuslikumast kalapüügi kontrollimisest. Iirimaal, Madalmaades, Prantsusmaal, Sloveenias, Soomes, Taanis ja Ühendkuningriigis vaadeldi nõuetekohases ulatuses nii alla 15-meetriste kui ka üle 15-meetriste laevade püügitegevust. Eestis, Portugalis ja Saksamaal vaadeldi vaatlejate olemasolu ja kuludega seotud põhjustel vaid vähest osa kalapüügist.

Liikmesriigid ja ICES teatasid mitmest vaatlusi takistavast ja nende kasu piiravast tegurist. Need on seotud a) vaatlejate tegevusega, b) kalapüügi vaatlemisega määruses nõutud ulatuses ning c) haldus- ja majanduspiirangutega.

1. Teatavate liikmesriikide sõnul on laevadele raske pääseda, kuna tootjaorganisatsioonid või üksikkalurid ei teata vaatlejatele laevade liikumisest, samuti ei soostu kalurid vaatlejate rolli valestimõistmise tõttu koostööd tegema, eelkõige väikelaevadel ei ole vaatlejate mereleminekuks piisavalt ruumi või teeb tööjõupuudus (üksi töötavad vaatlejad) proovivõtu keeruliseks, sest vaatleja peab võtma proove vette tagasi lastavast saagist ja jälgima ühtlasi vaalaliste kaaspüüki.

2. Juba määruse kohaselt esitatud aruannete pealiskaudsest läbivaatamisest selgub, et väga vähestel liikmesriikidel on õnnestunud juhupüüki hinnata nii, et variatsioonikordaja oleks olnud määrusega nõutud 0,3 lähedalgi[4]. Seda eeskätt seepärast, et väheste täheldatud kaaspüügijuhtumite tõttu on saadud tulemusi statistiliselt raske valideerida. Variatsioonikordaja 0,3 saavutamiseks on vaja võtta palju proove, mis on aga kulukas ega ole ICESi arvates realistlik, kuna juhupüük toimub juhuslikult (st kaaspüüki esineb harva, mistõttu tuleb selle juhtumite täheldamiseks kontrollida väga suurt osa püügipiirkonna loomuste koguarvust). Liikmesriigid, kes otsustasid kontrollida 5 % asjaomasest püügist, kasutades seire katsekavasid vastavalt määrusele, märkisid samuti, et seda sätet on raske täielikult järgida. Teatavatel juhtudel pidid liikmesriigid 5 % saavutamiseks seirama suurt hulka laevu või mitut eri kalapüüki, milles nende laevad osalesid. See tähendas, et teatavatel juhtudel vaadeldi vähemalt 5 % kalapüügist, muudel aga hoopis vähem kui 5 % või ei toimunudki vaatlust.

3. Mõni liikmesriik märkis, et eelkõige praegust majandusolukorda arvesse võttes ei ole edaspidi võimalik senise ulatusega vaatlusi rahastada. Paljude liikmesriikide arvates ei ole majanduslikult mõttekas kasutada üksnes kõnealuse määruse rakendamiseks ettenähtud vaatlusprogramme ja seepärast on nad kasutanud muid vaatlusprogramme.

JUHUPÜÜK

Esitatud aruannete põhjal hinnatakse paljude vaadeldud kalapüükidega kaasnenud juhupüüki väheseks, kuigi enamasti on täheldatud juhupüügijuhtumite põhjal raske hinnata laevastiku kogupüüki. Seetõttu puuduvad juhupüügi täpsed hinnangud. Samas märkisid nii ICES kui ka STECF, et mitme püügi puhul on pidevalt teatatud olulisest juhupüügist. Hispaania, Madalmaad ja Prantsusmaa teatasid vaalaliste juhupüügist passiivpüünistega ICES IV, VII ja VIII alapiirkonnas. See püük hõlmas peamiselt pringlit, tavadelfiini ja vööt-eeldelfiini.

Hispaania ja Prantsusmaa laevadel kasutatavate pelaagiliste traalide seire tulemusel teatati tavadelfiini juhupüügist ICES VII ja VIII alapiirkonnas. Prantsusmaa teatas nelja tavagrinda juhupüügist neis piirkondades. Prantsusmaa laevade püügitegevuse vaatlemisel Vahemeres täheldati kolme vööt-eeldelfiini ja ühe afaliini juhupüüki.

Ülejäänud liikmesriigid ei teatanud vaalaliste kaaspüügist määruse kohaselt seiratud laevadel. Enamasti selgitati seda vaalaliste ja asjaomase kalapüügi vähese kokkupuutega, tegelikust püügist vaid vähese osa vaatlemisega või sellega, et ei olnud vaadeldud püüki, millega tavaliselt kaasneb oluline juhupüük (st vaadeldakse valet püüki). Viimane olukord tekib, kui määrus ei kohusta seirama püüki, mille puhul on kaaspüügi toimumine teada, kuna määruse kohaselt tuleb sellise püügi puhul kasutada akustilisi hoiatusseadmeid, mille eesmärk on kaaspüüki vähendada.

Mitu liikmesriiki esitasid määrusega nõutust rohkem andmeid ja teatasid juhupüügist seoses kalapüügiga, mida määruse kohaselt seirata ei tule. Nende andmete kohaselt püüti Põhjameres ja Keldi meres passiivpüünistega juhuslikult pringlit, tavadelfiini ja vööt-eeldelfiini ning Vahemeres triivõngejadadega tavagrindat.

Liikmesriigid teatasid ka kaldale uhutud mereimetajatest, kelle surma seostati kalapüügivahenditega. ICES rõhutab, et kaldale uhutud loomade andmeid ei tohi ülehinnata ja kehtestada tuleb surma tegeliku põhjuse väljaselgitamise kord. Kaldale uhutud loomad, kelle surma põhjustajana on kindlaks tehtud kalavõrgud, võivad küll juhtida vastutavate isikute tähelepanu võimalikule probleemile, kuid nende põhjal ei tuleks teha järeldusi sellise juhupüügi ulatuse kohta.

ICECI JA STECFI SOOVITUSED

Andmed vaalaliste absoluutarvukuse kohta ELi vetes, sh Vahemeres, ei ole ühtlased ega majandamise seisukohast rahuldavad. ICES hindas 2010. aastal[5] parimate kättesaadavate andmete põhjal määrusega hõlmatud vaalaliste populatsiooni seisundit. Tabelis 1 on esitatud hindamistulemuste kokkuvõte.

Tabel 1. Määrusega (EÜ) nr 812/2004 hõlmatud peamiste vaalaliste populatsiooni seisund

Liik | Piirkond | Populatsiooni seisund |

Pringel | Läänemeri | Väga väike populatsioon – tõsiselt ohustatud |

Kattegat, Belti meri | Teadmata – murettekitav olukord |

Atlandi ookeani põhjaosa | Stabiilne või suurenev populatsioon – on tõendeid migratsiooni kohta muudest piirkondadest |

Atlandi ookeani lõunaosa – Ibeeria | Vähene arvukus – väga murettekitav olukord |

Põhjameri | Stabiilne populatsioon – on tõendeid rändest lõunasse |

Tavadelfiin | Vahemeri | Teadmata – viimasel 30–40 aastal on teatatud populatsiooni järsust vähenemisest |

Atlandi ookean | Suhteliselt stabiilne populatsioon |

Põhjameri | Stabiilne (väike) populatsioon |

Vööt-eeldelfiin | Vahemeri | Teadmata – ohustatud |

Muud piirkonnad | Teadmata – peetakse suhteliselt stabiilseks |

Afaliin | Vahemeri | Teadmata – mitut rannikualade alampopulatsiooni loetakse ohustatuks |

Muud piirkonnad | Teadmata – peetakse suhteliselt stabiilseks |

Tabelist nähtub, et Läänemeres on üks pringlipopulatsioon tõsiselt ohustatud ning nelja populatsiooni olukorda peab ICES murettekitavaks, kuna on märke populatsiooni vähenemisest või puudub teave. Ohustatuks loetakse ka Musta mere pringlipopulatsiooni, mida määrus küll ei hõlma. Muid populatsioone peetakse suhteliselt stabiilseks, kuid see ei tähenda, et nende liikide juhupüük populatsioone ei mõjutaks ning ei ole teada, milline oleks olukord ilma määruseta.

Kõnealuse hindamise järel püüdis ICES analüüsida[6] juhuslikult püütud vaalade arvu majandamispiirkondade kaupa ja selgitada välja, kas praegune juhupüük mõjutab populatsioone. ICESile kättesaadavate andmete puudulikkuse ja erinevuste tõttu õnnestus ICESil hinnata vaid mõne kalapüügi käigus toimunud kaaspüüki. Praegused andmed vaalaliste leviku ja arvukuse kohta ei sobi määruse mõju hindamiseks. Sellele vaatamata pidas ICES allpool nimetatud kalapüügi käigus toimunud juhupüüki murettekitavaks, mistõttu tuleks jätkata seire- ja kaitsemeetmeid või Musta mere puhul lisada need määruse reguleerimisalasse:

- pringli juhupüük passiivpüünistega Läänemeres, Kattegatis, Põhjameres ja Skaggerakis, Atlandi ookeanis ja Mustas meres;

- tavadelfiini ja vööt-eeldelfiini juhupüük passiivpüünistega Atlandi ookeanis ja Mustas meres;

- tavadelfiini juhupüük huntahvena ja tuunikala pelaagiliste traalidega Atlandi ookeanis ning

- afaliini juhupüük Vahemeres.

Määruse kohaste aruannete hindamise põhjal soovitab ICES paindlikumat seiramist. Selle asemel, et seirata piirkondi, kus on täheldatud väga vähe juhupüüki ja/või kus tegeletakse kalapüügiga vähe, tuleks keskenduda piirkondadele, kus on teadaolevalt toimunud palju juhupüüki.

Nii ICES kui ka STECF on leidnud määruses mitu kõrvaldamist vajavat puudust. Praegu ei pea liikmesriigid esitama andmeid Musta mere kohta, kus kaaspüük on kahtlemata probleem. Määrus ei hõlma piisavalt kalapüüki alla 15-meetriste laevadega, millega on teadaolevalt vaalalisi juhuslikult püütud. Artikli 4 kohaselt peavad liikmesriigid koguma teaduslikke andmeid alla 15-meetriste laevade kohta teadusuuringute ja katseprojektide kaudu. Kuigi teatavad liikmesriigid on selliseid uuringuid ja projekte läbi viinud, on seire ikka veel nõrk. Elupaikade direktiiv[7] kohustab liikmesriike jälgima kaitsealuste liikide, sh vaalaliste, juhuslikku hukkumist, nii et kogu asjaomane kalapüük tuleks lisada määruse reguleerimisalasse.

Elupaikade direktiivi artikli 14 lõike 4 kohaselt peavad liikmesriigid kehtestama direktiivi IV lisas loetletud rangelt kaitstud loomaliikide, sh vaalaliste, juhusliku püügi ja tapmise seire süsteemi. Asjakohast teavet kogutakse elupaikade direktiivi artikli 17 aruandlusnõuete kohaselt ja hoitakse praegu ELi andmebaasis[8]. ICES analüüsis kõnealuse andmebaasi andmeid ning määruse ja elupaikade direktiivi alusel kogutud andmete vahelisi seoseid. ICES leidis, et need andmed kattusid suurel määral ning et väga vähe viitab sellele, et liikmesriigid kooskõlastaksid meetmeid, mida võetakse elupaikade direktiivi nõuete (piirkonnapõhine majandamine ja liikide kaitse, sh kaaspüügi jälgimine) ning määruse nõuete täitmiseks. Lisaks on elupaikade direktiivi keskmes piirkonnapõhine majandamine kaitsealade loomise kaudu, mis ei aita aga enamikul juhtudel tõhusalt lahendada vaalaliste (kellest enamik liigub suurtel aladel ja keda püütakse eri piirkondades) kaitsmise probleeme. Seetõttu soovitas ICES, et oleks mõttekas vaadata läbi liikmesriikides rakendatavad elupaikade direktiivi kohased juhupüügi seire süsteemid ja nende kooskõla määrusega.

ICES ja STECF juhtisid tähelepanu vajadusele laiendada määruse kohast seiret ka loivaliste, merelindude ja merikilpkonnade kaaspüügile. Samuti osutas ICES tähelepanu merikilpkonna Caretta caretta olulisele juhupüügile, millest on teatatud erinevate Vahemeres toimunud kalapüükide korral, ja merelindude juhupüügile õngejadadega. Ka nende liikide juhupüüki peavad liikmesriigid elupaikade direktiivi kohaselt jälgima.

ICES soovitas selgelt määratleda sellised püügivahendid, mille suhtes määrust kohaldatakse, ja need määratlused määrusesse lisada, kuna praegu ei ole selge, kas määrus hõlmab teatavaid püügivahendeid (nt abarad), millega on vaalalisi teadaolevalt püütud.

TEHTUD UURINGUD

Mitmes liikmesriigis viidi 2007.–2010. aastal läbi uuringud, et töötada välja uued kaitsemeetmed või täiustada olemasolevaid akustilisi hoiatusseadmeid ja seireprogramme, nt uute seireseadmete (videovalve) kasutuselevõtuga, ning parandada teadmisi vaalaliste levikust ja nende kokkupuutest kalapüügiga. Need uuringud tehti riigi tasandil või koostöös teiste liikmesriikidega. EL rahastas ulatuslikku uurimisprojekti NECESSITY, mille eesmärk oli uurida pelaagiliste traalidega toimuva kaaspüügi vähendamise võimalusi.

Peale nende uuringute on palju teadusuuringuid tehtud ka mujal maailmas, mis näitab, et vaalaliste juhupüügi probleemi tähtsust on teadvustatud. Siiski on ilmne, et praegu ei ole akustiliste hoiatusseadmete kõrval ühtegi tehnilist vahendit, mille abil oleks suudetud tõhusalt vähendada vaalaliste juhupüüki kalapüügivahenditega. Alternatiivseid seadmeid, nagu eraldavad võred ja võrgud, on katsetatud peamiselt pelaagilistes traalides, kuid nendega kaasneb suur kalakadu, mis ei ole kaluritele vastuvõetav. Juhupüüki on vähendanud muudki meetmed, nagu püügi keelamine teatavatel aegadel ja teatavates piirkondades, kuid seda üksnes siis, kui juhupüük on prognoositav ning toimub suhteliselt piiratud ajavahemikel ja aladel. Sellised olud on Euroopa kalapüügis harvad. Heli peegeldavate nakkevõrkude katsetamine Taanis, Kanadas ja Lõuna-Ameerikas on andnud paremaid tulemusi, kuid enne nende lugemist akustiliste hoiatusseadmete arvestatavaks alternatiiviks tuleb neid veel katsetada.

JÄRELDUSED

4. Õige kalapüügi käigus ega õigetes piirkondades ei ole võetud piisavalt proove, et oleks võimalik teha mõistlikke majandamisotsuseid seoses vaalaliste kaaspüügiga. Kuigi enamik komisjonile aruande esitanud liikmesriikidest teatasid vähesest kaaspüügist ELi vetes või selle puudumisest, osutavad kaldale uhutud loomade surmajärgse analüüsi või merevaatluskavade põhjal saadud teaduslikud tõendid jätkuvalt vaalaliste märkimisväärsele kokkupuutele kalapüügiga. Teave vaalaliste populatsioonide kohta on killustatud ja populatsiooni seisund ebaselge, nii et kalapüügi tegelikust mõjust populatsioonidele teatakse veel vähe. Majandamismeetmete seisukohast kasulikud hinnangud on olemas vaid Põhjamere, Läänemere ja Kirde-Atlandi mõne osa väheste liikide absoluutarvukuse kohta.

5. Praegu pannakse liiga suurt rõhku kaitsemeetmetele (st akustilised hoiatusseadmed), kuigi tõendatud on vaid seda, et need meetmed aitavad vähendada pringli kaaspüüki passiivpüünistega, mitte aga muude vaalaliikide (nt tavadelfiin ja vööt-eeldelfiin) ega muude püügimeetoditega (pelaagilised traalid) kaaspüüki. Seetõttu määruse artikkel 2 ei toimi. Hästi dokumenteeritud praktilistel ja majanduslikel põhjustel on kalurid üldiselt vastu praegu kättesaadavate seadmete kasutamisele.

6. Paljudes liikmesriikides on tehtud märkimisväärseid jõupingutusi määruse aruandlusnõuete täitmiseks. Olukorda parandavad veelgi aruandevormi täiustused, mille ICES ja STECF ette panid ja liikmesriigid heaks kiitsid. Analüüsimise muudavad aga keeruliseks teatavate liikmesriikide aruannete kvaliteedi ja sisu erinevused. Liikmesriigid peaksid aruanded koostama kalalaevastiku osade kaupa vastavalt andmekogumisraamistikus sätestatud klassifikatsioonile ning mitte kvartali, vaid kuu kaupa.

7. Määruse seire-eesmärgid on liiga kõrged ja tuleks läbi vaadata. Määrusega ettenähtud seirekava rakendamisel ei kasutata ressursse teadaolevalt vähese kaaspüügiga kalapüügi puhul tõhusalt, eriti kui on teada, et kaaspüük toimub sagedamini sellise püügi käigus või sellistes piirkondades, mida ei tule praegu määruse kohaselt seirata. ICESi arvates sobiks paremini üldisem lähenemisviis, mille kohaselt peavad liikmesriigid tõendama, et nende kalapüügi käigus ei ületata vaalaliste kaaspüügi teatavat kokkulepitud määra. Ühtlasi aitaks see vältida liikmesriikide koormamist liigsete seirenõuetega. Seiretegevuse jaotamisel on vaja suuremat paindlikkust ja kooskõla.

8. Vaalaliste levik ja kokkupuude kalapüügiga ei ole alati ühesugune. Selliseid muutusi aitaks paremini mõista ja majandamisvahendeid täiustada kaitsemeetmeid käsitlevate spetsiaalsete teadusuuringute tegemine ning vaalaliste ja kalapüügi kokkupuute tõhusam jälgimine koos määruse täieliku rakendamisega. Täpsustada tuleb andmete kogumist elupaikade direktiivi raames ja seost määrusega, et saada kogutud andmetest võimalikult suurt kasu ja vältida nende kattumist.

9. Elupaikade direktiiv kohustab liikmesriike teostama seiret kõigi vaalaliste juhusliku püügi ja tapmise üle ning tagama, et juhuslik püük ja tapmine ei mõjuta populatsioone olulisel määral. Sellega seoses on liikmesriikidel muude kalapüükide puhul ja muudes piirkondades, kus juhuslik püük on probleemiks ega ole hõlmatud määrusega, kohustus võtta asjakohased meetmed vaalaliste populatsiooni kaitsmiseks. Eelkõige on esile toodud vaalaliste juhupüük Mustas meres ning loivaliste, merelindude ja merikilpkonnade juhupüük püügivahenditega kõigis piirkondades, mis ei kuulu praegu määruse reguleerimisalasse, kuid mida on vaja jälgida.

EDASISED SAMMUD

Kuigi arutelud seire-eesmärkide, andmevormide ja muude küsimuste üle kestavad edasi, on määrus ICESi sõnul „ aidanud saada palju terviklikuma ülevaate Euroopa kalapüügis toimuvast vaalaliste kaaspüügist .” Teatavates liikmesriikides teatakse palju rohkem, milline on nende kalapüügi mõju vaalalistele. See on neil võimaldanud võtta tõhusamaid meetmeid teadusuuringute ja vaalaliste kaitse vajadusest lähtudes ning määrust tulemuslikumalt rakendada.

Määrus on kehtinud kuus aastat ja vaatamata nimetatud edusammudele ei ole täielikult saavutatud selle eesmärki vältida vaalaliste juhupüüki kalapüügivahenditega. Kaaspüük toimub ikka veel mitme eri püügitegevuse käigus Atlandi ookeani põhjaosas, Põhjameres ja Läänemeres ning ICESi andmetel loetakse neis piirkondades mitut pringli ja tavadelfiini alampopulatsiooni ohustatuks. Ilmselt ei vasta hinnangud vaalaliste arvukuse kohta Vahemeres ja Musta meres tegelikkusele, mistõttu ei ole neis piirkondades võimalik hinnata populatsiooni suurust ega kaaspüügi ulatust. Samas on aga piisavalt tõendeid selle kohta, et neis piirkondades toimub palju kaaspüüki.

Seetõttu on vaja tagada, et seire- ja kaitsemeetmed suunatakse kõige ohustatumatele piirkondadele ja liikidele. Tõhusamad kaitsemeetmed võiks kaasata uude tehniliste meetmete raamistikku, mis töötatakse välja ühise kalanduspoliitika reformi käigus. Raamistikus saaks kindlaks määrata meetmete ulatuse ja eesmärgid seoses vaalaliste kaaspüügiga ning jätta liikmesriikidele võimaluse võtta spetsiaalseid kaitsemeetmeid teatavates piirkondades ja teatava püügi korral. Seirenõuded võiks lisada andmekogumisraamistikku seoses sellega, et hakatakse kasutama üldisemat ökosüsteemist lähtuvat lähenemisviisi kalapüügi seirele, mis hõlmaks selliste mittesihtliikide nagu vaalaliste, merelindude ja põhjaorganismide kaaspüüki. Kui see on saavutatud, võib määruse (EÜ) nr 812/2004 kehtetuks tunnistada.

[1] Nõukogu määrus (EÜ) nr 812/2004, 26. aprill 2004, millega sätestatakse meetmed vaalaliste juhusliku püügi kohta püügipiirkondades, ja muudetakse määrust (EÜ) nr 88/98.

[2] KOM(2009) 368 (lõplik).

[3] Passiivpüünised on nakke- ja takervõrgud ning abarad.

[4] Variatsioonikordaja on standardhälbe ja keskväärtuse suhe.

[5] ICES, 2010. EU request on cetacean bycatch regulation 812/2004. Item 4, Special request Advice May 2010 .

[6] ICES, 2010. EU request on cetacean bycatch Regulation 812/2004. Item 3, Special request Advice October 2010.

[7] Nõukogu direktiiv 92/43/EMÜ looduslike elupaikade ning loodusliku loomastiku ja taimestiku kaitse kohta.

[8] http://eionet.europa.eu/article17