[pic] | EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON |

Brüssel 18.6.2009

KOM(2009) 281 lõplik

KOMISJONI TEATIS NÕUKOGULE

Aruanne määruse nr 139/2004 toimimise kohta

{SEC(2009)808}

KOMISJONI TEATIS NÕUKOGULE

Aruanne määruse nr 139/2004 toimimise kohta

1. TAUST

1. Nõukogu määrus (EMÜ) nr 4064/89 („EÜ ühinemismäärus”) jõustus 21. septembril 1990. EÜ ühinemismäärust kohaldatakse ühenduse seisukohalt oluliste koondumiste suhtes, st juhtudel, kus asjaomaste ettevõtjate aastakäive on suurem EÜ ühinemismääruse artiklis 1 sätestatud künnisest.

2. Vastavalt EÜ ühinemismääruse ühele tähtsamale põhimõttele kuuluvad ühenduse seisukohalt olulised ühinemised komisjoni ainupädevusse. Komisjoni ainupädevus ühenduse seisukohalt oluliste koondumiste suhtes tuleneb subsidiaarsuspõhimõttest. Komisjoni ainupädevusega kaasneb ainukontroll, millel on Euroopa ettevõtjate seisukohalt eeliseid ja mis võimaldab üldise arvamuse kohaselt hoida piiriüleste tehingute puhul reguleerimiskulusid mõõdukana. Asjaolu, et ainult komisjonil on õigus niisuguseid ühinemisi kontrollida, aitab saavutada seda, et siseturu väljakujunemisest tulenevad ühinemised toimuvad võrdsetel tingimustel. See on üldise arvamuse kohaselt kõige tõhusam viis tagada, et märkimisväärse piiriülese mõjuga koondumised viiakse läbi ühtede ja samade eeskirjade kohaselt.

3. EÜ ühinemismäärust muudeti pärast selle rakendamisest saadud kogemuste hoolikat analüüsimist 1998. aastal nõukogu määrusega 1310/97. Artiklisse 1 lisati uus lõige (lõige 3), milles sätestati täiendav käibekünnis. Säte lisati seetõttu, et paljude juhtumite puhul jäi täitmata artikli 1 lõikes 2 sätestatud käibenõue ja neist tuli teatada korraga mitmes liikmesriigis. Kuna paljude selliste märkimisväärse piiriülese mõjuga koondumiste puhul ei olnud võimalik kasutada ainukontrolli põhimõttest tulenevaid eeliseid, ei taganud EÜ ühinemismäärus täielikult võrdseid tingimusi ning ühesuguseid juhtumeid ei lahendatud ühtede ja samade eeskirjade kohaselt.

4. 20. jaanuaril 2004 võeti vastu uuesti sõnastatud EÜ ühinemismäärus[1] (ka seda nimetatakse „EÜ ühinemismääruseks”), milles esitati senisest selgemad kriteeriumid, et otsustada, kas juhtum kuulub komisjoni või liikmesriikide pädevusse. Eelnevalt, 2001. aastal, avaldas komisjon rohelise raamatu,[2] mille alusel vaadati määrus põhjalikult läbi ja peeti laialdane arutelu kõikide sidusrühmade osavõtul.

5. Uuesti sõnastatud EÜ ühinemismääruses muudeti mitut olulist materiaal- ja menetlusnormi. Läbivaatamise käigus leiti, et olenemata artikli 1 lõikes 3 sätestatud künnisest, on võimalik muuta veelgi selgemaks kriteeriumid, mille põhjal otsustada, kas juhtum kuulub komisjoni või liikmesriikide konkurentsiasutuste pädevusse. Sellest tulenevalt jäi artikli 1 lõigetes 2 ja 3 sätestatud künnis muutmata, kuid võeti kasutusele mitu vabatahtliku eelteatamise mehhanismi, et „ ühenduses toimuvate koondumiste kontrolli süsteemi veelgi tõhustada ”[3]. Süsteemi aluspõhimõtte kohaselt tuleb juhtumi üleandmise otsuste tegemisel arvestada „ eriti seda, milline asutus on pädevaim, ning ainukontrolli süsteemi eelistega ja õiguskindluse tähtsusega ”[4].

2. ARUANDE KOHALDAMISALA JA EESMÄRK

6. Aruanne on ülevaade, mille eesmärk on mõista ja hinnata, kuidas on toiminud EÜ ühinemismääruse artikli 1 lõikes 4 ja artikli 4 lõikes 6 sätestatud pädevuse kindlaksmääramiseks kasutatavad künnised ja nende korrektiivmeetmed pärast EÜ ühinemismääruse jõustumist 1. mail 2004. Aruannet täiendab komisjoni talituste töödokument, milles on esitatud üksikasjalikum analüüs.

7. Käesolevas aruandes on esile toodud mitu valdkonda, mille teatavate aspektide üle võiks edaspidi arutleda, kuid küsimus olemasolevate eeskirjade või levinud tavade muutmise vajalikkuse kohta on jäetud lahtiseks. Käesoleva aruande põhjal saab komisjon tulevikus hinnata poliitika täiendamise vajalikkust.

3. PÄDEVUSE KINDLAKSMÄÄRAMISEKS KASUTATAVATE KÜNNISTE JA KORREKTIIVMEETMETE SÜSTEEM

8. Komisjoni ja liikmesriikide konkurentsiasutuste pädevus otsustatakse vastavalt artiklis 1[5] sätestatud käibekünnistele ja see on seotud kolme korrektiivmeetmega. Esimest korrektiivmeedet nimetatakse kahe kolmandiku reegliks. Reegli alusel ei kuulu komisjoni pädevusse teatavad juhtumid, mis on oma laadilt olulised eeskätt mõnele liikmesriigile[6].

9. Teine korrektiivmeede on teatamiseelse üleandmise süsteem, mis võeti kasutusele 2004. aastal. Selle süsteemi alusel antakse juhtum teatavate tingimuste alusel üle kas liikmesriigile (artikli 4 lõige 4) või komisjonile (artikli 4 lõige 5)[7]. Algatuse peavad tegema asjaosalised enne teate esitamist. Kuid artikli 4 lõikes 4 sätestatud juhul tuleb üleandmisele saada nii liikmesriikide kui ka komisjoni nõusolek, artikli 4 lõikes 5 sätestatud juhul vaid liikmesriikide nõusolek.

10. Kolmas korrektiivmeede on teatamisjärgse üleandmise süsteem (artikkel 22), mille puhul üks või mitu liikmesriiki võivad teatavatel tingimustel taotleda, et komisjon vaataks läbi ühinemisjuhtumi, mille puhul ei ole saavutatud EÜ ühinemismääruses sätestatud künniseid[8]. Vastupidi võib liikmesriik juhul, kui juhtumist on teatatud vastavalt EÜ ühinemismäärusele, teatavatel tingimustel (artikkel 9) taotleda selle läbivaatamise pädevuse üleandmist oma riigi konkurentsiasutusele[9].

4. PÄDEVUSE KINDLAKSMÄÄRAMISEKS KASUTATAVAD KÜNNISED

11. Tundub, et artikli 1 lõigetes 2 ja 3 sätestatud künnised, mille kohaldamisel arvestatakse vastavate korrektiivmeetmetega, võimaldavad rahuldavalt kindlaks määrata juhtumi läbivaataja.

12. Kuid komisjon on analüüsinud liikmesriikide konkurentsiasutuste teatatud juhtumeid ja leidnud, et nende seas leidub endiselt palju niisuguseid, millest tuleb teatada mitmes liikmesriigis. 2007. aasta andmete kohaselt tuli vähemalt 100 tehingust teatada kolmes või enamas liikmesriigis[10]. Nende koondumiste tõttu algatasid liikmesriikide konkurentsiasutused üle 360 paralleelse uurimise.

13. Suur enamik juhtumitest, millest tuli teatada kolmes või enamas liikmesriigis, olid seotud niisuguste turgudega, mis hõlmasid ühest liikmesriigist suuremat ala, mitut liikmesriiki või mitme liikmesriigi osa. Seetõttu tundub, et EÜ ühinemismääruse kohaldamisalast jääb välja palju märkimisväärse piiriülese mõjuga juhtumeid. Selle taustal võib teha järelduse, et ainukontrolli põhimõtet on võimalik rakendada veelgi laiemalt.

14. Kättesaadavate andmete kohaselt põhjustas konkurentsiprobleeme umbes 6 % vähemalt kolmes liikmesriigis teatatud juhtumitest. Sellest võib järeldada, et „pädevaima asutuse” valimise põhimõttest lähtudes võib komisjoni pädevusse kuuluda veel arvukalt juhtumeid. Just oluliste konkurentsiprobleemidega juhtumite puhul võib paralleelsel, mitmes liikmesriigis korraga toimuval läbivaatamisel olla negatiivseid tagajärgi ja valitseb suur oht, et tehakse vastandlikud otsused.

15. Lisaks pädevuskünnistele ja nende korrektiivmeetmetele otsiti veel muid lahendusi, et tagada ühisturul täiesti võrdsed tingimused, ning avaliku arutelu käigus tehti ettepanekuid, mille kohaselt mitmekordsest teatamisest tulenevate probleemide leevendamiseks tuleks eri riikide ühinemise kontrollimise eeskirju lähendada nii omavahel kui ka ühenduse eeskirjadele.

5. KAHE KOLMANDIKU REEGEL

16. Käsitletaval ajavahemikul[11] langes kahe kolmandiku reegli kohaldamisalasse vähemalt 126 juhtumit. Seega ei vastanud künnisele kuigi palju juhtumeid võrreldes liikmesriikide pädevusse kuulunud juhtumite koguarvuga[12]. Pealegi kohaldati seda reeglit eeskätt vaid suurtes liikmesriikides toimunud koondumiste suhtes. Kahe kolmandiku reeglist lähtumine võimaldas enamasti eristada ühenduse seisukohast olulisi piiriülese mõjuga juhtumid ühenduse seisukohast mitteolulistest juhtumitest. Kuid kõnealuse reegli alusel kuulus liikmesriikide konkurentsiasutuste pädevusse ka mõningaid juhtumeid, mille mõju võis olla piiriülene. Seda põhjusel, et paljude künnisele vastavate ja konkurentsiprobleeme põhjustada võivate juhtumite puhul lähtuti ühinemisloa andmisel mitte konkurentsipoliitikast, vaid muust avalikust huvist. Üldiselt tuleks terves ELis saavutada olukord, kus ühinemiskontrolliga takistatakse konkurentsi moonutamist olenemata sellest, mis tüüpi asutus vaatab juhtumi läbi. Seega tuleb praegune kahe kolmandiku reegel läbi vaadata.

6. TEATAMISEELSE ÜLEANDMISE MEHHANISMID

17. Komisjoni kogemuste ning liikmesriikide konkurentsiasutustelt ja sidusrühmadelt saadud märkuste alusel võib väita, et 2004. aastal kasutusele võetud teatamiseelse üleandmise mehhanismid on oluliselt suurendanud ELi ühinemiskontrolli tõhusust ja pädevusküsimuste lahendamise paindlikkust. Need mehhanismid on parandanud juhtumite üleandmist komisjoni ja liikmesriikide vahel lähtuvalt ainukontrolli ja pädevaima asutuse valimise põhimõttest.

18. Kättesaadavatest andmetest nähtub, et kõnealused mehhanismid on võimaldanud anda juhtumid läbivaatamiseks asjakohasele ametiasutusele ning on aidanud vältida nende läbivaatamist mitmes asutuses ja vastuolus olevate otsuste tegemist. Arvestuste kohaselt on mehhanismide kasutamise tulemusel paralleelmenetluste arv aastail 2004–2008 vähenenud umbes 150-le, kusjuures juhtumeid, mille puhul oleks olnud võimalik algata paralleelmenetlused, oli peaaegu 1000. Nende mehhanismide alusel andis komisjon samal ajavahemikul 40 juhtumit üle liikmesriikidele. Üleandmisest keelduti vaid nelja artikli 4 lõikele 5 ja ühe artikli 4 lõikele 4 vastava juhtumi puhul.

19. Kuid leidub ka teatavaid, eeskätt menetluslikke, probleeme. Sidusrühmade arvates on üleandmismenetlus aeglane ja vaevaline. Peamiselt just seetõttu on paljudel juhtudel jäetud üleandmistaotlus esitamata.

20. Paralleelsete taotluse esitamist käsitlevate andmete ja sidusrühmade esitatud märkuste alusel võib järeldada, et artikli 4 lõike 5 kohast üleandmist võiks kasutada senisest rohkem, mis omakorda suurendaks ainukontrolli põhimõtte järgimist[13]. Teiselt poolt võiks jällegi rohkem juhtumeid artikli 4 lõike 4 kohaselt üle anda liikmesriikidele.

7. TEATAMISJÄRGSE ÜLEANDMISE MEHHANISMID

21. EÜ ühinemismääruse artiklites 9 ja 22 esitatud teatamisjärgse üleandmise mehhanismid on kasulikud ka pärast teatamiseelse üleandmise mehhanismide kasutuselevõttu. See tuleneb asjaolust, et teatamisjärgse üleandmise mehhanismidel on teistsugune ülesanne ning selle abil saab juhtumeid liikmesriikide ja komisjoni algatusel paindlikult üle anda. Ka niisuguste mehhanismide puhul on probleemiks, et üleandmismenetlus on aeglane ja vaevaline.

8. KOKKUVÕTE

22. Käesolevas aruandes esitatakse nõukogule ülevaade sellest, kuidas toimivad EÜ ühinemismääruse artiklis 1 sätestatud teatamiskünnised, mille alusel otsustatakse, kas ühinemisjuhtumi vaatab läbi komisjon või liikmesriigid, ning kuidas toimivad artiklites 4, 9 ja 22 sätestatud üleandmismehhanismid. Aruandes esitatakse vaid praeguse olukorra ülevaade ega tehta ettepanekuid uute meetmete võtmiseks. Komisjon võib vastavalt EÜ ühinemismääruse artikli 1 lõikele 5 ja artikli 4 lõikele 6 esitada ettepanekud teatamiskünniste või üleandmismehhanismide muutmiseks, arvestades käesolevat aruannet ja nõukogu seisukohti.

23. Komisjon järeldab, et EÜ ühinemismääruses esitatud pädevuskünnised ja korrektiivmeetmed on sobiv õigusraamistik, mis võimaldab kindlaks teha, kas juhtum vaadatakse läbi ühenduse või liikmesriikide tasandil. See raamistik on enamasti võimaldanud välja selgitada, kas juhtum on oluline terve ühenduse seisukohalt või on see oma laadilt oluline eeskätt mõnele liikmesriigile, ning seega rakendada ainukontrolli põhimõtet ja valida juhtumi läbivaatamiseks asjakohaseim asutus. Kuigi kehtiv kord toimib, saab vastavalt käesolevale aruandele asjakohaseima asutuse valimise süsteemi mitmeti parandada.

24. Komisjon teeb nõukogule ettepaneku käesoleva aruandega arvestada. Komisjon esitab käesoleva aruande teadmiseks ka Euroopa Parlamendile ning Majandus- ja Sotsiaalkomiteele.

[1] Nõukogu määrus (EÜ) nr 139/2004, 20. jaanuar 2004, kontrolli kehtestamise kohta ettevõtjate koondumiste üle (EÜ ühinemismäärus), ELT L 24, 29.1.2004, lk 1–22.

[2] KOM(2001) 745/6, 11. detsember 2001.

[3] EÜ ühinemismääruse põhjendus 16. Muudest dokumentidest tuleb nimetada järgmisi: komisjoni teatise eelnõu koondumisasjade üleandmise kohta (Komisjoni teatise eelnõu koondumisasjade üleandmise kohta, ELT C 5.3.2005, lk 2–23), milles esitatakse koondumisasjade üleandmise süsteemi põhimõtted. 10. juulil 2007 võttis komisjon vastu nõukogu määruse (EÜ) nr 139/2004 (kontrolli kehtestamise kohta ettevõtjate koondumiste üle) kohast pädevust käsitleva konsolideeritud teatise. (Selle parandatud prantsus- ja saksakeelne versioon ning muud keeleversioonid võttis komisjon vastu 17. märtsil 2008.) Pädevust käsitlev konsolideeritud teatis asendas neli varasemat pädevust käsitlevat teatist, mille komisjon oli vastu võtnud 1998. aastal EÜ eelmise ühinemismääruse alusel. Pädevust käsitlevas konsolideeritud teatises käsitletakse kõiki küsimusi, mis on olulised komisjoni pädevuse üle otsustamiseks EÜ ühinemismääruse alusel, sealhulgas koondumise, kontrolli ja täielikult toimiva ühisettevõtte mõiste ning käibe suuruse arvutamise viis.

[4] Komisjoni teatise eelnõu koondumisasjade üleandmise kohta, ELT C 56, 5.3.2005, lk 2–23, punkt 8.

[5] EÜ ühinemismääruse artikli 1 lõikes 2 on sätestatud: „Koondumine on ühenduse seisukohalt oluline, kui: a) kõigi asjaomaste ettevõtjate aastane käive kogu maailmas kokku on suurem kui 5 000 miljonit eurot; ja b) vähemalt kahe kõnealuse ettevõtja aastakäive on kogu ühenduses eraldi suurem kui 250 miljonit eurot, välja arvatud juhul, kui iga kõnealune ettevõtja saab rohkem kui kaks kolmandikku oma aastakäibest kogu ühenduses ühes ja samas liikmesriigis.”. Artikli 1 lõikes 3 on sätestatud: „Koondumine, mis ei ületa lõikes 2 sätestatud künniseid, on ühenduse seisukohalt oluline, kui: a) kõigi asjaomaste ettevõtjate aastane käive kogu maailmas kokku on suurem kui 2 500 miljonit eurot; b) vähemalt kolmest liikmesriigist igaühes on kõigi asjaomaste ettevõtjate aasta kogukäive suurem kui 100 miljonit eurot; c) vähemalt kolmest punkti b kohaldamisel arvesse võetavast liikmesriigist igaühes on vähemalt kahe ajaomase ettevõtte aastakäive eraldi suurem kui 25 miljonit eurot; ja d) vähemalt kahe asjaomase ettevõtja aastakäive on kogu ühenduses eraldi suurem kui 100 miljonit eurot, välja arvatud juhul, kui iga kõnealune ettevõtja saab rohkem kui kaks kolmandikku oma aastakäibest kogu ühenduses ühes ja samas liikmesriigis.”.

[6] Künnist tõlgendatakse nii, et isegi juhul, kui juhtum vastab artikli 1 lõigetes 2 ja 3 sätestatud üldistele künnistele, ei ole vaja EÜ ühinemismääruses sätestatud teatamist, kui kumbki asjaomane ettevõtja saab rohkem kui kaks kolmandikku oma aastakäibest kogu ühenduse piires ühes ja samas liikmesriigis (vt eelmine joonealune märkus).

[7] Kui komisjon leiab, et koondumine võib oluliselt mõjutada konkurentsi liikmesriigis asuval turul, millel on kõik konkreetse turu tunnused, võib ta juhul, kui liikmesriik ei teata oma vastuseisust, vastavalt artikli 4 lõikele 4 otsustada, et juhtum antakse täielikult või osaliselt üle kõnealuse liikmesriigi pädevatele ametiasutustele, et selle juhtumi suhtes kohaldada asjaomase riigi konkurentsialaseid õigusakte. Artikli 4 lõike 5 alusel toimuva ja ühenduse seisukohalt mitteolulise koondumise, mida võib läbi vaadata vähemalt kolme liikmesriigi konkurentsiseaduste alusel, võib anda läbivaatamiseks komisjonile, välja arvatud juhul, kui oma vastuseisust teatab mõni liikmesriik, kelle pädevusse kuulub juhtumi läbivaatamine siseriiklike konkurentsialaste õigusaktide alusel.

[8] Selleks et juhtumi saaks komisjonile artikli 22 kohaselt üle anda, peab koondumine: i) mõjutama liikmesriikide vahelist kaubandust ja ii) ähvardama oluliselt mõjutada konkurentsi taotleva liikmesriigi või taotlevate liikmesriikide territooriumil.

[9] Vastavalt artiklile 9 võib liikmesriik taotleda juhtumi üleandmist oma ametiasutustele, kui täidetud on üks järgmistest tingimustest: i) koondumine „ähvardab oluliselt mõjutada konkurentsi mõnel turul”, kusjuures tegemist peab olema taotleva liikmesriigi turuga, millel on kõik konkreetse turu tunnused, või ii) koondumine mõjutab konkurentsi turul, kusjuures tegemist peab olema taotleva liikmesriigi turuga, millel on kõik konkreetse turu omadused ja mis ei moodusta ühisturu olulist osa.

[10] Vähemalt 240 juhtumit tuli 2007. aastal läbi vaadata korraga kahes või enamas liikmesriigis.

[11] Käsitletakse ajavahemikku 2001–2008.

[12] Samal ajavahemikul teatati liikmesriikide tasandil rohkem kui 26 000 juhtumist.

[13] Meeldetuletuseks olgu öeldud, et liikmesriigid kasutavad harva õigust keelduda artikli 4 lõike 5 kohasest pädevuse üleandmisest. Seetõttu on paljud sidusrühmad viimaste aastate kogemusest lähtudes seisukohal, et tuleks kaaluda võimalust võtta kasutusele süsteem, mille puhul EÜ ühinemismääruse kohane teatamine rakendub automaatselt, kui on täidetud kolme liikmesriigi tingimus, või kasutada mõnda muud ajutist korda (seda lahendust pakuti praeguse süsteemi väljatöötamise ajal). Sidusrühmade arvates suurendaks see oluliselt läbipaistvust, vähendaks kulusid ja lühendaks läbivaatamisele kuluvat aega.