ET Euroopa Liidu Teataja C 228/141

Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee arvamus teemal „Komisjoni teatis Euroopa Parlamendile, nõukogule, Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteele ning Regioonide Komiteele programmiperioodiks 2007–2013 kavandatud ühtekuuluvuspoliitika strateegiaid ja programme käsitlevate läbirääkimiste tulemuste kohta”

KOM(2008) 301 lõplik

2009/C 228/26

14. mai 2008 otsustas Euroopa Komisjon vastavalt Euroopa Ühenduse asutamislepingu artiklile 93 konsulteerida Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteega järgmises küsimuses:

„Komisjoni teatis Euroopa Parlamendile, nõukogule, Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteele ning Regioonide Komiteele programmiperioodiks 2007–2013 kavandatud ühtekuuluvuspoliitika strateegiaid ja programme käsitlevate läbirääkimiste tulemuste kohta”

Asjaomase töö ettevalmistamise eest vastutav majandus- ja rahaliidu ning majandusliku ja sotsiaalse ühtekuuluvuse sektsioon võttis arvamuse vastu 5. märtsil 2009. Raportöör oli Carmelo CEDRONE.

Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee võttis täiskogu 452. istungjärgul 24. – 25. märtsil 2009 (25. märtsi istungil) vastu järgmise arvamuse. Poolt hääletas 40 liiget, vastuhääli ei olnud, erapooletuks jäi 1 komitee liige.

1. Järeldused ja soovitused

1.1 Lissaboni strateegia: Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee tervitab seost struktuurifondide ja Lissaboni strateegia vahel ning sealhulgas ka nimetatud strateegia raames kavandatud poliitikavaldkondade rahastamist, kuid seda punktis 5.1.2 esitatud tingimustel. Oluline on siiski vältida Lissaboni strateegia ilmajäämist sõltumatust rahastamisest.

1.2 Ajakava: Tuleb teha kõik, et pidada kinni programmide elluviimise tähtaegadest ning vältida eesmärkide saavutamist takistavaid kattumisi ja viivitusi. Lisaks on oluline arvestada ELi programmide erinevaid tähtaegu.

1.3 Tähtajad ja vahendid: Tasuks vaadata, kas tähtajad tuleks üksteisega kooskõlastada ning seada 10 aasta peale. Selles osas rõhutab Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee taas, et üksiku osaleja jaoks erinevatel tasanditel kättesaadavate vahendite kombineeritud ja kooskõlastatud kasutamisega seoses esineb raskusi ja takistusi. Neid tuleks välja selgitada (õiguslik alus, temaatiline spetsialiseerumine, geograafiline piirkond, rakenduskord) ja täpsustada eriti seda, kas projektid on piiriülesed või mitte; kas need algavad, neid rahastatakse ja viiakse ellu samal ajal ning kas ühte suurt projekti saab jagada allprojektideks.

1.4 Parameetrid: Tuleks kehtestada sätted ka muu kohta lisaks SKT-le, et oleks objektiivsem kriteeriumide kogum, millega arvestataks kohalikke vajadusi (punkt 5.9).

1.5 Terviklik lähenemine: Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee peab vajalikuks hinnata ELi finantsvõimalusi vahendite mahu suurendamiseks ning pöörata lisaks Euroopa Liidu asutuste poolsele rahastamisele ka enam tähelepanu liikmesriikide poolsele kaasrahastamisele. Praegu, tagantjärele vaadatuna paistavad eraldatud summad tühised võrreldes miljardite eurode suuruste summadega, mis on eraldatud pankade päästmiseks. Komitee leiab, et terviklikku lähenemist tuleks tugevdada ja muuta see kohustuslikuks eesmärgiga taastada strateegiline lähenemine ühtekuuluvuspoliitikale.

1.6 Kooskõlastamine: Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee soovitab paremini kooskõlastada ühtekuuluvuspoliitika strateegiad ja programmid ning ühenduse teadus- ja arendustegevuse (FP7) ning innovatsiooni ja konkurentsivõime (CIP) raamprogrammid. Samuti soovitab komitee konkurentsivõime, innovatsiooni ja tööhõive edendamiseks tugevdada nende programmide piiriülese ja rahvusvahelise võrgustiku mehhanisme. Oluline on, et ühtekuuluvuspoliitika eesmärke ning tegevusi sobitataks pidevalt teadus- ja innovatsioonipoliitika omadega.

1.7 Tulemused: Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee leiab, et lisaks finantskontrollile tuleks enam tähelepanu pöörata ka saavutatud tulemuste kvaliteedile seoses asjaomaste programmide abil esile kutsutud majanduskasvu ja tööhõivega perioodil 2000–2006 saavutatu põhjal.

1.8 Hindamine: Komitee on arvamusel, et ühtekuuluvuspoliitika paremaks ja tõhusamaks toimimiseks tuleks meetmeid rakendada valikulisemalt, et saavutada arengu osas paremaid tulemusi, ning tugevdada kontrolli ja hindamist, näiteks asutades selleks kohased sõltumatud riigiülesed komiteed seal, kus neid veel ei ole. Ühtekuuluvuspoliitika erinevate etappide puhul rakendatavad hindamis- ja kontrollimehhanismid peaksid olema läbipaistvamad ning majanduslikele ja sotsiaalsetele sidusrühmadele ligipääsetavamad.

1.9 Läbipaistvus ja teabevahetus: Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee leiab, et kõige olulisem on läbipaistvus – rahastamises, teabes, kohaliku üldsuse toetuses tehtud valikutele ning tulemustele. Nii saab kõige paremini muuta ELi tegevust nähtavamaks ja tavainimeste jaoks olulisemaks. Läbipaistvus peab olema ELi esmatähtis eesmärk ühtekuuluvuspoliitika kõigil etappidel.

1.10 Järjekindlus: On oluline säilitada suhteid ja järjekindlat nägemust rahaliste vahenditega seotud kõigil etappidel: ettevalmistamisel, rakendamisel, kasutamisel, kontrollil ja hindamisel.

1.11 Lihtsustamine: Tuleb tõsiselt kaaluda nende menetluste lihtsustamist, mille tõttu programme rakendatakse sageli hilinenult või üldse mitte. Tähelepanu tuleks keskendada tulemuste hindamisele selgete ja tõhusate süsteemide abil ning kaaluda võimalust võtta kasutusele trahvid nende jaoks, kes ei järgi programmi meetodit, sisu ja tähtaegu, alustades sellest, et ELi eelarve piiratuse tõttu ei tagastata liikmesriikidele kasutamata jäänud toetussummasid.

1.12 Mitmekordistamine: Ühtekuuluvuspoliitika koos ELi ja liikmesriikide majanduspoliitikaga ei tohi piirduda vaid ressursside ümberjaotamisega, vaid selle eesmärgiks peab olema ka mitmekordistava mõju tekitamine, mille läbi tõmmatakse ligi ka muid investeeringuid majanduskasvu, konkurentsivõime ja tööhõive ning teadus- ja arendustegevuse edendamiseks. Peamiseks eesmärgiks peab olema avalike teenuste (veevarustus, jäätmete kogumine ja kõrvaldamine, eakatele mõeldud teenused, koolitused, koolieelsed lasteasutused jne) parandamine parimate meetmetena kõnealuste piirkondade atraktiivsemaks muutmiseks.

1.13 Arvestades rahvusvahelist finantskriisi ja selle tagajärgi ning 11. –12. detsembril 2008 toimunud Euroopa Ülemkogul heakskiidetud kava majanduslanguse vastaseks tegutsemiseks, sh ettepanekuid ühenduse fonde reguleerivate määruste muutmiseks, on komitee arvates saabunud hetk vaadata lõpuks põhjalikult läbi ühtekuuluvuspoliitikale eraldatavate vahendite kasutamist reguleerivad mehhanismid, et viia need senisest paremini kooskõlla majanduskasvu ja Euroopa uuendatud majanduspoliitikaga.

1.14 Finantsstruktuur: Tuleb vältida toetussummade sihitut laialijagamist. Selle asemel on vaja vahendite finantsstruktuuri põhjalikult muuta, eelkõige et tagada laenuliinide taasavamine eriti VKEde (1) ja kohalike omavalitsuste jaoks, valides selleks kohasemad meetmed ning lisades Euroopa Investeerimisfondi ja Euroopa Investeerimispanga panuse.

1.15 Soosimine: Komisjon peab vastu võtma kohased meetmed, et välistada ühtekuuluvuspoliitikat mõjutavaid soosimisvorme. Eriti tuleks kaotada erineval kujul alltöövõtt või seda vähemalt vähendada, et vältida vahendite raiskamist ja kuritarvitamist.

1.16 Sotsiaal- ja ühtekuuluvuspoliitika: Samuti tuleks taastada sotsiaalpoliitika koht ühtekuuluvuspoliitika keskmes ja selle ühe põhilise eesmärgina. See on eriti vajalik ajal, mil finantskriisile järgnenud majandus- ja sotsiaalkriis on avaldanud ränka mõju kõige haavatavamatele elanikkonnarühmadele.

1.17 Tööturg: Ühtekuuluvuspoliitika peab edendama suuremat integratsiooni Euroopa tööturul – pöörates erilist tähelepanu naistele –, sealhulgas katsetamist uute töösuhte vormidega, mis soodustavad majanduskasvu ja tööhõivet.

1.18 Hea tava: Komisjon peaks hõlbustama Euroopa erinevates piirkondades parimaid tulemusi saavutanud programmide elluviimist suuremal määral. Samuti oleks kasulik pöörata tähelepanu sellele, et vältida oodatud tulemusi mittesaavutanud programmide kordamist.

1.19 Väikesed ja keskmise suurusega ettevõtted: Selleks, et suurendada ja arendada konkurentsivõimet, peavad VKEd, sh ka sotsiaalmajanduse valdkonna VKEd alati olema ühtekuuluvuspoliitika keskmes peamiste toetuse saajatena. VKEd on tõepoolest määrava tähtsusega majanduskasvu ja tööhõive jaoks. Seetõttu on esmatähtis lihtsustada nende juurdepääsu laenudele praeguse majanduslanguse ajal.

1.20 Partnerlus: Komisjon peaks pöörama enam tähelepanu sotsiaalse partnerluse küsimusele. Ei tohiks piirduda määruse artikli 11 formaalse tõlgendusega, vaid pöörduda tagasi Euroopa sotsiaalkultuuri keskmeks oleva partnerluse idee juurde. Partnerluses ei tohiks seega teha järeleandmisi ja see ei tohiks olla vaid formaalsus, vaid see peaks toimuma tõelise kokkuleppe saavutamisel programmidega seotud töökorra, nende sisu, rakendamise ja hindamise ning läbipaistvuse üle.

1.21 Poliitiline Euroopa: Selle kohta on komiteel üks soovitus lisaks juba antutele, kuid see on kõige tähtsam: komisjon, liikmesriigid, piirkonnad ja sotsiaalpartnerid saavad teha ja peavad tegema palju ühtekuuluvuspoliitika parandamiseks, kusjuures nad ka proovivad seda teha.

1.22 Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee peab aitama Euroopa Liidul teha otsuseid tuleviku üle, teha kindlaks, millised on need juriidilised ja poliitilised vahendid, mis annavad talle otsustusjõu teatud poliitikavaldkondade puhul, muuta ELi tegevus tõhusamaks ning saada lahti pettekujutelmast, et EL saab jääda kõige suhtes immuunseks ning passiivseks pealtvaatajaks.

2. Ettepanekud

2.1 Luua reeglid institutsionaalse juhtimise parandamiseks, töötada välja kord, mis lihtsustab tõhusa partnerluse loomist sotsiaalpartnerite ja kodanikuühiskonna esindajatega kokkuleppe saavutamiseks, kehtestada suunised vastavate menetluste kohta, kasutades selleks eelkõige eelnevaid kogemusi, et arutleda ja pidada läbirääkimisi programmide, sisu, menetluste jms üle.

2.2 Võtta kasutusele uued hindamiskriteeriumid, mis kehtivad kõigile riikidele ja on abiks sidusrühmadele, kuna nad muudavad vastavate komiteede jaoks tegevuste tulemuste ja kvaliteedi objektiivse hindamise lihtsamaks, misläbi tõhusus oleks üheks ühtekuuluvuspoliitika mõju mõõtmise vahendiks.

2.3 Edendada seetõttu Euroopa ühist koolitusprogrammi, et koolitada välja ühtekuuluvuspoliitika elluviijaid, kes on võimelised kasutama sama töömeetodit kõigil rahaliste vahendite kasutamisega seotud etappidel. Lisaks tuleks kõigile lähenemispiirkondadele ja asjast huvitatud sidusrühmadele kättesaadavaks muuta tehnilise abi mehhanismid, nagu JASPERS-programm.

2.4 Lihtsustada ja tõhustada menetlusi kõigil rahaliste vahenditega seotud etappidel, mida Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee on mitmeid kordi palunud, kuid peaaegu alati asjatult.

2.5 Sätestada trahvid reeglitest mittekinnipidamise ja/või tulemuste mittesaavutamise puhul, et vältida raiskamist, vigade kordamist ja erinevat laadi soosimist.

2.6 Kehtestada kaitseklausel kõige vaesemate ja kõige vähem struktureeritud piirkondade jaoks, et tagada nende jaoks mõeldud ressursside võimalikult hea ära kasutamine.

2.7 Edendada kodanike senisest suuremat kaasatust ning kõigi inimeste suuremat majanduslikku ja sotsiaalset ühtekuuluvust nii ühtekuuluvuspoliitika kui ka liikmesriikide poliitika abil.

2.8 Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee juhib tähelepanu sellele, et Euroopa Komisjoni, liikmesriikide ja piirkondade vahelist institutsionaalset partnerlust tuleks eristada partnerlusest sotsiaalpartnerite ja kodanikuühiskonna esindajatega. Viimast partnerlust tuleks aktiivselt edendada partnerite tegeliku ja mitte ainult formaalse osalemise kaudu nii Euroopa ja liikmesriikide kui ka piirkondlikul tasandil.

2.9 Moodustada ELi eri institutsioonide (Euroopa Komisjon, Euroopa Parlament, Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee, Regioonide Komitee) esindajatest koosnev komisjon (töörühm), mille ülesandeks oleks uurida ühtekuuluvuspoliitika praegusi mehhanisme ja teha ettepanekuid nende põhjalikuks läbivaatamiseks.

3. Sissejuhatus

3.1 Sotsiaalse ühtekuuluvuse põhimõte on üheks ELi poliitika alustalaks, mida käsitletakse Euroopa Ühenduse asutamislepingu artiklis 158, mida Lissaboni lepinguga laiendati, et lisada sinna territoriaalpoliitika. Nii on majanduslik ja sotsiaalne ühtekuuluvus ühendatud moel, mis väljendab seda olemust, millel EL põhineb. See põhimõte peaks kehtima alati, igal pool ja kõigis poliitikavaldkondades, kuid ometi sageli see unustatakse. Ühtekuuluvus ja poliitiline solidaarsus peaksid iseloomustama selgelt kõiki ELi tegevusi. Tihti see aga ei ole nii, nagu on näidanud viimase aja sündmused seoses finantskriisiga.

3.2 Ühtekuuluvuspoliitika – sellisena nagu seda esitatakse – näib ikkagi olevat vaid ümberjaotamise poliitika, mis ei lisa väärtust majanduspoliitikale, monetaarpoliitikale ega ühtsele turule, vähendades lõhet piirkondade ja riikide vahel ning võideldes hävitava konkurentsi vastu.

3.3 Ühtekuuluvuspoliitika piiratus, mis teatises selgelt ilmneb, ei sõltu mitte ainult eelarve piiratusest, vaid ka vähesest kooskõlastatusest ühtekuuluvuspoliitika ja muu majanduspoliitika vahel, mis on senini liikmesriikide kätes, kes ei taha Euroopa ja oma poliitikat veelgi enam kooskõlastada. Nimetatud nõrgad küljed kajastuvad ka teatises ja on kahjuks otsustussüsteemile omased ning mõjutavad seega ka Euroopa Komisjoni võimet tegutseda.

3.4 Komisjon piirdub praegu vaid tegevusmehhanismide kaitsja, töölepaneja ja vormiliste külgede (üksnes reeglite järgimine) korraldaja rolliga, kuid ta peaks võtma endale tähtsama juhtrolli, püüeldes enam tõeliste ja tõhusate tulemuste poole. Teisisõnu sellise rolli, milles komisjon saab taas tõlgendada ühtekuuluvuspoliitika algset vaimu ajast, mil tal oli pigem juhtiv roll eraldatud vahendite kasutamise eest vastutavate inimeste pädevuste parandamisel.

3.5 Seda näitab ka kõnealune teatis ja viies ühtekuuluvusaruanne. Seega peab Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee tegema jõupingutusi strateegilise lähenemise tagasitoomiseks ühtekuuluvuspoliitikasse, tehes selleks konkreetseid ettepanekuid ja, mis veelgi tähtsam, tagades nende kasutuselevõttu.

3.6 Käesolevas arvamuses püüame mitte käsitleda kõiki ühtekuuluvuse aspekte, kuna seda on varem juba palju kordi tehtud. Piirdume üksnes mõne põhilise märkuse ja praktilise ettepanekuga.

4. Komisjoni teatis: kokkuvõte

4.1 Pärast 2007.–2013. aasta tegevuskavaga seotud programmide erinevatel etappidel toimunud konsultatsioonide ja läbirääkimiste lõppemist on komisjon esitanud aruande, kus ta toob esile nende läbirääkimistega saavutatu ilma ühegi kriitilise sõnata.

4.2 Nimetatud aruandes rõhutatakse tehtud valikute kvantitatiivseid (347 miljardi euro ulatuses investeeringuid) ja kvalitatiivseid külgi väga ametlikul moel koos täiuslike tabelite ja diagrammidega. Ühtekuuluvuspoliitika perioodiks 2007–2013 põhineb neljal valdkonnal ja seatud on järgmised eesmärgid: — ühtekuuluvuspoliitika ja Lissaboni tegevuskava; — globaliseerumine ja struktuurilised muutused; — demograafilised muutused ning osalust soodustavamad tööturg, ühiskond ja majandus; — säästev areng, kliimamuutused ja energia. Aruandes räägitakse ka juhtimisest ja toimunud läbirääkimistest (meetod).

4.3 Nimetatud on programmi konkreetsed eesmärgid ning antud arvulised andmed ja vahendite eraldamisega (2) seonduv jne. Kokkuvõtteks: — prioriteetideks peetakse teadustegevust ja innovatsiooni (86 miljardit), millele eraldatakse 25 % olemasolevatest ressurssidest; — 15 miljardit teenustele ja infrastruktuurile; — 27 miljardit (8 %) VKEdele; — 26 miljardit haridusele ja koolitustele; — tööhõivet – eriti noorte, naiste ja sisserännanute tööhõivet – toetav poliitika jne; — abi allpool vaesuspiiri elavatele inimestele, kes ei suuda tööturule siseneda; — keskkond ja jätkusuutlik areng, milleks eraldatakse 102 miljardit.

5. Märkused

5.1 Poliitika

5.1.1 Komisjoni teatise esimeses osas viidatakse Lissaboni strateegiale, mida peetakse ühtekuuluvuspoliitika võtmeaspektiks. Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee leiab, et praegusel ajal on raske leida liikmesriigi või rahvusvahelist institutsiooni, mis ei oleks täielikult toetanud majanduspoliitika strateegiat, mille eesmärgiks on kutsuda esile rahuldav majanduskasv ühildatuna kõrge tööhõive määraga. Kõnealuses dokumendis aga ei puudutata üldse küsimust (kuigi see ei olnud ka kavas), kuidas rakendada nimetatud strateegiat sellises majandussituatsioonis, mis hõlmab 27 väga erinevate majandus-, finants- ja sotsiaalressurssidega ning eelkõige erineva regionaalse arenguga riiki.

5.1.2 Avalikkuse toetuse saamiseks peab Lissaboni strateegia ühtekuuluvuspoliitika elluviimiseks sobima erinevate olukordade jaoks ning iga olukorra jaoks tuleb kindlaks määrata majanduspoliitika meetmed, mis antud piirkondades saadaolevate ressursside (inimressursid, infrastruktuur jne) abil võimaldavad edendada sissetulekute ja tööhõive kasvu. See tähendab, et lisaks nägemusele nende piirkondade arengust lühikeses kuni keskpikas perspektiivis (mitmekesistamiseks ja ümberõppeks, kohalike institutsioonide tugevdamiseks, muutustega toimetulekuks vajaliku inimkapitali koolitamiseks, uute investeeringute ligitõmbamiseks jne) on vaja ka võimet kasutada majanduspoliitika meetmeid nii regulatsiooni kui ka tegevuste vallas, et saavutada soovitud mõju kohalikule majandusele.

5.1.3 Teatises räägitakse väga üldiselt ka edusammudest ning piirdutakse ühtekuuluvuspoliitika raames iga tegevusvaldkonna jaoks mõeldud finantsressursside loetlemisega (ligipääs Euroopa turule, kulutused teadus- ja arendustegevusele ning innovatsioonile, ettevõtlusele, tööturule, keskkonnale jne). Oleks olnud kohane viidata mineviku kogemuste ja 12 uue liikmesriigi hiljutisemate kogemuste põhjal erinevate piirkondade tegelikule ostujõule ning ühenduse ressursside kasutamise mõõdetavale mõjule peamistele makromajanduslikele muutujatele (sissetulekute ja investeeringute kasv, alanev inflatsioon).

5.1.3.1 Konkreetseteks eesmärkideks eraldatud ressursid on vajalik eeldus muutuste tagamiseks, kuid sellest üksi ei piisa tegelike muutuste toimumiseks. Kasulik oleks olnud mainida ära ka põhiprobleemid seoses ühtekuuluvuspoliitika juhtimisega, sealhulgas ühenduse programmide juhtimise keerulisus ning viidata ka rahvusvahelise makromajandusliku kliima halvenemisele, mis kindlasti ei aidanud kaasa kõige ebasoodsamas olukorras olevate Euroopa piirkondade arengule.

5.1.4 Pealegi muudab vaid üks lihtne asjaolu ühtekuuluvuspoliitika edusammude rõhutamise küsitavaks. Viimastel aastatel on Euroopa riikide areng vaatamata struktuurifondidest aastatel 2000–2006 investeeritud suurele ressursihulgale (260 miljardit eurot) olnud oluliselt aeglasem kui peamistel konkurentriikidel (Ameerika Ühendriigid, Kanada ja vähemal määral Jaapan). See on olnud eriti märgatav piirkondades, mis jäävad ühenduse keskmisele kõige enam alla. Uue programmitsükli (2007–2013) esimesed kaks aastat kinnitavad, et majandus- ja finantskriisi hiljutise süvenemise tõttu jätkub paljude Euroopa piirkondade majanduses kasvu aeglustumine või isegi seisak.

5.1.5 Nimetatud tähelepanekute põhjal leiab Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee, et perioodi 2007–2013 ühtekuuluvuspoliitika ei oleks tohtinud pakkuda liikmesriikidele vaid ühte kõigile sobivat strateegiat ühenduse programmis nimetatud kolme eesmärgi (lähenemine, piirkondlik konkurentsivõime ja Euroopa territoriaalne koostöö) saavutamiseks, vaid kahetasandilist strateegiat, millest esimene oleks suunatud peamiselt neile Euroopa piirkondadele, mis jäävad ühenduse keskmisele kõige enam alla (12 uue liikmesriigi piirkonnad) ja teine neile piirkondadele, mis jäävad küll ühenduse keskmisele veidi alla, kuid kus on viimastel aastatel tehtud märkimisväärseid edusamme ELi kõige arenenumatele piirkondadele lähenemiseks.

5.1.5.1 27 liikmesriigi arengutasemetele vastavat strateegiat on vaja pakkuda põhjusel, et 75 % künnisest palju allapoole jäävates piirkondades on vaja oluliselt teistmoodi sekkumist ja väga erinevaid meetmeid võrreldes nendega, kes on ühenduse keskmisele lähemale jõudnud. Nende kõigi koondamine nimetuse „lähenemispiirkonnad” alla ei aita mõista seda, et seal kasutatavad poliitikameetmed peavad olema erineva intensiivsuse, suuna ja paindlikkusega.

5.1.5.2 Sama võib öelda konkurentsivõime piirkondade ja territoriaalse koostöö piirkondade kohta. Iga piirkonna jaoks kohandatud analüüs, mis põhineb esinduslikumatel näitajatel kui ühtekuuluvuspoliitikas on arvesse võetud (nagu Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee juba rõhutas oma arvamuses teemal „Neljas aruanne majandusliku ja sotsiaalse ühtekuuluvuse kohta”), võiks anda parema ülevaate ressursside jaotamisest iga eesmärgi tarvis ning anda seega iga piirkonna jaoks valitud arengupoliitikale erineva näo. Komitee leiab, et sellele küsimusele tuleks pöörata enam tähelepanu arutelus, mille komisjon on ühtekuuluvuspoliitika prioriteetide, organiseerimise ja juhtimise kohta algatanud.

5.1.6 Selleks, et tagada ühenduse ressursside parim ja tõhusaim kasutus, oleks olnud hea sätestada – eriti piirkondade puhul, mis ei ole ühtekuuluvuspoliitika raames kättesaadavaid ressursse kõige paremini ära kasutada suutnud ning on veel üleminekuperioodis – mingit laadi asendus- ja/või integratsioonimeetmed, mida komisjon ise subsidiaarsuse põhimõtte kohaselt võtaks.

5.1.6.1 Probleem on selles, et on oht, et kõige vaesemates ja (institutsionaalselt, poliitiliselt, kultuuriliselt) kõige vähem struktureeritud piirkondades võib nii neile eraldatud ressursside ebatõhus kasutus kui ka eraldatud, kuid kulutamata jäänud ressursside tagasimaksmine neist toetustest mõjutatud inimestele majanduslikult ja sotsiaalselt tõsiselt halvasti mõjuda.

5.1.6.2 Niisuguste piirkondade puhul oleks nn kaitseklausel, mida komisjon ühenduse ressursside tõhusamaks kasutuseks aktiveeriks, sotsiaalselt ja majanduslikult palju kasulikum, kui näha ressursside raiskamist kehva juhtimise tõttu või lihtsalt nende tagastamist.

5.1.7 Järgmine märkus puudutab Euroopa Sotsiaalfondist toimuvat rahastamist hariduse ja koolituste kvaliteedi ning pakkumise parandamiseks. Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee usub, et on vaja parandada oskusi, integreerida üksteisega senisest paremini ELi eri vahendeid ja suurendada tööturul osalemist, et tõsta liikmesriikide majanduse konkurentsivõimet ja tootlikkust.

5.1.7.1 Selles vallas saavutatud tulemused on olnud allpool ootusi, nagu ELi dokumentides on palju kordi öeldud. Ka siin tuleks uuesti läbi mõelda paljudes Euroopa piirkondades toimivad koolitus- ja oskustavad.

5.1.7.2 Uue programmi raames selle valdkonna jaoks eraldatud summad on märkimisväärsed ning nende optimaalsest vähemal määral kasutamise ohu tõttu tuleks sätestada parandusmeetmed, millega saab säilitada nende kohalike ametiasutuste autonoomia, kelle professionaalsuse ja halduskorralduse tase on piisav. Lisaks on oluline saadaolevaid ressursse hästi ära kasutada, kuid samas tulla välja ka alternatiivsete ettepanekutega (vähem koolitusi kohalikul tasandil ja tsentraliseeritum koolitustegevus ELi institutsioonides, et luua rohkem sidemeid kodumaiste ja välismaiste akadeemiliste asutuste vahel ning võtta koos kvalifitseeritud partneritega ühised algatused hea tegevustava levitamiseks jne) piirkondades, kus koolitusprogrammide tõhusa juhtimise tagamiseks vajalikud põhitingimused ei ole täidetud.

5.2 Pealegi muudetakse tegevuskavas kurssi võrreldes ühenduse asutamislepingus sätestatud ühtekuuluvuspõhimõtetega – seda kurssi oleks pidanud jätkama. Kuna liikmesriikide valitsused vaatavad paljudele asjadele läbi sõrmede, näeme, et nimetatud põhimõtteid õõnestatakse nn uute, väljakutsetele vastavate põhimõtete tagaajamise ettekäändel.

5.3 Seeläbi tekib oht, et ühtekuuluvus muutub rahastuseta Euroopa tegevuskavade või poliitikavaldkondade rahaallikaks just nagu menüü, mis muutub vastavalt hetkevajadustele. Seega on ühtekuuluvus muutumas ümberjaotamispoliitikaks, millel puudub strateegiline lähenemine.

5.4 Tegevuspõhimõtteks on seega olnud toetuste jagamine ühte ja teise kohta, kuigi tegelikult oli ja on vaja vahendite finantsstruktuuri põhjalikult muuta, edendada nende mitmekordistavat mõju, valides selleks sobivama meetmed ning lisades panuse Euroopa Investeerimisfondist ja Euroopa Investeerimispangast, et tagada ettevõtetele juurdepääs laenudele.

5.5 Ühtekuuluvuspoliitika tuleks asetada sellisele kohale, et ta aitaks edendada asjaomaste piirkondade majanduskasvu ja konkurentsivõimet, investeerides igal juhul teadus- ja arendustegevusse, kuid esmalt sellesse, et muuta avalikud teenused (veevarustus, jäätmete kogumine ja kõrvaldamine, eakatele mõeldud teenused, koolitused, koolieelsed lasteasutused jne) paremaks parimate meetmetena kõnealuste piirkondade atraktiivsemaks muutmiseks.

5.6 Riiklikul või piirkondlikul tasandil tehtavaid valikuid ei saa määrata ülalt alla mehhanismide kaudu, arvestamata kohalikke vajadusi ja olusid, ning tihti ka lihtsustatud moel, mis võib paljudes piirkondades olukorda tublisti halvendada, mille tagajärjel lõhe piirkondade arengus suureneb ning ühenduse finantstugevus väheneb. Ühtekuuluvuspoliitikale omaseks tunnuseks on just see, et ta suudab kohaneda tegelike kohalike vajadustega, ilma et ta jätaks tähelepanuta uuendustegevust soodustavaid meetmeid või kooskõlastamist ELi teiste programmidega.

5.7 Komisjonil oli ühtekuuluvuspoliitika varajasel etapil oluline osa. Ta aitas liikmesriikidel ja piirkondadel parandada lähenemisviisi ning tegevust valikute ja eesmärkide osas. See lähenemisviis näib praegu olevat muutunud vastupidiseks: vorm on olulisem kui sisu ning on kulutatud ülemäära palju energiat ja raha, mis ei ole tulnud investeeringutele kasuks.

5.8 Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee leiab, et kontroll on küll oluline, kuid seda mitte sisu arvelt. Tuleb eristada (eriti peab seda tegema Euroopa Kontrollikoda) korrapäratust ja pettust ning vältida muljet, et see on komisjoni ainus mure; komisjoni nähakse sageli uurijana teiste institutsioonide kõrval. Lisaks ei saa EL erinevates poliitikavaldkondades kasutada erinevaid mõõdupuid.

5.9 SKT ei saa olla ainus kriteerium selle määramisel, kas mingi piirkond on vähem arenenud või mitte ja seda eriti pärast ELi laienemist ida poole; kasulik oleks võtta arvesse ka muid parameetreid, nagu kasvusuundumus, konkurentsivõime, tööhõive määr, avalike teenuste, ülikoolide ja koolide seis, rahvastiku vananemise määr, noorte ja naiste olukord, aktiivsuse ja tegevusetuse määr, liikmesriigi üldine olukord ning muu.

6. Meetod: juhtimine ja partnerlus

6.1 Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee leiab, et oleks kohasem teha selget vahet institutsionaalse partnerluse või juhtimise – mis on siiani nõrk – ja tõeliste läbirääkimiste vahel sotsiaalpartnerite ja kodanikuühiskonnaga. Teatisest jääb aga mulje, et need on üks ja seesama asi!

6.2 Samapalju segadust tekib seoses partnerite, ühtekuuluvuspoliitikast mõjutatud sidusrühmade osalemisega: nagu osalusdemokraatia sõltuks koosolekutel osalejate arvust, taandudes sageli millekski rahvakogul osalejate loetelu taoliseks. Seega lühidalt öeldes ei ole kehtiv juhtimis- ja partnerluskord kuigi asjakohane. Seda oleks vaja põhjalikult üle vaadata. On oluline, et määruse (EÜ) nr 1083/2006 artiklis 11 esitatud nõuet laiaulatuslikuks partnerluseks struktuurifondide programmide planeerimisel, rakendamisel ja hindamisel täidetaks tõhusalt. Juhtimis- ja partnerlusmenetlusele tuleb seetõttu anda hinnang, mis võetakse seejärel aluseks läbivaatamisel, mille eesmärk on organiseeritud kodanikuühiskonna ulatuslikum ja tõeline kaasamine.

6.3 Sotsiaalmajanduslik partnerlus on väärtus, võimalus ja vajadus, mitte partneritele tehtud järeleandmine või teene. Kui partnerlust ja läbirääkimisi austatakse ning viiakse igal tasandil ja erinevatel etappidel läbi aktiivselt, annab see peaaegu alati parimad valikud, programmid, kavad ja tulemused. Samuti aitab see anda avalikkusele enam teavet ning tuua ühtekuuluvuspoliitikale suurema toetuse kohalikul ja liikmesriigi tasandil.

6.4 Jättes kõrvale ametlikud menetlused, on kahjuks teatisest jäänud mulje, et siiani see nii ei ole, välja arvatud mõned erandid. Sageli on toimunud vaid asjaarutamised ja teabe kogumise koosolekud, kuid tõeline, läbirääkimisteks vajalik kokkulepe jäi saavutamata. Paljudel juhtudel ei ole sotsiaalpartnereid ega kodanikuühiskonna esindajaid kaasatud ka sellepärast, et on eelistatud viidata liikmesriikide tegevustavale, mida sageli ei olegi või mida ei rakendata. Läbirääkimisprotsessi tagamiseks ja tugevdamiseks võiks näiteks kaasata liikmesriikide majandus- ja sotsiaalnõukogusid, nagu seda tehakse Prantsusmaal ja Portugalis. Häid eeskujusid sotsiaalpartnerite ja kodanikuühiskonna organisatsioonide kaasamisest leidub ka teistes riikides, näiteks Rootsis.

6.5 Tuleb ka mainida suurt erinevust eri riikide vahel, eriti viimase laienemise ajal ELiga ühinenute puhul, kus ametiühinguid ja ettevõtjaid ei ole praktiliselt üldse kaasatud. Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee leiab, et läbirääkimismehhanismi tuleb kohandada tegeliku olukorraga liikmesriikides ning muuta seda paindlikumaks eeldusel, et see on tõeline, konkreetne ja koosneb esindusorganisatsioonidest. Isegi tõsiste raskuste esinemise korral ei saa piirduda üksnes dialoogi või konsulteerimisega või nn partnerite foorumiga. EL peab edendama partnerlust, viima läbi tõelisi läbirääkimisi sotsiaalpartnerite ja kodanikuühiskonna esindajatega kõigil tasanditel, alustades hästi teadaolevatel põhjustel Euroopa tasandist.

6.6 Tegevuskavade jaoks tehtud ettevalmistuste käigus oleks võinud olla võimalik hinnata partneritega saavutatud kokkulepet, kuid selle asemel on just siin ilmnenud tõsised probleemid: — vastuolu partneritega konsulteerimiseks mõeldud lühikeste ajavahemike ning programmide elluviimiseks määratud pikkade tähtaegade vahel; — vähene kontroll konsultatsiooniprotsessi üle ja tehtud muudatuste põhjendamata jätmine; — ametlike partnerluslepingute puudumine, seda eriti piirkondade tasandil; — iganenud konsultatsiooni(läbirääkimiste)süsteem ja sage tunne, et tõstatatud küsimusi ei ole õieti arvesse võetud; mitteküllaldane kaasatus programmide elluviimises – eriti piirkondlikul tasandil; — vajadus suutlikkuse ja sotsiaalpartnerite asjatundlikkuse suurendamise järele (erinevates riikides) sellise tasemeni, et see oleks täiesti võrreldav institutsioonide omaga.

6.7 Ka siin kerkib taas esile representatiivsete osapoolte ja sidusrühmade läbirääkimistesse kaasamise küsimus. Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee on arvamusel, et tuleb arvestada sotsiaalpartnerite (tööandjate ühendused ja ametiühingud) ning kodanikuühiskonna esindajatega, mida tuleks kaasata vastavalt nende huvidele ja esinduslikkusele, nagu nenditi Euroopa Parlamendi aruandes. Liikmesriigid peaksid olema kohustatud rakendama ehtsat ja tõelist partnerlust kõigi huvitatud osapoolte vahel.

6.8 Partnerlust tuleks rakendada ka erinevatel – Euroopa, liikmesriigi või piirkondlikul – tasanditel ja vertikaalselt ning kõigil tegevuskava etappidel (ettevalmistamine, elluviimine ning programmide, projektide ja tulemuste kontrollimine). Euroopa Sotsiaalfondi jaoks rakendatud meetodit saaks vajalike kohandustega kasutada näitena regionaalpoliitika ja muude vahendite puhul.

6.9 Komisjon peaks nagu varemgi edendama koolituste läbiviimist sotsiaalpartneritele ning asjast huvitatud valitsusvälistele organisatsioonidele, et nende kaasamine annaks parima võimaliku tulemuse – eriti asjaomastes piirkondades ja uutes liikmesriikides.

Brüssel, 25. märts 2009 Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee president Mario SEPI

(1) Vt komisjoni programmi JEREMIE.

(2) Vt lisa.