•Ettepaneku sätete üksikasjalik selgitus

Artiklis 1 sätestatakse ettepaneku eesmärk ja selgitatakse, et kavatsetakse luua paralleelsus rahapesuvastase direktiiviga seoses sularaha liikumisega üle välispiiri.

Artiklis 2 sätestatakse mitmed mõisted, eelkõige mõiste „sularaha“. Võtmaks arvesse muutusi nende kurjategijate käitumises, kes üritavad vältida deklareerimise kohustust, on määrusega kehtestatud neli suurt kategooriat: vääringud, vabalt kaubeldavad esitaja maksevahendid, väärtuse säilitamiseks kasutatavad suure likviidsusega tooted ja ettemaksukaardid. Teise, kolmanda ja neljanda kategooria komponente on kirjeldatud lisas, mida võib muuta delegeeritud õigusaktiga Euroopa Parlamendi ja nõukogu järelevalve all. Sellise lähenemisviisi loogika on, et kurjategijad, kes püüavad vältida vääringute deklareerimist, vahetavad selle mõnikord väärtuslikeks kaupadeks, näiteks kuldmüntideks. Kui kuldmünte ja kõrge puhtusastmega füüsilist kulda kontrollitakse, nagu on ettepanekuga ette nähtud, võivad kurjategijad otsida muid kaupu deklareerimise vältimiseks. On hädavajalik, et sellise käitumise vastu saaks kiiresti reageerida, kui tõendatud vajadus peaks tekkima. Kaaludes lisa muutmist, võtab komisjon seda vajadust arvesse võrreldes rakendamise lihtsusega kohapeal, kus pädevatel asutustel peavad olema tehnilised vahendid kauba laadi ja väärtuse kiireks hindamiseks, ning meetme proportsionaalsust põhiõiguste seisukohast.

Artikli 2 punktis i määratletakse „kuritegelik tegevus“, osutades tegevustele, mis on loetletud direktiivi (EL) 2015/489 artikli 3 lõikes 4. Lisaks on tehtud ettepanek määratleda „kuritegelik tegevus“ seoses rahapesu kriminaliseerimisega (ettepanek: direktiiv, mis käsitleb rahapesuvastast võitlust kriminaalõiguse vahenditega COM (2016)826 final, 21. detsember 2016). Pärast seda, kui kaasseadusandjad on direktiivi, mis käsitleb rahapesuvastast võitlust kriminaalõiguse vahenditega vastu võtnud, hindab komisjon, kas on vaja vaadata läbi direktiiv (EL) 2015/849, et ühtlustada mõistet „kuritegelik tegevus“, nagu seda on kajastatud direktiivis rahapesuvastase võitluse kohta kriminaalõiguse kaudu.

Artikliga 3 kohustatakse füüsilisi isikuid deklareerima vähemalt 10 000 euro suurused summad ning määratakse kindlaks, kuidas deklaratsioon esitatakse (kirjalikult või elektrooniliselt, kasutades vormi, mis on kehtestatud lisas sätestatud artikli 15 punkti a kohaselt) ja andmed, mis tuleb esitada.

Artikliga 4 kehtestatakse avalikustamiskohustus saatjata sularaha puhul (nt raha, mis on saadetud veose või pakina), mis võimaldab pädevatel asutustel, kes käsitlevad 10 000 euro või sellest suurema summa sularaha saadetist, kasutada kaalutlusõigust ja nõuda saatjalt, vastuvõtjalt või nende esindajalt deklaratsiooni esitamist. Sellise lähenemisviisiga tagatakse, et ametiasutused saavad täieliku teabe, ilma et peaksid kehtestama süsteemse deklareerimiskohustuse nt finantsasutuste vahel liikuvate saadetiste puhul. Artikli 3 kohaste deklaratsioonide puhul tehakse ettepanek, et avalikustamisdeklaratsioonid täidetaks kirjalikult või elektrooniliselt vastavalt artikli 15 lõikes a sätestatud vormile.

Artikliga 5 antakse pädevatele asutustele kontrollivolitused ning täpsustatakse, et rikkumiste korral, kui deklaratsiooni ei ole esitatud, on neil volitused kehtestada omal algatusel deklaratsioon.

Artikkel 6 võimaldab registreerida andmed sularaha liikumiste kohta, mis jäävad alla deklareerimis- või avalikustamiskünnise. Arvestades mõju, mis sellel on põhiõigustele ja eelkõige seoses artikli 7 kohase sularaha ajutise kinnipidamisega, peab kõigi meetmete puhul lähtuma piisavalt kõrgest künnisest ja kuritegeliku tegevuse tunnustest. Kohaldatakse rahapesu direktiivi kuritegeliku tegevuse määratlust (rahapesu, terrorismi rahastamine või eelkuriteod, nt maksukuriteod).

Artikkel 7 võimaldab ametiasutustel pidada sularaha ajutiselt kinni, kui deklaratsioon või avalikustamisdeklaratsioon tulnuks esitada, aga seda ei ole tehtud, või – summast olenemata – kui on põhjust kahtlustada kuritegelikku tegevust. Kinnipidamise üksikasjalik kord sätestatakse siseriiklikes õigusaktides, kuid tuleb rõhutada, et tegemist on rangelt olukorda säilitava haldusmeetmega, mille ainus eesmärk on anda pädevatele asutustele võimalus pidada sularaha kinni hetkest, mil kõrvalekalle avastatakse, kuni hetkeni, mil muud asutused, näiteks rahapesu andmebürood või kohtuasutused otsustavad, kas on piisavalt alust alustada uurimist ja sularaha kohtulikult ära võtta või vabastada. Iga sellist ajutist kinnipidamist tuleb põhjendada, osutades konkreetsetele oludele, ning selle suhtes tuleb kohaldada tõhusat õiguskaitsevahendit vastavalt siseriiklikule õigusele. Juhul kui pädevad asutused ei otsusta ajutise kinnipidamise jaoks ette nähtud tähtaja jooksul või juhul, kui nad otsustavad, et ei ole põhjust enam sularaha kinni pidada, tuleb sularaha deklarandile viivitamata üle anda.

Artiklis 8 nõutakse, et pädevad asutused edastaksid artiklite 3 ja 4, artikli 5 lõike 3 või artikli 6 kohaselt saadud teabe aktiivselt rahapesu andmebüroole. Selle teabe rahapesu andmebüroole üksnes kättesaadavaks tegemine ei ole piisav. Teave tuleb edastada vastavalt tehnilistele eeskirjadele, mis on kehtestatud artikli 15 punkti c kohaselt.

Artiklis 9 on sätestatud teabevahetus pädevate asutuste vahel, st tolliasutused ja muud asutused, kelle liikmesriigid on määranud määrust kohaldama (nt piirivalve, maksuhaldurid jne). Arvestades rahapesu ja terrorismi rahastamise piiriülest mõõdet ja asjaolu, et liitu on võimalik siseneda või sealt lahkuda ühe liikmesriigi kaudu ning seejärel ringi liikuda ilma täiendavate kontrollideta, on riskianalüüsi ja ennetamise seisukohast hädavajalik, et teave rikkumiste kohta (deklaratsiooni puudumine, omal algatusel koostatud deklaratsioonid või kuritegeliku tegevuse tunnused) tehakse kättesaadavaks teiste liikmesriikide pädevatele asutustele. Samuti peaks pädevatel asutustel olema võimalus teha kõnealune teave kättesaadavaks muudele ametiasutustele, kes uurivad kuritegevust (nagu see on määratletud käesolevas ettepanekus), kuid ei ole otseselt määratletud pädevate asutustena, nt politsei või maksuhaldurid (maksukuritegude avastamiseks ja nende vastu võitlemiseks). Komisjoni tuleks teavitada mis tahes kuritegelikust tegevusest, mis võib kahjustada liidu finantshuve. Riskianalüüsi anonüümseks muudetud teavet ja riskianalüüsi tulemusi tuleks vahetada nii oma riigi kui ka teise liikmesriikide pädevate asutustega, kui tehakse kindlaks, et oht kujutab endast suurt riski mujal liidus. Teavet tuleb vahetada vastavalt artikli 15 punktile c kehtestatud tehnilistele eeskirjadele, kasutades artikli 15 punkti d kohast vormi.

Artikliga 10 lubatakse vahetada teavet ELi mittekuuluvate riikidega, nende ametiasutuste nõusolekul, kes algselt teabe kogusid, ning kooskõlas kõigi siseriiklike ja liidu sätetega, mis käsitlevad isikuandmete edastamist ELi mittekuuluvatele riikidele.

Artiklis 11 on sätestatud, et pädevad asutused, kes saavad andmeid käesoleva määruse kohaselt, täidavad saadud isikuandmete vastutavate töötlejate ülesandeid, ja et kogu käesoleva määruse alusel saadud teabe suhtes kehtib ametisaladuse hoidmise kohustus ning seda teavet tuleb piisavalt kaitsta. Teavet võib avaldada üksnes siis, kui siseriiklikud õigusnormid seda võimaldavad, eelkõige seoses kohtumenetlusega.

Artiklis 12 piiratakse isikuandmete töötlemist kuritegude ennetamise ja kuritegevuse vastu võitlemise eesmärgil. Kõnealuses artiklis sätestatakse ka deklaratsiooni andmete säilitamisaeg, mis on viis aastat.

Artiklis 13 sätestatakse karistused deklareerimiskohustuse täitmata jätmise eest. Uus element on liikmesriikide kohustus teavitada komisjoni kõigist karistussätete muudatustest pärast määruse jõustumist. Liikmesriigid võivad määrata kindlaks karistused, kuid mis tahes karistust kohaldatakse üksnes määruse alusel deklareerimata jätmise eest ning karistused peaksid olema tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad. Karistuse määramisel deklaratsiooni esitamata jätmise eest ei peaks ametiasutused eeldama ega arvesse võtma eelkuritegude olemasolu või puudumist seoses deklareerimata sularahaga. Karistus ei hoia ära vajadust võimalikku kuritegu eraldi uurida, mis jääb väljaspoole käesoleva määruse kohaldamisala. Karistuste määramisel deklaratsiooni esitamata jätmise eest peaksid liikmesriigid võtma arvesse asjakohaseid otsuseid Euroopa Liidu Kohtus ja Euroopa Inimõiguste Kohtus.

Artikliga 14 antakse komisjonile volitused võtta vastu delegeeritud õigusakte, et muuta lisa, milles on esitatud mõiste „sularaha“ komponendid. Selline paindlikkus on vajalik määruse ajakohastamiseks tulevikus ning annab poliitikakujundajaile võimaluse kiiresti reageerida uutele kuritegevuse suundumustele ja võtta arvesse tekkivaid rahvusvahelisi standardeid ja parimaid tavasid. Mis tahes muudatuse suhtes kohaldatakse tõendamise vajadust, proportsionaalset lähenemisviisi, mis tagab, et pädevatel asutustel on võimalik muudatusi praktikas rakendada, ja järelevalvet Euroopa Parlamendi ja nõukogu poolt, kellel on õigus esitada vastuväiteid pärast sellise akti vastuvõtmist ning tühistada delegeeritud asutuse otsus igal ajal. Enne delegeeritud õigusakti vastuvõtmist konsulteerib komisjon liikmesriikide ekspertidega sularaha kontrollimise valdkonnas, et tutvuda nende seisukohtadega.

Artikliga 15 antakse komisjonile rakendusvolitused, et näha ette meetmed kontrollide ühtseks kohaldamiseks, kehtestades muu hulgas deklaratsioonide ja avalikustamise vormid, tehnilised eeskirjad teabe vahetamiseks (mis sisaldavad kasutatavat elektroonilist süsteemi) ning eeskirjad ja vormid, millega liikmesriigid esitavad komisjonile anonüümsed statistilised andmed deklaratsioonide ja rikkumiste kohta.

Artikliga 16 luuakse sularaha kontrollimise komitee, kuhu liikmesriigid määravad oma eksperdid ning mis abistab komisjoni rakendusaktide koostamisel.

Artiklis 17 käsitletakse teabe esitamist komisjonile ning täpsustatakse, et liikmesriigid annavad pädevatele asutustele teavet sularaha kontrollimise määruse kohaldamise kohta ja karistuste kohta, mis on ette nähtud deklaratsiooni esitamata jätmise eest. Liikmesriigid peaksid hoidma komisjoni kursis kõigi edasiste muudatustega. Anonüümseid statistilisi andmeid tuleks esitada komisjonile sagedusega, mis on kindlaks määratud rakendussätetes, kuid vähemalt kord aastas.

Artiklis 18 käsitletakse hindamismeetmeid ning täpsustatakse, et komisjon esitab Euroopa Parlamendile ja nõukogule aruande viis aastat pärast määruse jõustumist ning edaspidi iga viie aasta järel.