EUROOPA KOMISJON Brüssel,18.11.2020 COM(2020) 744 final ETTEPANEK: KOMISJONI JA NÕUKOGU ÜHINE TÖÖHÕIVEARUANNE



SISUKORD EESSÕNA PÕHISÕNUMID 1. EUROOPA LIIDU TÖÖTURU JA SOTSIAALVALDKONNA SUUNDUMUSTE NING PROBLEEMIDE ÜLEVAADE 1.1 Tööturu suundumused 1.2 Sotsiaalsed suundumused 2. SOTSIAALVALDKONNA TULEMUSTABELI LÜHIÜLEVAADE 2.1 Sotsiaalvaldkonna tulemustabeli selgitus 2.2 Sotsiaalvaldkonna tulemustabelist saadud tõendusmaterjal 3. TÖÖHÕIVE- JA SOTSIAALREFORMID – LIIKMESRIIKIDE TULEMUSED JA MEETMED 3.1 Suunis 5. Tööjõunõudluse suurendamine 3.1.1 Põhinäitajad 3.1.2 Liikmesriikide võetavad meetmed 3.2 Suunis 6. Tööjõupakkumise edendamine ning tööhõivele, oskustele ja pädevustele juurdepääsu parandamine 3.2.1 Põhinäitajad 3.2.2 Liikmesriikide võetavad meetmed 3.3 Suunis 7. Tööturgude toimimise parandamine ja sotsiaaldialoogi tulemuslikumaks muutmine 3.3.1 Põhinäitajad 3.3.2 Liikmesriikide võetavad meetmed

3.4 Suunis 8. Kõigi jaoks võrdsete võimaluste edendamine, sotsiaalse kaasatuse toetamine ja vaesuse vastu võitlemine 3.4.1 Põhinäitajad 3.4.2 Liikmesriikide võetavad meetmed



EESSÕNA Euroopa Liidu toimimise lepingu artikliga 148 on Euroopa Komisjonile ja nõukogule antud ülesanne koostada ühine tööhõivearuanne. Euroopa Komisjoni ettepanek selle aruande kohta on osa sügispaketist. Ühises tööhõivearuandes esitatakse aastakokkuvõte Euroopa Liidu tööhõive ja sotsiaalarengu peamistest suundumustest ning liikmesriikides kooskõlas tööhõivepoliitika suunistega ellu viidud reformimeetmetest. Aruanne järgib suuniste struktuuri: tööjõunõudluse suurendamine (suunis 5), tööjõupakkumise edendamine ning tööhõivele, oskustele ja pädevustele juurdepääsu parandamine (suunis 6), tööturgude toimimise parandamine ja sotsiaaldialoogi tulemuslikumaks muutmine (suunis 7) ning kõigi jaoks võrdsete võimaluste edendamine, sotsiaalse kaasatuse toetamine ja vaesuse vastu võitlemine (suunis 8). Lisaks jälgitakse ühises tööhõivearuandes liikmesriikide tulemusi, võrreldes neid Euroopa sotsiaalõiguste samba raames loodud sotsiaalvaldkonna tulemustabeli näitajatega. Euroopa sotsiaalõiguste samba kuulutasid ühiselt välja Euroopa Parlament, nõukogu ja komisjon 17. novembril 2017. Selles on kindlaks määratud põhimõtted ja õigused kolmes valdkonnas: i) võrdsed võimalused ja juurdepääs tööturule, ii) õiglased töötingimused ning iii) sotsiaalkaitse ja sotsiaalne kaasatus. Neis valdkondades toimuva arengu jälgimiseks on vaja teha samba juurde kuuluva sotsiaalvaldkonna tulemustabeli põhjalik analüüs. Ühise tööhõivearuande struktuur on järgmine: sissejuhatuses (1. peatükk) kirjeldatakse Euroopa Liidu tööturu ja sotsiaalvaldkonna peamisi suundumusi, et anda olukorrast ülevaade; 2. peatükis tutvustatakse Euroopa sotsiaalõiguste samba juurde kuuluva sotsiaalvaldkonna tulemustabeli analüüsi peamisi järeldusi; 3. peatükis esitatakse kõiki riike võrdlev põhinäitajate (sh sotsiaalvaldkonna tulemustabeli näitajate) üksikasjalik kirjeldus, vaadeldes liikmesriikide tulemusi, probleeme ja poliitikat, mida on rakendatud tööhõivepoliitika suuniste järgimiseks.

PÕHISÕNUMID Enne COVID-19 kriisi algust oli tööhõive kasv ELis stabiilne, ent aeglustuv. Tööturgudel 2013. aastal alanud positiivsete tulemuste jätkuna suurenes tööhõive 2019. aastal veelgi ja jõudis aasta lõpus rekordtasemele. Sellele rohkete töökohtadega majanduskasvule on aidanud kaasa liikmesriikide finantskriisijärgsed reformipingutused, ehkki teatavates liikmesriikides ja piirkondades on probleemid püsinud, sealhulgas haavatavate rühmade tööturule integreerimise valdkonnas. Selle suundumuse pööras ümber COVID-19 pandeemia, muutes järsult meie töö- ja eluviisi. Pandeemia on nõudnud märkimisväärset lõivu inimelude näol ja põhjustanud enneolematu majandusšoki. Euroopa ja riikide ametiasutused on reageerinud kiiresti. Kodanike tervise ja töökohtade kaitsmine on muutunud tähtsaimaks poliitiliseks prioriteediks. Eelkõige on liikmesriigid toetanud suurt kahju kandnud rühmi ja sektoreid. Nende meetmete rakendamine on seni ära hoidnud ulatusliku tööhõive- ja sotsiaalkriisi tekkimise kogu ELis. Siiski on endiselt palju ebakindlust, eelkõige selle suhtes, kui kaua pandeemia kestab, millal hakkab kuju võtma majanduse kestlik taastumine ja millised on tagajärjed kõige haavatavamate jaoks. Riigiti on olukord erinev, seda ka minevikupärandi tõttu. Liikmesriigid, kellel oli tõsiseid sotsiaal-majanduslikke probleeme juba enne pandeemiat, on nüüd veelgi haavatavamad. Euroopa sotsiaalõiguste samba rakendamine on esmatähtis tagamaks, et taastumine on õiglane ja kaasav. Töötajate ja leibkondade toetuseks mõeldud poliitiliste meetmete kavandamisel tuleb kolme mõõtme – võrdsed võimalused ja juurdepääs tööturule, õiglased töötingimused ning sotsiaalkaitse, tervis ja kaasatus – kõrval juhinduda samba põhimõtetest. Pandeemia tagajärgedega võitlemine ja taastumise ettevalmistamine nõuab sotsiaalse vastupidavuse suurendamist ja ülespoole suunatud lähenemist, seades keskmesse inimesed. Hiljuti vastu võetud tööhõivesuunistes on hõlmatud erisuunised, mille eesmärk on leevendada mõju, mida COVID-19 avaldab tööhõivele ja sotsiaalvaldkonnale, ning selles antakse liikmesriikidele konkreetseid juhiseid tööturuasutuste, hariduse ja koolituse ning sotsiaalkaitse ja tervishoiusüsteemide ajakohastamiseks, et muuta need kaasavamaks ja õiglasemaks. Ka sisaldavad need uusi elemente, mis kajastavad liidu prioriteete, eelkõige sotsiaalselt õiglase rohe- ja digipöörde valdkonnas. Euroopa rohelise kokkuleppe põhieesmärk on muuta kliima- ja keskkonnaprobleemid võimalusteks ning üleminek õiglaseks ja kõigi jaoks kaasavaks. ELi reageerimine kriisile on olnud kiire ja tugev. Liikmesriikidele on pakutud enneolematut rahalist toetust kriisi majandusliku, sotsiaalse ja tervisemõju leevendamiseks ning taastumise soodustamiseks, sealhulgas uue eriolukorras töötuseriski leevendamiseks pakutava ajutise toetuse Euroopa rahastu (TERA) ja erakorralise toetuse rahastamisvahendi kaudu ning kasutades suurema paindlikkusega ühtekuuluvuspoliitika rahalisi vahendeid koroonaviirusele reageerimise investeerimisalgatuse raames. Lisaks pakub taaste ja vastupidavuse rahastamisvahend, mis on taasterahastu „NextGenerationEU“ keskne element, ulatuslikku rahalist toetust reformidele ja investeeringutele, mille eesmärk on toetada töökohtade loomist ning muuta ELi majandussüsteemid, ühiskond ja tervishoiusüsteemid vastupidavamaks ning valmistada need paremini ette rohe- ja digipöördeks ehk kaksiküleminekuks. See on ainulaadne võimalus suurendada investeeringuid inimestesse ja kiirendada majanduse taastumist. Selline kiire reageerimine sobib pikaajalise strateegiaga ja aitab kaasa liidu suutlikkusele saavutada oma pikaajalisi eesmärke. Ühise tööhõivearuande eesmärk on aidata liikmesriikidel kindlaks määrata reformide ja investeeringute prioriteetsed valdkonnad. Euroopa Liidu toimimise lepingu artikliga 148 sätestatud mandaadi kohaselt annab ühine tööhõivearuanne ülevaate peamistest tööhõive ja sotsiaalarengu suundumustest Euroopas ning tööhõivesuuniste rakendamisest. See on olnud algusest peale Euroopa poolaasta lahutamatu osa, milles tuuakse esile peamised tööhõive- ja sotsiaalprobleemid, millega tuleb iga-aastases tsüklis sügispaketi raames tegeleda. Erandlikul 2021. aasta Euroopa poolaastal aitab ühine tööhõivearuanne lisaks määrata liikmesriikidel kindlaks reformide ja investeeringute prioriteetsed valdkonnad, mis lisatakse nende riiklikesse taaste- ja vastupidavuskavadesse, võttes arvesse tööhõivesuuniseid. Euroopa sotsiaalõiguste samba juurde kuuluva sotsiaalvaldkonna tulemustabeli tulemused on esitatud ühises tööhõivearuandes ja neid saab kasutada riiklike kavade väljatöötamisel. Lisaks hindab komisjon ühise tööhõivearuande taustal ka kavade sisu analüütilistes dokumentides, mis on lisatud nõukogu ettepanekutele rakendusaktide kohta. Koostöös tööhõivekomitee ja sotsiaalkaitsekomiteega jälgib komisjon hoolikalt ka kõiki tööturu ja sotsiaalarengu suundumisi, ajakohastades korrapäraselt vastavat tööhõive olukorra jälgimise vahendit ja sotsiaalkaitse olukorra jälgimise vahendit. ********* COVID-19 kriis on ELi tööturutulemusi tugevalt mõjutanud. Kuigi tööhõivenäitajate arengu aeglustumise märgid olid ilmsed juba 2019. aasta teisel poolel, on enamiku tööturunäitajate positiivne suundumus pandeemia puhkedes katkenud. Kogutööhõive (mis on alates 2013. aasta keskpaigast kasvanud 15 miljoni inimese võrra) vähenes 2019. aasta neljanda kvartali ja 2020. aasta teise kvartali vahel 6,1 miljoni inimese võrra, mis on kõige järsem langus kahe järjestikuse kvartali jooksul. Pärast kuus aastat kestnud positiivset arengut Euroopa 2020. aasta tööhõive eesmärgi suunas kaugenes tööhõive määr sellest 2020. aastal. Lühendatud tööaja kavade ja muude tööturu alalhoidmise meetmete kiire kasutuselevõtt koos aktiivsuse määra langusega on seni suurendanud töötuse määra vaid mõõduka 1 protsendipunkti (pp) võrra 2020. aasta septembriks. Siiski kasvas noorte tööpuudus (vanuserühm 15–24) märgatavamalt kui tööpuudus teistes vanuserühmades ning palju on suurenenud mittetöötavate ja mitteõppivate noorte (NEET-noorte) osakaal. Raske on ka väljaspool ELi sündinud töötajate olukord. Need tulemused on riigiti, piirkonniti ja valdkonniti märkimisväärselt erinevad ning vajavad hoolikat seiret ja poliitilisi jõupingutusi, et vältida lühemas perspektiivis suurema negatiivse mõju tekkimist. Lühendatud tööaja kavade ulatuslik kasutamine aitas leevendada šoki tagajärgi tööturul. Töötundide arv töötaja kohta vähenes järsult, 2020. aasta teises kvartalis 11,3 % võrreldes 2019. aasta viimase kvartaliga; samal ajal suurenes töölt eemalolek 9,7 %-lt 2019. aasta neljandas kvartalis 21,8 %ni 2020. aasta teises kvartalis (umbes pool sellest kasvust oli tingitud ajutisest koondamisest). Alates kriisi puhkemisest on liikmesriigid laiendanud lühendatud tööaja kavasid (või need kasutusele võtnud, kui neid varem ei ole olnud) ja/või muid töökoha säilitamise kavasid eesmärgiga piirata töökohtade kadumist, vältida inimkapitali hajutamist ja säilitada kogunõudlust. Euroopa Liit toetab seda jõupingutust eriolukorras töötuseriski leevendamiseks pakutava ajutise toetuse Euroopa rahastuga (TERA). Lühendatud tööaja kavade erakorraline ja sünkroniseeritud kasutamine aitas lahendada kriisi otseseid tagajärgi ja hoidis ära tööpuuduse järsu kasvu. Mida kauem kriis aga kestab, seda suurem on oht, et toetatakse töökohti ettevõtetes, mis ei ole enam elujõulised. Seetõttu on lühendatud tööaja kavade kasutamise järkjärgulise lõpetamise kaalumisel oluline vaagida hoolikalt ühelt poolt vajadust kaitsta ettevõtteid ja töötajaid seni, kuni majandustingimused seda nõuavad, ning teiselt poolt struktuurimuutuste edendamist ja töötajate ümberpaigutamist toetavate poliitikasuundade väljatöötamist (nt läbimõeldud töölevõtmisstiimulite ja ümberõppe meetmete abil). COVID-19 kriis katkestab tööturul kuus aastat kestnud positiivse suundumuse 6,1 miljonit

inimest vähem tööhõives 2020. aasta teises kvartalis võrreldes 2019. aasta neljanda kvartaliga 72 %

tööhõive määr 2020. aasta teises kvartalis (1,1 pp võrra kõrgem kui aasta varem) 7,5 %

töötuse määr 2020. aasta septembris (1 pp võrra kõrgem kui märtsis) –11,3 %

töötundide arv töötaja kohta 2020. aasta teises kvartalis võrreldes 2019. aasta neljanda kvartaliga Aktiivsuse, töötuse ja NEET-noorte osakaal EL 27-s, % Töötunnid töötaja kohta ja töölt eemalolek EL 27-s Allikas: Eurostat, tööjõu-uuring. Sesoonselt korrigeeritud, kalendaarselt korrigeerimata andmed.

Eri sektorid ja töötajate kategooriad on kogenud majandusšokki erinevalt. Kogu majandustegevuses, välja arvatud ehituses, on aasta tööhõivenäitajad kuni 2020. aasta teise kvartalini vähenenud, kuid langus oli kõige järsem külalismajanduse sektoris, kultuuri- ja meelelahutussektoris ning kutsetegevuses. Tööhõive langus on rohkem mõjutanud töötajaid, kes töötavad ebatüüpilises vormis, ehkki riigiti on erinevused suured. Mõju on olnud raske ajutistele töötajatele, kelle tööhõive vähenes 2020. aasta teises kvartalis aastases võrdluses 16,7 %, samas kui alaline tööhõive on püsinud stabiilsena, seda ka tänu poliitikameetmetele. See on kaasa toonud ajutiste töötajate osakaalu märkimisväärse vähenemise kõigi töötajate hulgas, kusjuures riigiti on erinevused taas suured. Pandeemia on mõjutanud eri töökohti ja eri sektoreid erinevalt 4,2 miljonit ajutise lepinguga töötajat vähem 2020. aasta teises kvartalis, võrreldes aasta varasemaga Tööhõive kasv ehituse, avaliku halduse ja IKT valdkonnas Suurim suhteline langus kaubanduses, kunsti ja meelelahutuse valdkonnas ning põllumajanduses Tööhõive (vanuserühm 15–64) lepingu liigi järgi: muutus protsentides 2019. aasta teisest kvartalist 2020. aasta teise kvartalini Allikas: Eurostat, tööjõu-uuring. Märkus: *NACE Rev.2 tegevusalad. COVID-19 tõttu võib liikmesriikides noorte töötus järsult suureneda, mistõttu on vaja reforme ja tugevamat toetust. Pärast jätkuvat langust 2019. aastal tegi noorte töötus kogu ELis hüppe madalamalt tasemelt ehk 14,9 %-lt 2020. aasta märtsis 17,1 %ni septembris, kasvades kiiremini kui üldine töötus. Samuti põhjustas kriis kahe järjestikuse kvartali võrdluses 15–24aastaste mittetöötavate ja mitteõppivate noorte arvu suurima kasvu alates Eurostati sarja algusest 2006. aastal (10,4 %-lt 11,6 %ni vahemikus 2020. aasta esimesest kvartalist teise kvartalini). 2019. aastal lahkus iga kümnes 18–24aastane noor haridus- või koolitussüsteemist keskharidust omandamata ning enam kui veerandil 30–34aastastest inimestest puudus tööturule otsejuurdepääsu võimaldav kvalifikatsioon (kutsekeskharidus või kolmanda taseme haridus). Komisjoni ettepanekutes kutseharidust ja -õpet käsitleva soovituse ning Euroopa haridusruumi kohta esitatakse eesmärgid nii kutsehariduse kui ka kolmanda taseme hariduse omandamise parandamiseks. Kuna NEET-noorte osakaalu kasv tuleneb enamjaolt nõudluse vähenemisest tööjõu järele, on töökohtade loomist, haridust ja oskusi toetavad reformid hädavajalikud. Ülioluline on edukalt rakendada tõhustatud noortegarantii, tuginedes hästitoimivatele avalikele tööturuasutustele ning haridus- ja koolitussüsteemidele. Noorte NEET-naiste puhul, kelle seas on mitteaktiivsus suurem kui meeste hulgas, peaksid reformid hõlmama ka meetmeid, millega kõrvaldatakse maksudega seotud tegurid, mis motiveerivad mitte töötama, ning aidatakse ühitada töö- ja hoolduskohustusi (vt ka allpool). COVID-19 kriis tõi kaasa NEET-noorte osakaalu olulise kasvu 11,6 %

NEET-noori (15–24) 2020. aasta teises kvartalis (1,2 pp võrra rohkem kui eelmises kvartalis) –12 %

madala kvalifikatsiooniga töötavaid noori vahemikus 2019. aasta lõpust 2020. aasta teise kvartalini 26 %

noortel (30–34) on kvalifikatsioon, mis ei anna otsejuurdepääsu tööturule (keskharidus, kutseharidus või kolmanda taseme haridus) 15–24aastased mittetöötavad ja mitteõppivad noored (NEET-noored), (2020. aasta teine kvartal)

Allikas: Eurostat, tööjõu-uuring Soolised erinevused tööhõives on viimase viie aasta jooksul jäänud samaks ja palkade erinevus vähenenud, kuid kriis on tekitanud uusi riske ning rõhutanud vajadust reformide ja investeeringute järele. Kuigi naiste tööhõive määr kasvas, on sooline palgalõhe alates 2013. aastast vaid veidi vähenenud, hoolimata naiste keskmisest kõrgemast haridustasemest. Naiste ülemäärane osakaal madalama palgaga sektorites ja kutsealadel muudab nad COVID-19 kriisist pihta saanud tööturgudel eriti haavatavaks. Sooline ebavõrdsus on suurem väikesi lapsi kasvatavate naiste jaoks: 2019. aastal oli nende tööhõive lasteta naistega võrreldes 14,3 pp võrra väiksem, samas olukorras olevate meeste tööhõive aga oli lasteta meestega võrreldes 9,6 pp võrra suurem. Tööhõivetulemused on kehvemad eelkõige vanemaealiste, väljaspool ELi sündinud, madala kvalifikatsiooniga ja puuetega naiste puhul. Naiste osalemist tööturul võiks suurendada reformidega ja investeeringutega alusharidusse ja lapsehoidu, samuti pikaajalise hoolduse teenustesse ning töö- ja eraelu tasakaalustamise poliitikasse, nagu sooliselt tasakaalustatud vanema- ja hoolduspuhkused. Muude reformide ja investeeringute hulka võiksid kuuluda meetmed, mis tagavad võrdse karjääri edenemise, palga läbipaistvuse tagamise meetmed ning maksu- ja hüvitissüsteemi kohandamine, näiteks üksikisikute, mitte leibkondade maksustamine, ning perepõhised, ülalpeetava abikaasaga seotud ja ülekantavad mahaarvamised. Soolised erinevused tööhõives ja palgas on endiselt märkimisväärsed mitmes liikmesriigis 11,4 pp

sooline tööhõivelõhe 2020. aasta teises kvartalis, peaaegu muutumatu alates 2013. aastast



14,3 pp

lapsevanemaks olemise mõju tööhõivele (väikelastega naiste madalam tööhõive määr võrreldes lasteta naistega) Korrigeerimata sooline palgalõhe 2014. ja 2018. aastal

(protsendipunktid) Allikas: Eurostat. Kriisil on tõenäoliselt ebaproportsionaalne mõju kolmandatest riikidest pärit rändajatele, nii et nende tööturule integreerimise tagamiseks on vaja lisajõupingutusi. Kolmandatest riikidest pärit rändajate keskmine tööhõive määr paranes aastatel 2017–2019 (61,5 %-lt 64,2 %ni). Pärast kriisi algust langes nende tööhõive määr märkimisväärselt (2020. aasta teises kvartalis 60,8 %ni), mis on seotud rändajate ülemäärase osakaaluga ajutiste töötajate seas ja kriisist tugevalt mõjutatud sektorites, ehkki nad täitsid pandeemia ajal eesliini ametites olulist rolli. Lisaks leidub esimese põlvkonna võõrtöötajaid suurema tõenäosusega madalama kvalifikatsiooniga ametites isegi juhul, kui nad on omandanud kolmanda taseme hariduse. Liikmesriikide poliitikameetmed, mis on seotud keelekursuste pakkumise, haridusele ja koolitusele juurdepääsu, tööturualase juhendamise ning oskuste ja kvalifikatsioonide tunnustamisega, on aidanud nende tööturule integreerumist parandada. Selle poliitika säilitamine ja tugevdamine aitaks muuta taastumise kaasavamaks ning tugineda rändajate, sh pagulaste oskustele ja potentsiaalile. Sotsiaalse vastupidavuse parandamiseks on ülimalt oluline kõrvaldada tööturu killustatuse põhjused, sealhulgas kohandada õigusakte ja tagada õiged stabiilsete lepingutega töölevõtmise stiimulid. Ajutise tööhõive esinemissagedus on riigiti märkimisväärselt erinev, kusjuures selles kategoorias on suhteliselt rohkem esindatud noored ja naised. Liikmesriikides, kus on märkimisväärne tähtajalise lepinguga töötajate osakaal, on kriisi ajal olnud kõige suuremad tööhõive kõikumised. Selles perspektiivis on sotsiaalse vastupidavuse suurendamiseks ning õiglase ja kaasava taastumise toetamiseks ülimalt oluline kindlustada, et tähtajalised lepingud toetavad tööturule sisenemist ja on samal ajal n-ö hüppelaud alalisele töökohale. Tööhõivekaitse alaste õigusaktide ajakohastamiseks tehtavad reformid on selles kontekstis olulised, muu hulgas selle poolest, et nendega kehtestatakse ajutiste lepingute kasutamise selged tingimused, ennetades töösuhteid, mis toovad kaasa ebakindlad töötingimused, ja pakkudes õigeid stiimuleid alaliste lepingute sõlmimiseks. Samal ajal peaksid liikmesriigid tagama, et varem ebakindlatel töökohtadel töötanud tööotsijatel oleks kohandatavate abikõlblikkuse nõuete kaudu piisav juurdepääs sotsiaalkaitsele, eelkõige töötushüvitistele, ning et nad saaksid kasutada koolitus- ja ümberõppe võimalusi. Paljud töötajad ei ole endiselt kaitstud piisava miinimumpalgaga. Seadusega kehtestatud miinimumpalgad on teiste majanduses makstavate palkadega võrreldes sageli väiksed, olgugi et paljudes liikmesriikides on neid hiljuti tõstetud. Üldiselt ei ole miinimumpalk piisav, et kaitsta töötajaid vaesusriski eest. Lisaks esineb lünki kaetuses nii riikides, kus kehtib seadusega kehtestatud miinimumpalk (teatavatele kategooriatele ette nähtud erandite tõttu), kui ka riikides, kus töötasu määratakse kindlaks üksnes kollektiivläbirääkimiste teel (töötajate puhul, kes ei ole kollektiivlepingutega hõlmatud). Pärast konsulteerimist sotsiaalpartneritega esitas komisjon direktiivi ettepaneku tagamaks, et liidus on töötajad kaitstud piisava miinimumpalgaga. Ettepaneku eesmärk on edendada kollektiivseid palgaläbirääkimisi kõigis liikmesriikides. Sellega seoses peaksid riigid, kus kehtib seadusjärgne miinimumpalk, kehtestama tingimused miinimumpalga piisava taseme tagamiseks, sealhulgas miinimumpalga määramise selged ja stabiilsed kriteeriumid, soovituslikud kontrollväärtused piisavuse hindamise juhiseks ning korrapärane ja õigeaegne ajakohastamine. Samuti peaksid need riigid seadusjärgse miinimumpalga kehtestamisel ja ajakohastamisel tagama miinimumpalga erisuste ning sellest tehtavate mahaarvamiste proportsionaalse ja põhjendatud kasutamise ning sotsiaalpartnerite aktiivse kaasamise. Lisaks tuleb ettepaneku kohaselt paremini tagada ja kontrollida seda, et riikides kehtestatud miinimumpalga kaitse ka tegelikult toimiks. Töötingimuste kohandamine on omandanud pandeemia ajal keskse tähtsuse ja jääb oluliseks ka pärast seda, mis nõuab investeeringuid töökohta ja reforme paindliku töökorralduse kättesaadavuse parandamiseks. Paljud liikmesriigid on kohandanud oma töötingimusi, sealhulgas laiendanud kaugtöö kasutamist, pöörates erilist tähelepanu haavatavate töötajate kaitsmisele. Tervisealase eriolukorra ajal on kaugtöö osutunud ettevõtluse järjepidevuse tagamisel väga oluliseks, pakkudes samal ajal laiemaid võimalusi täiendavate hoolduskohustustega toimetulekuks. Sellega võivad kaasneda ka riskid, sealhulgas need, mis on seotud kodus kaugtööd tegevate töötajate tööalase, füüsilise ja vaimse heaoluga. Pikemas plaanis viib pandeemia töökohtade korralduse ning töö ja eraelu tasakaalu ümbermõtestamiseni. Kaugtööd käsitlevate riiklike eeskirjade sisus ja ulatuses on erinevusi, sealhulgas selles, mis puudutab info- ja kommunikatsioonitehnoloogia (IKT) edendamist sel eesmärgil. Kollektiivläbirääkimisi käsitlevatele riiklikele tavadele tuginedes peaksid liikmesriigid töö, pere- ja eraelu tasakaalustamiseks tagama, et töökeskkond on ohutu ja hästi kohandatud ning paindlik töökorraldus on laialdaselt kättesaadav. Suuremat tähelepanu on vaja pöörata ka haavatavas olukorras olevate töötajate töötingimuste parandamisele ja deklareerimata tööd tegevate inimeste ametlikule tööle meelitamisele. Pandeemia on heitnud valgust ka teatavate tervishoiutöötajate puudusele ning vajadusele kohandada või parandada nende töötingimusi ja oskusi. Kaugtöö esinemissagedus kriisi ajal erineb ametialade ja sektorite lõikes märkimisväärselt 60 pp suurune erinevus kaugtöö kättesaadavuses kõrge ja madala kvalifikatsiooniga töötajate vahel 61 %-le suuremate linnade elanikest oli kaugtöö kättesaadav, võrreldes 41 %ga väikelinnade elanike puhul Haridus- ja haldusteenuste valdkonna töötajad kasutasid kaugtööd rohkem Kodus töötamine COVID-19 ajal, osalevate töötajate põhitunnused (EL 27, %). Allikas: Eurofound (2020), Living, working and COVID-19 e-survey (e-uuring elamise, töötamise ja COVID-19 kohta). Aktiivne tööturupoliitika on COVID-19 šoki järgse tööturu kohandamise toetamise võti. Tööhõivekriisi alguses oli liikmesriikide aktiivse tööturupoliitika meetmete katvus erinev. Kaasava kasvu jaoks on hädavajalik toetada sujuvat tööturustaatuste vahelist liikumist, vältides samas oskuste edasise polariseerumise riske. Iseäranis oluline on see nende liikmesriikide jaoks, kus on endiselt kõrge pikaajalise töötuse määr, mis halveneb COVID-19st põhjustatud šoki tagajärjel tõenäoliselt veelgi. Selleks et tööturu tingimustele paremini reageerida, toetada tööhõivet ning täiendus- ja ümberõpet, on liikmesriigid muutnud olemasolevaid raamistikke või võtnud kasutusele uusi aktiivse tööturupoliitika süsteeme, sageli Euroopa Sotsiaalfondi toel. Nüüd võib neil olla võimalus ühendada ühtekuuluvuspoliitika vahendid taaste ja vastupidavuse rahastamisvahendist saadava rahastusega, et veelgi paremini edendada sihipärast aktiivset tööturupoliitikat, sealhulgas täiendus- ja ümberõppe meetmeid. Juurdepääs piisava hüvitistaseme ja maksmise kestusega töötushüvitiste kavadele on kriisi negatiivse mõju leevendamiseks ja töötute uutele töökohtadele ülemineku toetamiseks otsustava tähtsusega. Tööotsijate toetamiseks tööturustaatuste vahelise liikumise ajal on väga oluline maksta mõistliku aja jooksul piisavaid töötushüvitisi, mis on kättesaadavad kõigile töötajatele, sealhulgas mittestandardse lepinguga töötajatele. Erilist tähelepanu tuleb pöörata inimestele, kellel on lühike või katkendlik tööstaaž, kuna nemad on nende kavadega sageli vähem hõlmatud. Vastuseks pandeemiale on mitu liikmesriiki tugevdanud oma töötuskaitse süsteeme. Need süsteemid võivad majandustingimuste muutumise järel vajada täiendavat läbivaatamist, et säilitada piisavad sissetulekud ja toetada mõjutatud inimeste tõhusat aktiveerimist tööturul. Avalikud tööturuasutused peavad minema tavapärastest tööviisidest kaugemale, et võidelda tööotsijate arvu suurenemise vastu ja toetada nende ümberjaotamist kutsealade või sektorite vahel. Nende töötute osakaal, kes kasutavad tööotsimiseks avalikke tööturuasutusi, on viimastel aastatel olnud langustrendis, ehkki liikmesriikide vahel on suured erinevused. Noored, madala kvalifikatsiooniga töötajad ja vanemaealised tööotsijad on avalikest tööturuasutustest abi otsivate isikute hulgas jätkuvalt üleesindatud. Praeguses olukorras võib piisav ja tõhus reageerimine tööotsijate ja tööandjate vajadustele eeldada profiilianalüüsi süsteemide tugevdamist, millega parandatakse tööotsijate juhendamise ja nõustamise suutlikkust. Investeeringud ajakohastesse info- ja kommunikatsioonitehnoloogia (IKT) lahendustesse ning avalike tööturuasutuste töötajate ümberõpe on olulised nende suutlikkuse tugevdamiseks. Individuaalsetele tegevuskavadele tuginev suurem toetus võib aidata kriisist mõjutatud inimestel tulevase taastumise kontekstis tööd saada. Avalikud tööturuasutused võivad täita otsustavat osa sujuva ülemineku hõlbustamisel ja kiire taastumise edendamisel 45 pp suurune erinevus avalike tööturuasutuste töö otsimiseks kasutamise kõrgeima ja madalaima taseme vahel 2019. aastal Madala kvalifikatsiooniga ja vanemaealised tööotsijad moodustavad suure osa avalike tööturuasutuste abi otsivatest isikutest Pikaajalise töötuse pandeemiaeelne kõrge määr võib muuta taastumise kõigi jaoks toimivaks tegemise keerukamaks Tööotsingutel teatavat tööotsimisviisi kasutavate töötute osakaal (2019) Allikas: Eurostat, tööjõu-uuring. Sotsiaaldialoog ja sotsiaalpartnerite osalemine poliitikakujundamises on õiglase ja kestliku taastumise ning kaasava majanduskasvu edendamise seisukohast peamise tähtsusega. Mitmes liikmesriigis on olnud COVID-19 kriisile kohese sotsiaal-majandusliku reageerimise, sealhulgas töömudelite kiire kohandamise meetmete, näiteks kaugtöö edendamise ning eesliini- ja elutähtsate kutsealade töötajate tervise, sissetulekute ning töökohtade kaitsmise kavandamisel ja rakendamisel abiks kollektiivlepingud ja sotsiaaldialoog. Sotsiaalpartneritega konsulteerimine kriisile reageerimisel püsis tugev nendes liikmesriikides, kus sotsiaalse dialoogi struktuur on juba hästi välja arendatud. Teistes liikmesriikides on kriis sotsiaalpartnerite juba enne tervisealast hädaolukorda niigi piiratud osalemist veelgi vähendanud. Selleks et tagada uue taaste ja vastupidavuse rahastamisvahendi raames oma reformi- ja investeerimiskavade tõhus ja sujuv kavandamine ning rakendamine aastatel 2021–2023, on ülioluline, et liikmesriigid kaasaksid sotsiaalpartnerid oma riiklike taaste- ja vastupidavuskavade koostamisse. Ebavõrdsus hariduses seab ohtu sotsiaalse ühtekuuluvuse ja kaasava majanduskasvu, mistõttu on vaja reforme, et muuta haridussüsteemid kaasavamaks ja saavutada paremaid tulemusi, toetada kõige haavatavamaid inimesi ning investeerida haridustaristusse, sealhulgas digiõppesse. Madalama sotsiaal-majandusliku staatusega rahvastikurühmadesse kuuluvad lapsed seisavad hariduse omandamisel sageli silmitsi märkimisväärsete raskustega. Nende osalemine alushariduses ja lapsehoius on oluliselt väiksem ning nad ei omanda sagedamini põhitaseme lugemisoskust keskkoolis. Koos maapiirkondade, puuetega ja kolmandatest riikidest pärit rändajatest õpilastega on nad alaesindatud ka kolmanda taseme hariduses. Liikumisvabaduse piirangute ajal kasutusele võetud distantsõpe juhib nendele puudustele tähelepanu: madalama sotsiaal-majandusliku staatusega rahvastikurühmadesse kuuluvad õpilased alustasid tavaliselt vähemate digioskustega ning neil puudus sagedamini juurdepääs arvutile ja internetiühendusele. Põhioskuste ja kolmanda taseme hariduse omandamisel kasvab ka sooline ebavõrdsus, kusjuures poistel on kehvemad tulemused kui tüdrukutel. On oht, et nende tegurite koosmõju toob kogu tööelu jooksul kaasa ebasoodsaid olukordi, seda ka seoses juba niigi suure tööhõivelõhega madala ja kõrge kvalifikatsiooniga töötajate vahel (2019. aastal 29,1 pp). Haridustulemuste, tööturul saavutatud edu ja ühiskonnas osalemise vahel on tugev seos, mis rõhutab kaasava hariduse tähtsust õiglase taastumise tagamisel ja sotsiaalse vastupidavuse tugevdamisel. Reformid võiksid muu hulgas hõlmata varajase haridusliku diferentseerimise ennetamist, tugiteenuste ning sihtotstarbeliste finantskavade ja ebasoodsas olukorras olevatele koolidele, peredele ja noortele mõeldud teenuste kasutuselevõttu, puudust kannatavate laste haridusele parema juurdepääsu edendamist, sealhulgas haridusalaste erivajadustega õppijate integreerimist tavapärasesse õpikeskkonda ning investeeringuid taristusse ja seadmetesse. Ebasoodsad sotsiaal-majanduslikud tingimused mõjutavad endiselt tugevalt osalemist ja haridustulemusi 36,4 % õpilastest, kellel on vähem soodne sotsiaal-majanduslik, sotsiaalne ja kultuuriline taust, ei omanda põhitasemel lugemisoskust 11,3 pp võrra väiksem on alushariduses ja lapsehoius osalemine laste puhul, kes elavad vaesuse ja sotsiaalse tõrjutuse ohus, 2016. aastal



22,5 % noortest, kes on sündinud väljaspool ELi, lahkuvad haridus- ja koolitussüsteemist varakult (võrreldes 10,2 %ga ELis üldiselt) Puuduliku lugemisoskuse osakaal majandusliku, sotsiaalse ja kultuurilise staatuse järgi (protsent 15aastastest, 2018) Märkus: ESCS tähistab majanduslikku, sotsiaalset ja kultuurilist staatust. Allikas: PISA 2018, OECD.

Täiendus- ja ümberõpe on kaasava taastumise soodustamiseks ning digi- ja rohepöörde toetamiseks esmatähtis. Enne kriisi nimetasid ELi ettevõtjad esimese investeerimistakistusena kvalifitseeritud töötajate nappust. 20 liikmesriiki ei täitnud 2020. aastaks kogu ELi hõlmavat täiskasvanuhariduse 15 % eesmärki. Madalama kvalifikatsiooniga täiskasvanud osalevad õppimises oluliselt vähem, ehkki nad vajavad seda kõige rohkem. Veerandil noortest täiskasvanutest puudub kvalifikatsioon, mis võimaldab otsejuurdepääsu tööturule. Mõnes sektoris, näiteks IKTs, teatatakse suurest lüngast vabade töökohtade ja kooli lõpetanute vahel. Paljudes liikmesriikides on pärast formaalõpet endiselt liiga keeruline haridusteed jätkata ning oskuste valideerimine on endiselt välja arendamata. Koos uute probleemidega, mis tekivad oskuste valdkonnas seoses digi- ja rohepöördega, osutab see vajadusele toetada kutse- ja kolmanda taseme hariduse ümberkujundamist. Euroopa oskuste tegevuskavas ja Euroopa haridusruumis on sätestatud elukestva õppe, täiendus- ja ümberõppe poliitika, sealhulgas oskuste pakt, ning oskuste strateegiate rakendamine, prognoosimine, juhendamine ja valideerimine. Juhtalgatuses „Reskill and Upskill“ (Ümberõpe ja oskuste täiendamine) soovitatakse liikmesriikidel tungivalt lisaks Euroopa Sotsiaalfondist tavapäraselt pakutavale rahastamisele ja vastastikuses täiendavuses sellega aidata kaasa taaste ja vastupidavuse rahastamisvahendist rahastuse saamiseks oskuste, eelkõige digioskuste valdkonna reformidele ja investeeringutele. Täiskasvanuhariduses osalemist kui olulist elementi karjääri kujundamise ja eduka töökoha vahetamise toetamises on võimalik suurendada 28,3 pp suurune erinevus madala ja kõrge kvalifikatsiooniga töötajate tööhõive määras

6,5 pp võrra väiksem on täiskasvanuhariduses osalemine madala kvalifikatsiooniga töötajate puhul 20 liikmesriigis osales täiskasvanuhariduses vähem kui 15 % täiskasvanutest Pool täiskasvanutest peaks Euroopa oskuste tegevuskava kohaselt osalema 2025. aastaks täiskasvanuhariduses üle ühe aasta (võrreldes 38 %ga 2016. aastal) Tööhõive määr haridustaseme järgi (% 25–64aastastest inimestest 2019. aastal) Õppimises osalevate täiskasvanute ja madala kvalifikatsiooniga täiskasvanute osakaal (% 20–64aastastest inimestest 2019. aastal) Allikas: Eurostat. COVID-19 kriis on veelgi enam esile toonud digioskuste tugevdamise tähtsuse. Pandeemia ajal osutusid digioskused hädavajalikuks suurele osale ELi kodanikest nii ettevõtluse, hariduse ja koolituse järjepidevuse tagamiseks kui ka teenuste, sealhulgas tervishoiuteenuste kättesaadavuse kindlustamiseks. Digioskused on tööturul ja tulevikuühiskonnas täielikuks osalemiseks ning rohe- ja digipöörde toetamiseks üha olulisemad. Ometi on põhiliste digioskuste areng olnud aeglane: hoolimata tagasihoidlikust paranemisest puudusid 2019. aastal ELis enam kui neljal inimesel kümnest elementaarsed digioskused, eelkõige eakamatel ja madala kvalifikatsiooniga inimestel. Lisaks on süstemaatiline puudus digiekspertidest ja kõrgema taseme digioskustega inimestest; see on probleem, mis on olulisel määral tingitud naiste vähesest esindatusest STEM-aladel kolmanda taseme hariduse omandanute seas ja IKT-sektori töökohtadel. Kuigi tüdrukutel läheb nooremas eas digioskustes paremini kui poistel, valivad nad vastava õppe- või karjääritee oluliselt harvemini kui poisid. Digioskuste tugevdamise reformid hõlmavad õppekavade ajakohastamist, IKT-kursuste lülitamist algkooliõppesse, IKT kui distsipliini õpetamist keskkoolis, õpetajate ja koolitajate toetamist (sh küsimuses, kuidas tüdrukute huvi ja püüdlusi ergutada), täiskasvanuhariduse võimalusi digioskuste alal, meetmeid, mille eesmärk on suurendada STEM-ainete ja IKT-ala õpingute atraktiivsust (eriti tüdrukute jaoks), tugevdatud koostööd ettevõtete, uurimiskeskuste ja akadeemiliste ringkondade vahel ning investeeringuid digitaristusse ja -seadmetesse. Digioskuste lõhe on endiselt märkimisväärne 46 % inimestest

vanuses 16–74 ei olnud 2019. aastal põhilisi digioskusi

13,5 miljonile

vabale töökohale oodati IKTga seotud oskustega töötajaid 2018. ja 2019. aastal

57 %

ettevõtjatest teatas, et neil oli raskusi IKT-spetsialistide värbamisega 2019. aastal 50,9 %

õpetajatest ei saanud oma formaalhariduse raames IKT-koolitust Isikud, kellel on algtaseme või sellest kõrgema taseme üldised digioskused (2019, protsendipunktid, 16–74aastased inimesed)

Allikas: Eurostat. Üldine sissetulekute ebavõrdsus on viimastel aastatel enne COVID-19 pandeemiat veidi vähenenud, kuid viimase kümne aasta jooksul kasvas see tulujaotuse alumises osas, põhjustades muret majanduskasvu kaasavuse pärast. ELis keskmiselt on kõige jõukamate leibkondade viiendiku sissetulek vaeseimate leibkondade viiendiku sissetulekust ligikaudu viis korda suurem. Viimastel aastatel on sissetulekute ebavõrdsus kasvanud tulujaotuse alumises osas (S50/S20) rohkem kui ülemises osas (S80/S50). Esialgsete hinnangute kohaselt on hädaolukorra lahendamiseks vastu võetud automaatsed stabilisaatorid ja poliitikameetmed COVID-19 mõju ebavõrdsusele seni summutanud. Sissetulekute ebavõrdsuse vähendamiseks tuleb liikmesriikidel viia ellu reforme eri poliitikavaldkondades, sealhulgas oma maksu- ja hüvitissüsteemide ning palga kujundamise mehhanismide, kaasavuse ning hariduse ja koolituse võrdsete võimaluste (alates varasest east), samuti kõigi jaoks taskukohastele ja kvaliteetsetele teenustele juurdepääsu valdkonnas. Tuleks tagada poliitika jaotusliku mõju hindamine, eelkõige seoses rohe- ja digipöörde kaksiküleminekut toetava poliitikaga. Ehkki viimasel ajal on ebavõrdsus vähenenud, suureneb see tulujaotuse alumises osas Viis

oli suurima sissetulekuga 20 % sissetuleku osakaalu suhe väikseima sissetulekuga 20 % sissetulekusse 2019. aastal

21,4%

on 40 % kõige väiksema sissetulekuga elanikkonnaosa tulu osakaal, mis kasvab alates 2015. aastast Sissetulekukvintiilide suhte kordaja (S80 / S20) ja jaotus vahemiku ülemises ja alumises osas

Allikas: Eurostati andmetel põhinevad arvutused. Enne COVID-19 kriisi vähenes vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse ohus olevate inimeste arv juba seitsmendat aastat järjest, ehkki riikides, kus vaesus on suurem, olid edusammud aeglasemad, mis vihjab sotsiaalkaitsesüsteemide ees seisvatele raskustele. 2019. aastal oli vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse riskiga inimesi umbes 92,4 miljonit, mis on 2,3 miljonit inimest vähem kui eelmisel aastal. Alates haripunktist 2012. aastal on kõige rohkem paranenud olukord seoses suure materiaalse puudusega, millele järgnes väga madala tööhõivega leibkondades elavate inimeste osakaalu vähenemine tänu tööturu tugevale tulemusele enne kriisi, samas kui suhtelise vaesuse määra vähenemine on olnud vähem märgatav. Paljudes liikmesriikides see positiivne areng siiski aeglustus. Palgavaesus ja suhtelise vaesuse süvik vähenesid aeglaselt, sealhulgas väga madala tööhõivega leibkondades elavate inimeste puhul. COVID-19 kriis ühes sellega seonduva töötuse ja mitteaktiivsuse suurenemisega muudab väga ebatõenäoliseks, et saavutatakse Euroopa 2020. aasta eesmärk vähendada vaesuses või sotsiaalses tõrjutuses elavate inimeste arvu 20 miljoni inimese võrra (võrreldes 2008. aastaga). Praegune olukord tekitab sotsiaalkaitsesüsteemidele probleeme, eriti seoses piisavate sissetulekute jätkusuutliku tagamise ja kvaliteetsete teenuste pakkumisega eeskätt kõigile neile, kes seda kõige rohkem vajavad. Vaesuse määr püsis kõrge kõige haavatavamate rühmade puhul, eriti lastega perede, puuetega inimeste ja väljaspool ELi sündinud inimeste seas, keda kõiki tabas COVID-19 kriis ebaproportsionaalselt tugevalt. Tervishoiu-, haridus- ja sotsiaalkaitsesüsteemid, eelkõige sotsiaalteenused, on pandud enneolematu surve alla, mis veelgi suurendab kõige haavatavamas olukorras olevate inimeste probleeme. Kuigi viimastel aastatel on vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse oht (alla 18aastaste) laste seas vähenemas, on see jäänud endiselt 1 pp võrra suuremaks kui tööealiste inimeste puhul ning mõnes liikmesriigis on see väga suur. Lisaks piisavale sissetulekule on lastega perede toetamisel peamise tähtsusega juurdepääs teenustele, sealhulgas haridusele, tervishoiule ja eluasemele, ning see tagab neile elus võrdsed võimalused. Komisjon esitab 2021. aastal ettepaneku Euroopa lastegarantii kohta, et luua raamistik meetmete võtmiseks ELi tasandil. Tugevamat toetust vajavad ka puuetega ja väljaspool ELi sündinud inimesed, kes on suuremas vaesuse ja sotsiaalse tõrjutuse ohus. Puuetega inimeste õiguste uues strateegias, mille komisjon käivitab 2021. aastal, on seatud eesmärk edendada puuetega inimeste majanduslikku ja sotsiaalset kaasatust. Eeldatakse, et strateegias keskendutakse paljudele valdkondadele, sealhulgas haridus, tööhõive, piisav sotsiaalkaitse, juurdepääsetavus ja diskrimineerimiskeeld. Euroopa sotsiaalõiguste samba raames kinnitatakse inimeste õigust pääseda juurde kvaliteetsetele teenustele. Juurdepääsu parandamist teenustele, sealhulgas sotsiaalteenustele ning kogukonnapõhistele ja kodustele hooldusteenustele, et toetada iseseisvat elu ja kogukonda kaasamist, kajastatakse mitmesugustes komisjoni eelseisvates algatustes ja töösuundades, nagu nimetatud strateegiad ja uus rändetaustaga inimeste integreerimise ja kaasamise tegevuskava Enne COVID-19 kriisi oli vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse riskiga inimeste määr languses, ehkki aeglases tempos 92,4 miljonit

vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse riskiga inimest EL 27-s 2019. aastal, st 2,3 miljonit vähem kui 2018. aastal 22,5% lastest

on vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse ohus 9 % töötajatest

on vaesuse ohus Vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse riski määr ning selle alakomponendid ELis

Allikas: Eurostat. Ehkki suure osa leibkondade eluasemekulud on endiselt väga suured, on kriisi tõttu vaja võtta meetmeid kõige haavatavamate kaitsmiseks. Iga kümnenda eurooplase jaoks on eluasemekulud liiga suured. Kõige rohkem mõjutab see väikseima sissetulekuga leibkondi ja linnades elavaid inimesi. Enamikus liikmesriikides on viimase kümne aasta jooksul suurenenud kodutus, mis on kõige äärmuslikum eluasemeturult tõrjutuse vorm. Tervisekriis on need eluasemega seotud raskused veelgi teravamalt esile toonud. Paljud liikmesriigid võtsid kõige haavatavamate kaitseks erakorralisi meetmeid, sealhulgas pakkusid erakorralist majutust kodututele. Liikmesriikide reformides tuleks keskenduda eelkõige elamute ja sotsiaaleluruumide renoveerimisse investeerimisele ning viimati nimetatute kättesaadavuse parandamisele. COVID-19 kriis on võimas meeldetuletus sotsiaalkaitsesüsteemide olulisuse ja nende rolli kohta majandusliku aktiivsuse vähenemise korral ilmneva majandusliku ja sotsiaalse mõju leevendamisel. COVID-19 kriis tõenäoliselt suurendab töötushüvitist ja muid sissetulekutoetusi saama hakkavate inimeste arvu, mis on meie sotsiaalkaitsesüsteemide jaoks suutlikkuse stressikatse. Riigid on pikendanud ja avardanud olemasolevaid skeeme ning on ajutiselt laiendanud oma abikõlblikkuse tingimusi. Taastumisetapis on vaja pidevaid jõupingutusi, et kestlikult hoida ülal ja tugevdada sotsiaalkaitset kõigile. Tuginedes kriisireageerimisele, tuleks füüsilisest isikust ettevõtjate ja ebatüüpilises töösuhtes olevate töötajate kaitset struktuuripõhiselt veelgi parandada kooskõlas soovitusega sotsiaalkaitsele juurdepääsu kohta. Reformid peaksid muu hulgas käsitlema sotsiaalkaitseõiguste katvust, piisavust ja ülekantavust ning toetama töövõimeliste inimeste tööturule integreerimist. Enamikus liikmesriikides langeb miinimumsissetuleku tase alla vaesuspiiri Keskmiselt vähendavad sotsiaalsiirded (v.a pensionid) vaesust 32,7 %

63,9 %

vaesuse ohus olevast ELi elanikkonnast sai 2018. aastal mingit liiki toetusi Miinimumsissetuleku saajate netosissetulek (tuluaasta 2018) Allikas: OECD ja Eurostati andmetel põhinevad arvutused. COVID-19 on pannud liikmesriikide tervishoiu- ja pikaajalise hoolduse süsteemid enneolematu surve alla. Meie tervishoiusüsteemide kriisile reageerimise suutlikkus on sageli olnud surve all ning tervishoiu tõhususe, kättesaadavuse ja vastupidavusega seotud olemasolevad struktuursed probleemid on süvenenud. Need on seotud näiteks tervishoiuinvesteeringute (sealhulgas kriisiks valmisolek ja kriisile reageerimine) ebapiisava rahastamisega, ravi piiratud koordineerimisega ja integreerimisega, nõrga esmatasandi arstiabiga, püsivate takistustega tervishoiuteenustele juurdepääsul ning rahuldamata vajadustega arstiabi järele. Sellised raskused on mõjutanud tugevalt kõige haavatavamaid inimesi. Nagu eespool öeldud, tõi pandeemia esile ka teatavate tervishoiutöötajate nappuse ning selliste töötajate töötingimuste ja oskuste kohandamise või parandamise tähtsuse. Reformid peaksid hõlmama eelkõige tervishoiualase suutlikkuse tugevdamist liikmesriikides (eelkõige koormuse järsu suurenemise haldamise ja kriisiohje suutlikkust), paremat koordineerimist statsionaarse, ambulatoorse ja esmatasandi arstiabi vahel, tervishoiutöötajate täiendus- ja ümberõpet ning nende töötingimuste parandamist, e-tervist ja omaosaluse vähendamist. Pandeemia on tugevalt mõjutanud ka pikaajalise hoolduse süsteeme, arvestades nende kasutajate ja töötajate suurt haavatavust COVID-19 suhtes. Esile on kerkinud pikaajalise hoolduse süsteemide ees seisvad raskused, alates töötajate ja mitteametlike hooldajate keerulisest olukorrast kuni teenuste katkematuse ja suutlikkuse probleemideni. Reformid peaksid muu hulgas hõlmama ennetusmeetmeid, nagu täisväärtusliku eluperioodi pikendamine, ning reageerimismeetmeid, näiteks nõuetekohaselt integreeritud tervishoiu- ja sotsiaalhoolekande teenuste sisseseadmist, juurdepääsu ja hõlmavuse laiendamist, eelkõige koduhoolduse ja kogukonnapõhiste teenuste puhul, tööjõu täiendus- ja ümberõpet ning integreeritud hooldusteenuste ja iseseisva elu teenuste toetamist. Mitmes liikmesriigis mõjutab tervishoiuteenuste kättesaadavust sissetulekute tase 1,8 % ELi elanikest teatas 2019. aastal, enne COVID-19 kriisi, et neil on täitmata meditsiinilisi vajadusi 11 liikmesriigis moodustavad omaosalusmaksed rohkem kui 20 % tervishoiukuludest Rahuldamata vajadus tervisekontrolli järele inimeste endi hinnangul sissetuleku taseme järgi 2019. aastal Allikas: Eurostati andmetel põhinevad arvutused. Demograafilised muutused tekitavad pensionisüsteemidele jätkuvalt pikaajalisi probleeme. Pensionide piisavus püsis 2019. aastal üldiselt stabiilne. Pensionitulud vähenesid veidi võrreldes palgatuludega, samas kui suure materiaalse puuduse all kannatavate eakamate inimeste osakaal vähenes jätkuvalt. Sooline pensionilõhe on endiselt suur, hoolimata järkjärgulisest vähenemisest viimase kümne aasta jooksul. Kriisi mõju tööhõivele ja palgatuludele, eelkõige ebatüüpilises töösuhtes olevate töötajate ja füüsilisest isikust ettevõtjate puhul, suurendab pikemas perspektiivis pensionide piisavuse riske. Reformide eesmärk peaks olema luua kaasavad ja kestlikud pensionisüsteemid, mis pakuvad piisavat juurdepääsu ja säästmisvõimalusi nii meestele ja naistele kui ka eri liiki lepingutega ja erineva majandustegevusega hõivatud inimestele, tagades samas piisava miinimumsissetuleku vanaduses. Liikmesriigid peaksid võtma meetmeid käesolevas ühises tööhõivearuandes kindlaks tehtud tööhõive-, oskustega seotud ja sotsiaalpoliitika probleemide lahendamiseks. Aruandes esitatud analüüsis tuuakse esile mitu prioriteetset valdkonda seoses reformide ja investeerimisega. Nende eesmärk peaks olema edendada töökohtade loomist, hõlbustada üleminekut töötuselt tööhõivele ja sektoritevahelist üleminekut, parandada majanduslikku ja sotsiaalset vastupidavust ning leevendada kriisi tööhõive- ja sotsiaalset mõju. Liidu rahaliste vahendite – sealhulgas Euroopa Sotsiaalfond+ (ESF+) (koos ühtekuuluvust ja Euroopa territooriume toetavast taasteabist (REACT-EU) kättesaadavaks tehtud lisavahenditega) ning uus taaste ja vastupidavuse rahastamisvahend – kaudu toetatakse liikmesriike, et kiirendada poliitikameetmete rakendamist nendes valdkondades. Kooskõlas tööhõivesuunistega kutsutakse liikmesriike üles

-jätkama lühendatud tööaja kavadega seni, kuni see on vajalik, ja ühendama need täiend-/ümberõppe kavadega; võtma niipea, kui tingimused võimaldavad, kasutusele tööjõu ümberjaotamise toetuse (nt hästi kavandatud töölevõtustiimulite kaudu), eelkõige rohelise ja digitaalse majanduse suunas, kaitstes töötajaid ülemineku ajal; -tagama, et töökeskkond on ohutu ja uute sotsiaalse distantseerumise nõuetega hästi kohandatud ning et paindlik töökorraldus on laialdaselt kättesaadav; -tõhustama tööturutoetusi ja täiendusõppe võimalusi noorte tööpuuduse suurenemise vastu võitlemiseks, eelkõige õpipoisiõppe toetamise kaudu (eriti VKEdes), värbamistoetuste, õppetaristu, tehnoloogia ja seadmete abil; -investeerima avalikesse tööturuasutustesse, eelkõige selleks, et suurendada nende suutlikkust, ajakohastada IKT-taristut, tugevdada profiilianalüüsi süsteeme ja pakkuda töötajatele piisavaid oskusi; -edendama kollektiivläbirääkimisi ja sotsiaalset dialoogi; kui seadusega on kehtestatud miinimumpalk, tagama selgete ja stabiilsete kriteeriumide ning korrapärase ja õigeaegse ajakohastamise ja sotsiaalpartnerite tõhusa kaasamise abil tingimused, et see kehtestataks piisaval tasemel; -reformima tööturu korraldust, samuti maksu- ja hüvitissüsteeme, et tagada tööturu killustatuse vähendamine ja saavutada taastumise käigus kvaliteetsete töökohtade loomine; tagama, et ebatüüpilistes töövormides töötajad ja füüsilisest isikust ettevõtjad saavad juurdepääsu sotsiaalkaitsele; -investeerima ümber- ja täiendusõppesse, eelkõige digioskuste arendamisse, tugevdades kutsehariduse ja -õppe süsteeme, toetades oskuste pakti kohaseid avaliku ja erasektori sidusrühmi hõlmavaid ulatuslikke partnerlusi, pakkudes ettevõtetele ja töötajatele suuremat stiimulit täiendus- ja ümberõppes osalemiseks, investeerides taristusse ja seadmetesse, sealhulgas digitaalsesse taristusse ja digiseadmetesse, toetades õpetajaid ja koolitajaid; tagades võrdse juurdepääsu haridusele ja koolitusele; -investeerima kõigi jaoks kestlikku sotsiaalkaitsesse, toetades reforme kaitsetaseme säilitamiseks ja tugevdamiseks ning parandama kaitsega hõlmamata inimeste kaitset; tagama piisavad hüvitised, õiguste ülekantavuse, juurdepääsu teenustele ja tööturule integreerimise toetuse neile, kes on töövõimelised; investeerima alushariduse ja lapsehoiu ning pikaajalise hoolduse teenuste kvaliteeti ja kättesaadavusse; hindama poliitika jaotuslikku mõju; -investeerima elamute ja sotsiaaleluruumide renoveerimisse; lihtsustama vajaduse korral juurdepääsu sotsiaal- ja taskukohasele eluasemele; -investeerima tervishoiusüsteemi suutlikkusse, sealhulgas kiirreageerimisvõimesse, esmatasandi arstiabisse, hoolduse koordineerimisse, tervishoiutöötajatesse ja e-tervisesse; vähendama omaosalust, parandama tervishoiuteenuste katvust ning edendama tervishoiutöötajate täiendus- ja ümberõpet.

1.EUROOPA LIIDU TÖÖTURU JA SOTSIAALVALDKONNA SUUNDUMUSTE NING PROBLEEMIDE ÜLEVAADE Selles jaos antakse ülevaade tööturu ja sotsiaalvaldkonna suundumustest ning probleemidest Euroopa Liidus koondtasandil. 1.1 Tööturu suundumused Majanduskasv toetas töökohtade loomist jätkuvalt ka 2019. aastal, ehkki aeglasemas tempos kui varasematel aastatel. 2019. aasta neljandas kvartalis töötas EL 27 riikides 209,3 miljonit inimest (1,9 miljonit rohkem kui 2018. aasta neljandas kvartalis), mis on kõigi aegade kõrgeim tase. Tööhõive kasvas sellel perioodil jätkuvalt eelkõige tänu eakamatele ja kõrge kvalifikatsiooniga töötajatele, mis toetas 20–64aastaste inimeste üldise tööhõive määra tõusu 2019. aastal 73 %ni. Töötus langes 2019. aasta neljandas kvartalis rekordiliselt madalale tasemele (6,5 %). Vähenesid ka noorte töötus ja pikaajaline töötus, kuigi mõnes liikmesriigis olid need näitajad endiselt suured. COVID-19 kriis on EL 27 riikide viimase kuue aasta positiivse tööhõivesuundumuse ümber pööranud. Pandeemiast tingitud majanduslangus on tööturule tugevat mõju avaldanud. 2020. aasta kahe esimese kvartali jooksul vähenes kogutööhõive kiirenevas tempos kuni 203,1 miljoni inimeseni 2020. aasta teises kvartalis. Kuna töötajate arv vähenes umbes 6,1 miljoni (ehk 2,9 %) võrra, oli see kõige järsem langus kahe järjestikuse kvartali jooksul alates 1995. aastast. Aasta arvestuses prognoositakse, et pärast 1 % suurenemist 2019. aastal väheneb kogu tööhõive 2020. aastal 4,5 % ja seejärel suureneb 2021. aastal 1,8 %, kusjuures tulemused võivad osutuda prognoositust halvemaks, olenevalt pandeemia arengust. 20–64aastaste inimeste tööhõive määr langes, hoolimata kiirest poliitilisest reageerimisest ja töökohtade säilitamiseks võetud meetmetest. 2019. aastal tõusis tööhõive määr EL 27-s jätkuvalt, keskmiselt kuni 73,1 %ni (euroalal 72,7 %), mis on 0,7 pp võrra rohkem kui 2018. aastal (nii ELis kui ka euroalal; joonis 1 ). Sellest hoolimata hakkas see pärast 2019. aasta teises kvartalis tipptaseme ehk 73,3 % saavutamist aasta teises pooles aeglaselt langema. COVID-19 kriisi puhkedes langes tööhõive määr 2020. aasta teises kvartalis 72 %ni, mis on 1,1 pp võrra madalam kui 2019. aasta neljandas kvartalis ja 1,3 pp võrra madalam kui 2019. aasta teises kvartalis täheldatud tase. Euroalal oli langus märgatavam: tööhõive küündis 2020. aasta teises kvartalis 71,4 %ni, mis on vastavalt 1,2 pp ja 1,5 pp võrra madalam tase kui 2019. aasta neljandas ja teises kvartalis. Naiste tööhõive määra langus oli vähem märgatav (EL 27-s 0,9 pp ja euroalal 1 pp võrra) kui meestel (vastavalt 1,1 pp ja 1,3 pp võrra), ehkki tööhõivelõhe püsib üldjoontes pandeemiaeelsel tasemel (2019. aastal oli see 11,7 pp ja jääb 2020. aasta teises kvartalis 11,4 pp lähedale). Pärast kuus aastat kestnud edusamme liikumisel Euroopa 2020. aasta 75 % eesmärgi suunas hakkas tööhõive määr sellest kaugenema, samal ajal püsib majandustegevuse edasise arengu ja seonduva tööhõivemõju suhtes endiselt suur ebakindlus. Joonis 1. Pandeemia on tekitanud tööturul suure šoki, katkestades kuus aastat kestnud positiivsete tulemuste perioodi Tööhõive ja töötuse määrad ELis ja euroalal

*2020. aasta esimese ja teise kvartali keskmine, sesoonselt korrigeeritud. Allikas: Eurostat, tööjõu-uuring. Võrreldes SKPd mõjutava šoki ulatusega on kriis avaldanud kogu Euroopa töötuse määrale mõõdukat mõju. Töötus vähenes 2019. aastal nii ELis kui ka euroalal ( joonis 1 ). 2020. aasta teises kvartalis oli töötuid 6,7 % aktiivsest elanikkonnast, mis on 0,2 pp võrra madalam tase kui 2019. aasta neljandas kvartalis (madalaim tase, mis on EL 27 riikides kunagi registreeritud) ja sama tase nagu 2019. aasta teises kvartalis. Euroalal oli töötuse määr kõrgem: 7,3 % 2020. aasta teises kvartalis ehk sama nagu 2019. aasta neljandas kvartalis, kuid 0,2 pp võrra madalam kui 2019. aasta teises kvartalis Kui vaadata jaotust vanuserühmade kaupa, on erinevused siiski märkimisväärsed. Töötuse määr on tõusnud eelkõige noorte (15–24aastaste) puhul, seda pärast 2019. aasta langust eelmise aastaga võrreldes. Ajavahemikus 2019. aasta neljandast kvartalist kuni 2020. aasta teise kvartalini tõusis see EL 27 riikides 1,2 pp võrra ja euroalal 1,1 pp võrra. Seevastu 55–74aastaste töötus tegelikult vähenes (vastavalt –0,4 pp ja –0,5 pp). Kui vaadata igakuiseid andmeid, on üldine töötuse määr pärast pandeemia puhkemist pidevalt tõusnud ning see ulatus tänavu septembris EL 27 riikides 7,5 %ni (euroalal 8,3 %ni). Selle tagajärjel oli EL 27-s tol hetkel 16 miljonit töötut, umbes 1,8 miljonit rohkem kui 2019. aasta samal kuul (euroalal vastavalt 13,6 miljonit ja 1,4 miljonit rohkem). Töötuse sellist aeglast reageerimist võivad seletada kaks peamist põhjust. Esiteks aitasid töökohtade kadumist piirata töötundide märkimisväärne vähendamine töötava inimese kohta (peamiselt tänu lühendatud tööaja meetmete kiirele rakendamisele) ja mitmes liikmesriigis kehtestatud vallandamispiirangud. Teiseks tõukas majandusšoki raskus paljud töötud mitteaktiivsesse staatusesse (nn heidutatud töötaja mõju). Siiski on liikmesriikide olukord märkimisväärselt heterogeenne (vt joonis 2 ja punkt 3.1.1). Määraga 2 % aktiivsest elanikkonnast 2020. aasta teises kvartalis on pikaajaline töötus jõudnud kõigi aegade madalaimale tasemele EL 27 riikides (euroalal 2,4 %). Kriisi võimalik mõju sellele näitajale on nähtav alles viivitusega. Töötundide koguarv on järsult vähenenud, peamiselt on see seotud pandeemia tõkestamise meetmete võtmisega. COVID-19 katkestas positiivse suundumuse, mis algas taastumisega 2013. aastal. Majanduses töötatud tundide koguarv kasvas 2019. aasta neljandas kvartalis haripunktini ehk umbes 85 miljardi tunnini. Seejärel langes see järsult (kvartalite võrdluses) ehk 3,1 % 2020. aasta esimeses kvartalis ja 10,7 % 2020. aasta teises kvartalis. Töötundide arv ühe töötava inimese kohta EL 27 riikides, mis oli juba langustrendis ( joonis 2 ), vähenes 2020. aasta esimeses kvartalis 2,7 % ja 2020. aasta teises kvartalis 10,1 % (muutused kvartalite võrdluses). See järsk langus tuleneb peamiselt lühendatud tööaja kavade või ajutise koondamise kavade ulatuslikust kasutamisest koos vallandamispiirangutega, mille mitu liikmesriiki tööhõive säilitamiseks kehtestasid. Samas võib pandeemia põhjustatud tööhõivekatkestustel olla töötundidele ka püsiv mõju. Pikaajalised suundumused, nagu osaajatöö suur osakaal, nõudetöö digiplatvormide kaudu ja struktuursem kutsealane nihe vähem tööjõumahukate sektorite poole võivad seda suundumust veelgi süvendada. Joonis 2. Pandeemia on tõsiselt mõjutanud suundumusi seoses tööhõive ja töötundidega Tööhõive kasv (vanuserühm 15–64) ja töötatud tunnid töötaja kohta EL 27 riikides ja euroalal (kumulatiivne muutus, kvartaliandmed – indeks „2008. aasta neljas kvartal“ = 100) Allikas: Eurostat, liikmesriikide aruanded, sesoonselt ja kalendaarselt korrigeeritud andmed (tööhõive, sotsiaalküsimuste ja sotsiaalse kaasatuse peadirektoraadi arvutused). Tööturul osalemine vähenes pandeemia ajal järsult. Pärast tõusu 2019. aasta teises kvartalis 78,4 %ni EL 27 riikides ja 78,8 %ni euroalal langes 20–64aastaste vanuserühma aktiivsuse määr 2020. aasta teises kvartalis vastavalt 77 %ni ja 76,9 %ni, kusjuures riigiti on erinevused märkimisväärsed. Enamikus liikmesriikides on aktiivsuse määr langenud koos tööhõive määraga (vt joonis 3 ja punkt 3.1). Selles languses ei ole soolisi erinevusi täheldatud (meeste puhul –1,4 pp EL 27 riikides ja –1,9 pp euroalal, naiste puhul vastavalt –1,5 pp ja –1,8 pp). Sealjuures on see langus eakamate töötajatega (55–64) võrreldes mõjutanud rohkem noorte vanuserühma (15–24). Joonis 3. Pandeemia mõju oli liikmesriigiti erinev Tööhõive, töötuse ja aktiivsuse määr EL 27-s: kumulatiivne muutus (protsendipunktides) 2019. aasta neljandast kvartalist 2020. aasta teise kvartalini Allikas: Eurostat, tööjõu-uuring. Sesoonselt korrigeeritud, kalendaarselt korrigeerimata andmed. Juba enne COVID-19 kriisi vähenema hakanud vabade töökohtade määr kahanes oluliselt. Beveridge’i kõver ( joonis 4 ) näitab vabade töökohtade arvu tugevat vähenemist samaaegse tööpuuduse väikese kasvuga (15–74aastased). EL 27-s oli vabade töökohtade määr 2020. aasta teises kvartalis 1,6 %, mis tähendab vähenemist võrreldes 1,9 %ga 2020. aasta esimeses kvartalis ja 2,3 %ga 2019. aasta teises kvartalis. Need viimased arengusuundumused katkestavad kriisieelse vabade töökohtade arvu mõõduka, kuid siiski pideva kasvu, mida täheldati ajavahemikus 2014. aastast kuni 2019. aasta alguseni (1,3 %-lt 2014. aasta esimeses kvartalis 2,3 %ni 2019. aasta esimeses kvartalis). Selles uues olukorras peaks vastupidavate ja konkurentsivõimeliste tööturgude loomisel täitma põhirolli töötajate ja töökohtade parem vastavusse viimine (vt punkt 3.3). Kuigi tööjõunõudluse olukord on liikmesriigiti väga erinev, mõjutab oskuste vajaduste muutuste väljaselgitamise ja nendeks valmistumise suutlikkus kriisijärgsel perioodil oluliselt vabade ametikohtade määra muutumist. Joonis 4. Vabade töökohtade arv väheneb, töötus aga suureneb mõõdukalt Beveridge’i kõver ELi kohta, 2008–2020, kvartaliandmed Allikas: Eurostat, tööjõu-uuring ja vabade töökohtade statistika. Märkus: sesoonselt korrigeeritud andmed (välja arvatud vabade töökohtade määr 2008. ja 2009. aastal).

Majandusšokk on mõjutanud tööhõivet kõigis sektorites, ehkki majanduse eri tegevusalade vahel on olulisi erinevusi. Ajavahemikus 2019. aasta teisest kvartalist kuni 2020. aasta teise kvartalini on tööhõive vähenenud kõigis majandustegevuse valdkondades, välja arvatud ehituses (NACE klassifikaator). Absoluutarvudes on EL 27-s enim mõjutatud tegevusalad hulgi- ja jaekaubandus, majutus ja transport (võrreldes 2019. aasta teise kvartaliga 2,8 miljonit tööga hõivatud inimest vähem; vähenemine 5,5 %), millele järgnes kutse-, teadus- ja tehnikaalane tegevus (s.o haldus- ja tugiteenused), kus võrreldes 2019. aasta teise kvartaliga töötas miljon inimest vähem (vähenemine 3,6 %). Suhtarvudes on tööhõive kõige rohkem vähenenud tegevusaladel „kunst, meelelahutus ja vaba aeg“ ning „põllumajandus, metsandus ja kalandus“ (vastavalt 5 % ja 4,3 %). Põllumajanduses võib pandeemia mõju tööhõivele kiirendada selle pikaajalist langussuundumust. Seejuures kasvas veidi ehituses hõivatud inimeste arv võrreldes 2019. aasta teise kvartaliga (0,4 %). Tööturu olukorra halvenemine mõjutab kõige rohkem noori, ehkki liikmesriikide vahel on suured erinevused. Aastal 2019 tõusis noorte tööhõive määr (vanuserühm 15–24) EL 27 riikides 33,5 %ni, mis on 0,6 pp rohkem kui 2018. aastal (euroalal 34 % ja 0,6 pp). Kui COVID-19 kriis algas, vähenes noorte tööhõive 2020. aasta teises kvartalis aasta võrdluses 1,6 pp võrra kuni 31,2 %ni (euroalal –1,5 pp, kuni 31,8 %ni 2020. aasta teises kvartalis). Noorte töötuse määr (vanuserühm 15–24), mis jõudis 2019. aastal miinimumini, kasvas ajavahemikus 2019. aasta neljandast kvartalist 2020. aasta teise kvartalini EL 27 riikides 1,4 pp võrra (euroalal 1,2 pp). Kokku oli ELis 2020. aasta teises kvartalis tööta 2,8 miljonit noort ning kui võtta arvesse kõiki mittetöötavaid ja mitteõppivaid noori (NEET-noored), tõuseb see arv 5,4 miljonini. Kvartalipõhiselt suurenes NEET-noorte osakaal 2020. aasta teises kvartalis ELis 11,6 %ni ja euroalal 12 %ni (2019. aasta teises kvartalis oli see vastavalt 9,8 % ja 9,9 %). Eakamad töötajad on pandeemia mõjule tööturu tulemuste mõttes paremini vastu pidanud. Eakamate (55–64aastaste) töötajate aktiivsuse määr tõusis 2019. aastal jätkuvalt. See oli 2020. aasta teises kvartalis 62,2 %, mis tähendab 2019. aasta teise kvartaliga võrreldes vaid väikest langust (0,2 pp), kuid on siiski 9,3 pp võrra suurem kui 2013. aasta teises kvartalis, millal algas eelmine taastumine. Töötuse määr (vanuserühm 55–74) on püsinud madalal tasemel ja pidevalt vähenenud (4,4 % 2020. aasta teises kvartalis võrreldes 4,8 %ga aasta varem), mis võib viidata eakamate tööotsijate heitumisele. Seevastu tööhõive määr (vanuserühm 55–64), mis oli 2020. aasta teises kvartalis 59,2 % (pärast stabiilset 10,6 pp suurust kasvu alates 2013. aasta teisest kvartalist), on olnud suhteliselt parem kui teistes vanuserühmades, olles muutumatu näiteks võrreldes 2019. aasta teise kvartaliga (samal ajal kui tööhõives osalevate 15–24aastaste noorte arv vähenes samal perioodil 2,5 pp võrra). Parimas tööeas täiskasvanute (25–54aastased) tööhõive määr langes 1,1 pp võrra, olles 2020. aasta teises kvartalis 79,4 %. COVID-19 põhjustatud šokk on mõjutanud naiste tööhõive määra veidi vähem kui meeste oma, kuid soolised erinevused püsivad ja neid tuleb jätkuvalt jälgida. 2019. aastal tõusis naiste tööhõive määr 67,3 %ni, mis on eelmise aastaga võrreldes 0,8 pp rohkem. Naiste tööhõive määr langes 2020. aasta teises kvartalis mõõdukamalt (–1 pp võrreldes 2020. aasta esimese kvartaliga ja –1,2 pp võrreldes 2019. aasta teise kvartaliga) kui meestel (vastavalt –1,3 pp ja –1,5 pp). Need hiljutised muutused ei ole aga märkimisväärselt vähendanud soolist tööhõivelõhet, mis oli 2020. aasta teises kvartalis 11,4 pp (veidi väiksem kui 2019. aasta teises kvartalis registreeritud 11,7 pp). Kriisi mõju tööhõive soopõhistele tulemustele tuleb hoolikalt jälgida, kuna lõhe vähenemine võib olla tingitud pigem pandeemia olulisemast ja ajutisest mõjust meeste tööhõivele kui naiste suurenenud seotusest tööturuga. 25–49aastaste naiste puhul vähenes tööhõivelõhe 2020. aasta teises kvartalis 11,5 pp-ni, kuid püsis 55–64aastaste naiste puhul 13 pp juures. 2019. aastal oli lõhe madala kvalifikatsiooniga naiste puhul 22,1 pp, mis on oluliselt suurem kui keskmise kvalifikatsiooniga (12,1 pp) ja kõrge kvalifikatsiooniga naiste puhul (6,4 pp). Pandeemia on tugevalt mõjutanud väljaspool ELi sündinud inimeste tööhõive määra. Enne kriisi kasvas see näitaja (vanuserühmas 20–64) stabiilselt kuni 2019. aastani. Seejärel langes see 2020. aasta teises kvartalis 60,8 %ni (mis on 3,6 pp vähem kui 2019. aasta teises kvartalis), mis vastab absoluutarvudes vähenemisele 1,4 miljoni inimese võrra (16,2 miljonilt 2019. aasta teises kvartalis 14,8 miljonini 2020. aasta teises kvartalis ning suhtarvudes peaaegu 9 %). Ehkki ebatüüpilises töösuhtes olevate töötajate arv väheneb, on see endiselt suur, mis tähendab individuaalset ja sotsiaalset haavatavust tööturu kohanduste suhtes. Kõigist töötajatest (15–64aastased) EL 27-s 2019. aastal (167 miljonit) töötas peaaegu 85 % alalise töölepingu alusel (+1,3 % võrreldes 2018. aastaga), ülejäänud 25,2 miljonit töötasid piiratud kestusega lepingu alusel (–1,3 % võrreldes 2018. aastaga). Pandeemia on muutnud ajutiste töötajate arvu vähenemise märgatavamaks. 2020. aasta teises kvartalis töötas EL 27-s ajutise lepingu alusel umbes 21,2 miljonit töötajat (15–64aastased, sesoonselt korrigeeritud), mis on 4,1 miljoni võrra vähem kui aasta varem. Seega vähenes ajutiste lepingute osakaal kogu tööhõives 2020. aasta teises kvartalis 11,1 %ni (langus 2,9 pp võrreldes aasta varasemaga). Euroalal püsib see osakaal veidi suuremana, st 11,7 %. Osalise tööajaga töötajate (vanuserühm 15–64) osakaal kogu tööhõives vähenes 1,4 pp võrra (17 %ni 2020. aasta teises kvartalis) ja veelgi enam euroalal (1,8 pp võrra). Seejuures vähenes mittevabatahtlikku osaajatööd tegevate töötajate osakaal 2018.–2019. aastal 1,5 pp võrra ja see on nüüd 6,2 pp võrra väiksem kui 2014. aasta haripunktis (32,7 %), kusjuures euroalal oli see näitaja veidi suurem (2019. aastal 26,9 %). Teist töökohta omavate töötajate arv kasvas 2019. aastal jätkuvalt stabiilselt (2019. aastal 8,2 miljonit inimest võrreldes 7,8 miljoniga 2014. aastal). Joonis 5. Kriisi mõju erinevused soo ja vanuse järgi Tööhõive määrad (riigi territooriumi järgi) soo- ja vanuserühmade kaupa ELis, sesoonselt korrigeeritud andmed Allikas: Eurostat, tööjõu-uuring. Tööhõive ja tööturu tulemuste parandamise võti on endiselt haridustase. Enne pandeemiat kasvas kõrgharidusega töötajate (25–64aastased) arv jätkuvalt (2018.–2019. aastal 0,5 pp), mille tulemusena oli vastav tööhõive määr 86,2 %. Keskmise kvalifikatsiooniga töötajate (st keskharidusega töötajate) tööhõive määr oli 2019. aastal 76,5 %. See on 0,5 pp suurune kasv võrreldes eelmise aastaga ja 4,7 pp suurune kasv võrreldes 2014. aastaga. Need muudatused peegeldavad tõsiasja, et tööjõuvajadus on järk-järgult liikunud kõrgema taseme oskuste, sealhulgas digioskuste suunas. See suundumus on tihti kooskõlas tööturule sisenevate uute rühmade oskuste kõrgema keskmise tasemega. Madala kvalifikatsiooniga töötajate (st töötajad, kellel on teise taseme alumise astme või sellest madalam haridus) osakaal kasvas viimase aasta jooksul 0,7 pp (ja 1 pp ajavahemikul 2017–2018). 2019. aastal oli selle rühma tööhõive määr 56,3%. Tööhõive erinevus madala ja kõrge kvalifikatsiooniga töötajate vahel oli 2019. aastal 30 pp, mis rõhutab vajadust edasise täiendus- ja ümberõppe järele.



1.2 Sotsiaalsed suundumused Enne COVID-19 kriisi algust vähenes vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse ohus olevate inimeste arv EL 27-s jätkuvalt , . See langussuundumus jätkus seitse aastat järjest kuni 2019. aastani ( joonis 6 ), mil kõnealuste inimeste arv vähenes 92,4 miljonini (ehk 21,1 %ni kogu elanikkonnast). See on umbes 2,3 miljonit inimest vähem kui 2018. aastal (3,8 pp vähem kui 2012. aasta tippväärtus). Üldine suundumus oli languses kõigi kolme alamnäitaja puhul: suure materiaalse puuduse määr (–0,5 pp), väga madala tööhõive määr (–0,3 pp) ja ka suhtelise vaesuse määr (–0,3 pp). Need arengusuundumused on kooskõlas 2019. aastal täheldatud tööhõive ja netotulu suurenemisega (vt punkt 3.4). Kõik need näitajad ei kajasta aga endiselt COVID-19 kriisi mõju. Arvestades palgatulu olulisust leibkondade toimetuleku jaoks ja nii tööhõive kui ka töötundide arvu vähenemist, halveneb 2020. aastal tõenäoliselt leibkondade sissetuleku ja tööhõive olukord. Selle tagajärjel võib vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse riskiga inimeste (AROPE) määra positiivne suundumus katkeda ja strateegia „Euroopa 2020“ eesmärk vähendada vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse ohus olevate inimeste arvu 20 miljoni inimese võrra nihkub kaugemale. Sotsiaalsiirete järgselt vaesuse ohus olevate inimeste osakaal vähenes 2019. aastal, kuid oli endiselt suur; kriisi mõju on raske hinnata. Vaesusriski näitaja püsis üldjoontes stabiilsena, 2019. aastal näitaja veidi vähenes, nimelt 16,5 %ni (16,8 %-lt 2018. aastal, võttes aluseks aastatagused sissetulekud). Nende inimeste arv, kes elavad leibkondades, mille ekvivalentnetosissetulek on alla 60 % riigi mediaanist, oli veidi üle 84,5 miljoni, mis oli poolteist miljonit inimest vähem kui aasta varem. Majandusaastat 2019 käsitlevad Eurostati kiirhinnangud viitavad üsna stabiilsele stsenaariumile. Dokumendi koostamise ajal ei ole 2020. aasta sissetulekutele osutavad kiirhinnangud (mis kajastavad seega kriisi mõju) veel kättesaadavad. 2020. aastal toimuvaid muutusi on üsna raske ette näha, seda ka kriisi tõenäolise mõju tõttu mediaansissetulekutele. Simulatsiooni tulemused näitavad, et tänu kriisile reageerimiseks võetud poliitikameetmetele võib suhtelise vaesuse määr (AROP) tõusta ELis keskmiselt vaid 0,1 pp võrra. Selle asemel kasvaks kinnistunud suhtelise vaesuse määr (st määr, mis arvutatakse võrdlusaastal kindlaksmääratud vaesuspiiri suhtes) 1,7 pp võrra, mis kajastab sissetulekute oodatavat olulist vähenemist kindlaksmääratud vaesuspiiri suhtes. Suure materiaalse puuduse all kannatavate inimeste arvu järsk langus enne pandeemiat aitas kaasa ülespoole suunatud majanduslikule ja sotsiaalsele lähenemisele. Suurest materiaalsest puudusest väljus 2019. aastal enam kui kaks miljonit inimest, mille tulemusena vähenes koguarv 24,4 miljonini ehk 5,6 %ni ELi elanikkonnast. See langus tähistas märkimisväärset paranemist juba seitsmendat aastat järjest. Selle taga oli nende liikmesriikide hea tulemus, kus materiaalne puudus oli kõige suurem (vt punkt 3.4), mis aitas seega kaasa ülespoole suunatud sotsiaalsele lähenemisele (ehkki 2019. aastal aeglasemas tempos kui varasematel aastatel). Joonis 6. Vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse riskiga inimeste osakaal oli enne COVID-19 vähenemas, kuid vaesusriskiga inimeste osakaal on üldjoontes jäänud samaks Vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse riskiga (AROPE) inimeste protsent elanikkonnast ja selle näitaja alamnäitajad (2010–2019). Allikas: Eurostat, näitajad t2020_50, t2020_51, t2020_52, t2020_53. Andmed viitavad EL 27 liikmesriikidele alates 2020. aasta veebruarist.

Samal ajal on tööturu head tulemused enne pandeemiat aidanud veelgi vähendada peaaegu täiesti töötutes leibkondades elavate inimeste arvu. Väga madala tööhõivega leibkondades elavate inimeste arv vähenes 2019. aastal enam kui ühe miljoni inimese võrra. Selliseid inimesi on 8,5 % kogu elanikkonnast, mis tähendab 2014. aasta haripunktiga võrreldes jätkuvat vähenemist. Arvestades et COVID-19 tekitatud šokk mõjutas suhteliselt tugevamini vähem stabiilsetel töökohtadel töötavaid töötajaid (vt punkt 3.3), võib see näitaja 2020. aastal tugevalt halveneda. Kuigi vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse oht vähenes 2019. aastal oluliselt, on see jäänud laste puhul suuremaks. Aastatel 2018–2019 vähenes vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse ohus olevate (alla 18aastaste) laste arv EL 27-s 674 000 võrra ehk 3,6 %. Selle tulemusena oli seotud vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse riski määr laste puhul 22,5 % võrreldes 23,4 %ga 2018. aastal. Võrreldes vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse riski määraga tööealise elanikkonna (vanuserühm 18–64) puhul (21,5 %) ja eakamate (65aastased või vanemad) puhul (18,6 %), on see määr endiselt kõrge. Palgavaesuse risk vähenes 2019. aastal veidi, kuid püsis kõrgel tasemel, samas kui suhtelise vaesuse süvik oli suur väga madala tööhõivega leibkondades. Aastal 2019 vähenes palgavaesuse ohus olevate inimeste osakaal 0,3 pp võrra ehk 9 %ni, mis on endiselt väiksem tipust 9,8 %, milleni jõuti 2016. aastal, kuid siiski 0,5 pp võrra suurem kui 2010. aastal saavutatud miinimum. Osalise tööajaga ja ajutiste lepingute alusel töötavate inimeste jaoks on see oht suurem: palgavaesuse määr on vastavalt 15,1 % ja 16,2 % (vt ka punktid 3.1.1 ja 3.4.1). Samal ajal oli suhtelise rahalise vaesuse süvik, millega mõõdetakse, kui kaugel on vaesuse ohus olevate inimeste sissetulekute tase vaesuspiirist (st kui suur vaesus on), 2019. aastal 24,4 %, st võrreldes 2018. aastaga peaaegu muutumatu. Liikmesriikide dünaamika on erinev (vt üksikasjad punktis 3.4.1). Koondnäitajate tasandil oli (peaaegu) töötutes leibkondades elava tööealise elanikkonna (vanuserühm 18–64) vaesuse süvik 2019. aastal stabiilne, 36,2 %, mis viitab toetuste vähesele piisavusele ja hõlmavusele. 2019. aastal oli sissetulekute ebavõrdsus endiselt suur ja lähenemine aeglustus. Liikmesriikide kõige rikkama 20 % leibkondade sissetulek oli keskmiselt viis korda suurem kui kõige vaesema 20 % sissetulek. Tõendid viitavad sellele, et viimase kümnendi jooksul on sissetulekute ebavõrdsuse üldise kasvu põhjus olnud ebavõrdsuse suurenemine sissetulekute jaotuse vahemiku alumises osas (vt punkt 3.4). Vähene paranemine, eriti suurema ebavõrdsusega riikides, viitab lähenemise aeglustumisele. Leibkondade sissetulekute osakaal tulujaotuse alumise 40 % vahemikus suurenes kuni 2019. aastani kooskõlas teiste sissetulekute ebavõrdsuse näitajate mõõduka paranemisega. ELi 27 riigi keskmine jõudis 2019. aastal 21,4 %ni võrreldes 21,2 %ga 2018. ja 2017. aastal (ning minimaalse tasemega 20,9 % 2014. ja 2015. aastal). Arvestades nende küsimuste pikaajalist olemust, on oluline töötada süsteemsete prognoosianalüüside abil välja põhjalik arusaam võimalikest edasiliikumise viisidest ja tugevdada ELi vastupanuvõimet.



2.SOTSIAALVALDKONNA TULEMUSTABELI LÜHIÜLEVAADE Euroopa sotsiaalõiguste samba kuulutasid ühiselt välja Euroopa Parlament, nõukogu ja komisjon 17. novembril 2017. Selles kehtestatakse 20 põhimõtet ja õigust, et toetada võrdseid võimalusi ja tööturule juurdepääsu, õiglasi töötingimusi ning sotsiaalkaitset ja kaasamist. Sammas on kavandatud lähenemisprotsessi suunanäitajana, et parandada liikmesriikides valitsevaid sotsiaal-majanduslikke tingimusi. Eriti praeguses kriisiolukorras on Euroopa sotsiaalõiguste samba rakendamine esmatähtis. Komisjon esitab 2021. aasta esimeses kvartalis ulatusliku tegevuskava, et tagada selle täielik rakendamine. Tegevuskava on praeguse komisjoni peamine vahend, millega toetada sotsiaal-majanduslikku taastumist ja vastupidavust keskpikas ja pikas perspektiivis ning suurendada sotsiaalset õiglust rohe- ja digipöördes. Euroopa sotsiaalõiguste samba juurde kuulub ka sotsiaalvaldkonna tulemustabel, mille alusel jälgitakse liikmesriikide tulemusi ja suundumusi. Tulemustabelis on esitatud hulk näitajaid (põhinäitajad ja teisesed näitajad), mille abil jälgitakse liikmesriikide tööhõive- ja sotsiaalvaldkonna tulemusi, mis hõlmavad sotsiaalõiguste sambas kindlaks määratud kolme laiemat mõõdet: i) võrdsed võimalused ja juurdepääs tööturule, ii) dünaamilised tööturud ja õiglased töötingimused ning iii) avaliku sektori toetus / sotsiaalkaitse ja sotsiaalne kaasatus. Alates 2018. aastast sisaldab ühine tööhõivearuanne sotsiaalvaldkonna tulemustabelit, milles olevad põhinäitajate tulemused esitatakse kokkuvõtlikult käesolevas peatükis. Analüüs on asetatud 3. peatükis kirjeldatud laiemasse reformide konteksti. 2.1 Sotsiaalvaldkonna tulemustabeli selgitus Sotsiaalvaldkonna tulemustabel on peamine vahend, mille abil jälgitakse tööhõive- ja sotsiaalvaldkonna toimimist ning paremate elu- ja töötingimuste suunas toimuvat lähenemist. Eelkõige aitab tulemustabel jälgida liikmesriikide olukorda samba hinnatavate mõõtmete puhul ning see täiendab olemasolevaid jälgimisvahendeid, eelkõige tööhõive olukorra jälgimise vahendit ja sotsiaalkaitse olukorra jälgimise vahendit. Sotsiaalvaldkonna tulemustabel koosneb nimelt 14 põhinäitajast, mille alusel hinnatakse üldisemalt tööhõive- ja sotsiaalvaldkonna suundumusi: -võrdsed võimalused ja juurdepääs tööturule: §18–24aastaste madala haridustasemega noorte osakaal; §20–64aastaste sooline tööhõivelõhe; §sissetulekute ebavõrdsus sissetulekukvintiilide suhte kordajana (S80/S20); §vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse riski määr (AROPE); §15–24aastaste mittetöötavate ja -õppivate noorte (NEET-noored) osakaal; -dünaamilised tööturud ja õiglased töötingimused: §tööhõive määr (vanuserühm 20–64); §töötuse määr (vanuserühm 15–74); §pikaajalise töötuse määr (vanuserühm 15–74);

§leibkonna kasutada olev tegelik kogutulu inimese kohta; §vallalise, ilma lasteta, keskmist palka teeniva täisajaga töötaja netosissetulek; -avaliku sektori toetused / sotsiaalkaitse ja sotsiaalne kaasatus: §sotsiaalsiirete (v.a pensionid) mõju vaesuse vähendamisele; §lastehoiuasutustes käivate kuni kolmeaastaste laste osakaal; §rahuldamata vajadus arstiabi järele inimeste endi hinnangul; §selliste isikute osakaal rahvastikus, kellel on algtaseme või sellest kõrgema taseme üldised digioskused. Põhinäitajaid analüüsitakse tööhõivekomitees ja sotsiaalkaitsekomitees kokku lepitud ühtse metoodika abil (vt täpsemalt 3. lisa). Metoodika abil hinnatakse liikmesriikide olukorda ja suundumusi, võttes aluseks sotsiaalvaldkonna tulemustabelis esitatud kõigi põhinäitajate tasemed ja nende aastase muutuse. Need tasemed ja tasemete muutused on liigitatud vastavalt nende kaugusele vastavast (kaalumata) ELi keskmisest. Liikmesriikide tulemused nimetatud tasemete ja taseme muutuste osas seotakse (eelnevalt kindlaks määratud maatriksi abil) seejärel nii, et igale liikmesriigile määratakse üks seitsmest kategooriast („väga tubli“, „keskmisest parem“, „hea, kuid vajab jälgimist“, „keskmine / neutraalne“, „kehv, kuid paranemas“, „tähelepanu vajav“ ja „kriitilises olukorras“). Selle põhjal esitatakse tabelis 1 tulemustabeli näitajate kokkuvõte iga näitaja kohta saadaolevate uusimate andmete alusel. 3. peatükis on esitatud 14 näitaja, sh pikaajaliste suundumuste ja lisanäitajate üksikasjalik analüüs. Sotsiaalvaldkonna tulemustabelis esitatud väärtused aitavad tuvastada tööhõive- ja sotsiaalprobleeme liikmesriikides. Euroopa poolaasta kontekstis on riigiaruannetes korrapäraselt kasutatud sotsiaalvaldkonna tulemustabelist saadud tõendusmaterjali riigipõhiste probleemide analüüsi alusena. Liikmesriikide tasandil kasutati seda ka riiklike reformiprogrammide ning stabiilsus- ja lähenemisprogrammide koostamisel. Koos tööhõive olukorra jälgimise vahendis ja sotsiaalkaitse olukorra jälgimise vahendis sisalduva täiendava analüüsiga on see andnud vajaduse korral analüütilise aluse komisjoni edasistele ettepanekutele riigipõhiste soovituste kohta. Selle protsessi käigus tuleb tabelit lugeda väga hoolikalt, vältides mehaanilist lugemist, ning arvesse võetakse täiendavaid kvalitatiivseid ja kvantitatiivseid elemente. Sotsiaalvaldkonna tulemustabel toetab riiklike reformikavade ning taaste- ja vastupidavuskavade koostamist, mis on taaste ja vastupidavuse rahastamisvahendi peamisi viitedokumente. Nagu on märgitud 2021. aasta kestliku majanduskasvu strateegias, toob taaste ja vastupidavuse rahastamisvahend kaasa muudatusi 2021. aasta Euroopa poolaasta tsüklis. Arvestades vastastikust täiendavust Euroopa poolaastaga, soovitatakse liikmesriikidel esitada oma riiklik reformikava ning taaste- ja vastupidavuskava ühes terviklikus dokumendis. Lisaks sellele, nagu on rõhutatud suunistes liikmesriikidele taaste- ja vastupidavuskavade kohta, kutsutakse liikmesriike üles selgitama üldjoontes, kuidas kavad on kooskõlas Euroopa sotsiaalõiguste sambaga ja aitavad kaasa selle rakendamisele. Lisaks kutsutakse neid üles andma ülevaadet kava üldisest majanduslikust ja sotsiaalsest mõjust (koos makromajandusliku väljavaate hinnanguga), esitades asjakohased näitajad, sealhulgas sotsiaalvaldkonna tulemustabelist saadud näitajad. Mis puudutab liikmesriike, kes esitavad oma kavad 2021. aastal, hindab komisjon nende sisu analüütilistes dokumentides, mis on lisatud nõukogu ettepanekutele rakendusaktide kohta. 2021. aasta ühisesse tööhõivearuandesse lisatakse sotsiaalvaldkonna tulemustabeli piirkondlik mõõde. Näitajate areng riigi tasandil võib varjata olulisi erinevusi piirkondlikul tasandil (kuigi paljudes liikmesriikides otsustatakse paljude poliitikameetmete ja rahastamise üle sageli sellel tasandil). Seda arvesse võttes on ühises tööhõivearuandes juba teist aastat esitatud sotsiaalvaldkonna tulemustabeli alusel tõendeid piirkondliku olukorra kohta. Eelkõige on teatavate sotsiaalvaldkonna tulemustabeli põhinäitajate kohta 4. lisas esitatud kaardid, mis näitavad piirkondade tulemusi liikmesriikide kaupa. Lisaks on 3. peatükis sisalduvas analüüsis vajaduse korral esitatud piirkondade tulemused nende liikmesriikide puhul, kus NUTS 2 piirkondade vahel esineb suuri erinevusi. Andmed ja tulemused võimaldavad paremini mõista, kuidas riigi eri piirkonnad seoses samba mõne põhimõõtmega toimivad, ning aitavad jälgida lähenemist riikide sees, hinnata regionaalpoliitika mõju ja kujundada regionaalpoliitika kavandamist. 2.2 Sotsiaalvaldkonna tulemustabelist saadud tõendusmaterjal Sotsiaalvaldkonna tulemustabel kajastab COVID-19 kriisi järgseid töötingimusi ning näitab – kuna andmed on kättesaadavad – sotsiaalseid ja oskuste valdkonna tingimusi enne pandeemiat. Alates tulemustabeli esitamisest on liikmesriikide põhinäitajate hindamine (eelmises osas kirjeldatud metoodika alusel) põhinenud viimastel kättesaadavatel iga-aastastel andmetel nii tasemete kui ka muutuste kohta. Praeguses olukorras tähendaks see lähenemisviis, et enamiku näitajate puhul vaadatakse 2019. aasta andmeid (ja muutusi võrreldes 2018. aastaga). Iga-aastaste andmete kasutamine ei võimaldaks siiski jälgida tööturu viimaseid arengusuundumusi kriisiolukorras ja nende suunamuutust võrreldes varasemate (pandeemiaeelsete) suundumustega. Selles kontekstis leppis näitajatega tegelev tööhõivekomitee töörühm kokku, et loobub ajutiselt sotsiaalvaldkonna tulemustabeli hindamisel iga-aastaste näitajate kasutamisest ja kasutab selle asemel kõige uuemaid kvartaliandmeid järgmise viie tööturu põhinäitaja puhul, mille jaoks need on tegelikult kättesaadavad (tööjõu-uuringu põhjal): ·tööhõive määr (vanuserühm 20–64); ·20–64aastaste sooline tööhõivelõhe; ·töötuse määr (vanuserühm 15–74); ·pikaajalise töötuse määr (vanuserühm 15–74); ·15–24aastaste mittetöötavate ja mitteõppivate noorte (NEET-noored) osakaal.

Põhinäitajad viitavad tööturu olukorra mõningale halvenemisele 2020. aasta esimesel poolel. Viiest eespool nimetatud tööturunäitajast on tööhõive määr ja NEET-noorte osakaal EL 27-s 2020. aasta teises kvartalis võrreldes 2019. aasta sama kvartaliga halvenenud, samas kui töötuse määr on püsinud muutumatuna. Seevastu sooline tööhõivelõhe ja pikaajalise töötuse määr paranesid veidi (täpsemad üksikasjad viimaste suundumuste kohta on esitatud 1. peatükis). Sotsiaalvaldkonna ja oskuste näitajad, mille kohta on saadaval ainult COVID-19 eelset aega käsitlevad andmed, paranesid 2019. aastal. Ülejäänud üheksa põhinäitajat osutavad positiivsele või üldiselt stabiilsele aastapõhisele suundumusele (st kas 2019. või 2018. aastal, olenevalt andmete kättesaadavusest). Eelkõige täheldati, et keskmiselt paranesid vaesuse, ebavõrdsuse ja nendega seotud näitajad (st vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse ohus olevate inimeste osakaal, sissetulekukvintiilide suhte kordaja, leibkonna kasutada olev kogutulu inimese kohta, keskmist palka teeniva täisajaga töötaja netosissetulek), samuti hariduse, lapsehoiu ja oskuste näitajad (haridussüsteemist varakult lahkunud noored, alla kolme aasta vanuste laste osalemine lapsehoius, alg- või sellest kõrgema taseme digioskustega elanikkonna osakaal). Seoses sotsiaalsiirete mõjuga vaesuse vähendamisele ja rahuldamata vajadusega arstiabi järele inimeste endi hinnangul täheldati üldiselt stabiilset suundumust. Nagu 3. peatükis esitatud hajusdiagrammidest ilmneb, võib enamiku tööturunäitajate puhul (välja arvatud pikaajalise töötuse määr) täheldada liikmesriigiti erinevat suundumust. See tähendab, et keskmiselt on kehvema lähteolukorraga liikmesriikides olukord 2020. aasta teises kvartalis aasta võrdluses rohkem halvenenud. Sellegipoolest võib teiste põhinäitajate puhul üldiselt täheldada teatavat lähenemist (mõnel juhul ei ole suundumus selgelt välja joonistunud). Peaaegu kõigil liikmesriikidel on probleeme vähemalt ühe põhinäitajaga. Kõik liikmesriigid, välja arvatud Saksamaa, on vähemalt üks kord liigitatud ühte kolmest kõige problemaatilisemast kategooriast (st „kriitilises olukorras“, „tähelepanu vajav“ ja „kehv, kuid paranemas“). Ainuüksi hinnangu „kriitilises olukorras“ (st näitajad, mis on keskmisest palju kehvemad ja mis kas ei parane piisavalt kiiresti või on eelmise aasta jooksul veelgi halvenenud) on saanud 15 liikmesriiki, mis on ühe võrra rohkem kui 2020. aasta ühises tööhõivearuandes. Sellesse riikide rühma lisandusid Austria, Ungari ja Portugal (kaks viimast lisandusid uuesti pärast seda, kui nad olid sellest eelmisel aastal välja arvatud), enam ei kuulu sinna aga Eesti ja Leedu. 14 hinnatud valdkonnas anti hinnang „kriitilises olukorras“, „tähelepanu vajav“ või „kehv, kuid paranemas“ kokku 116 korda. See moodustab kõigist hinnangutest ligikaudu 33% (ühe pp võrra rohkem kui 2020. aasta ühises tööhõivearuandes). Neist kordadest hinnati olukorda kriitiliseks 41 korral (st kõigist hinnangutest 11,1 %), 2019. aasta ühises tööhõivearuandes aga 40 korral (10,3 % kõigist hinnangutest). Nagu varasematelgi aastatel, on liikmesriikide olukord ja nende probleemide raskusaste tööturu näitajate osas väga erinev, peegeldades ka kriisi mõju. Rumeenia ja Hispaania on saanud hinnangu „kriitilises olukorras“, „tähelepanu vajav“ või „kehv, kuid paranemas“ kümne või enama näitaja puhul (vt tabel 1), järgnevad Bulgaaria ja Kreeka, kumbki üheksa probleemiga (vt tabel 1). Nendest riikidest on kõige rohkem hinnangut „kriitilises olukorras“ Bulgaarial, Rumeenial ja Hispaanial (iga riigi puhul kuus näitajat), neile järgneb Kreeka (4). Kreekal, Rumeenial ja Hispaanial on aga ka mitu positiivset hinnangut (registreeritud enne pandeemia algust) – Kreeka on saanud hinnangu „väga tubli“ seoses näitajaga „madala haridustasemega noored“ ning hinnangu „keskmisest parem“ seoses sissetulekute ebavõrdsuse ja digioskuste taseme näitajatega; Hispaanias on väga head lapsehoius osalemise näitaja ja näitaja „rahuldamata vajadus arstiabi järele inimeste endi hinnangul“; Rumeenia on saanud hinnangu „väga tubli“ seoses näitajaga „leibkondade kasutada oleva kogutulu kasv elaniku kohta“. Probleemide üldarvu poolest järgnevad Itaalia (seitse probleemi), Küpros, Ungari ja Läti (igaühel kuus probleemi). Seevastu Tšehhi ja Madalmaad on „väga tublid“ või „keskmisest paremad“ kümne põhinäitaja poolest, järgnevad Taani ja Rootsi (kummalgi üheksa näitajat) ja Saksamaa (kaheksa näitajat). Tabel 1. Sotsiaalvaldkonna tulemustabeli põhinäitajate kokkuvõte Märkus: ajakohastatud 28. oktoobril 2020. Sissetulekukvintiilide suhte kordaja ei ole kättesaadav Iirimaa, Prantsusmaa, Itaalia, Läti ja Slovakkia puhul. Vaesuse või sotsiaalse tõrjutuse riski määr ei ole kättesaadav Iirimaa ja Itaalia kohta. NEET-noorte osakaal ja pikaajalise töötuse määr ei ole kättesaadavad Saksamaa kohta. Leibkonna kasutada oleva kogutulu kasv (elaniku kohta) ei ole kättesaadav Bulgaaria, Kreeka, Luksemburgi, Malta ja Poola puhul. Vallalise, ilma lasteta, keskmist palka teeniva täisajaga töötaja netosissetulek on ebausaldusväärne (ja seda ei ole teatatud) Taani puhul. Iirimaa, Itaalia ja Slovakkia kohta ei ole kättesaadavad andmed sotsiaalsiirete mõju kohta vaesuse vähendamisele. Iirimaa, Prantsusmaa, Itaalia ja Slovakkia puhul ei ole andmed kättesaadavad näitaja „rahuldamata vajadus arstiabi järele inimeste endi hinnangul“ kohta. Andmed alla kolmeaastaste laste lapsehoius osalemise kohta ei ole kättesaadavad Prantsusmaa, Iirimaa, Itaalia ja Slovakkia puhul. Andmed inimeste digioskuste taseme kohta ei ole kättesaadavad Itaalia puhul (puuduvad andmed 2017. aasta kohta). Katkestused aegridades ja muud statistilised märked on esitatud 1. ja 2. lisas. 3. TÖÖHÕIVE- JA SOTSIAALREFORMID – LIIKMESRIIKIDE TULEMUSED JA MEETMED Selles punktis antakse ülevaade liikmesriikide tööhõive- ja sotsiaalvaldkonna uusimatest põhinäitajatest ning liikmesriikides hiljuti võetud meetmetest neis eelisvaldkondades, mis on kindlaks määratud nõukogus 2020. aastal vastu võetud ELi tööhõivesuunistes. Seejuures tuginetakse liikmesriikide 2020. aasta riiklikele reformikavadele ja Euroopa Komisjoni allikatele. Kui ei ole märgitud teisiti, kajastatakse aruandes üksnes pärast 2019. aasta juunit rakendatud poliitikameetmeid. Hiljutiste tööturusuundumuste põhjalik analüüs on esitatud tööturu- ja palgasuundumuste 2020. aasta ülevaates ning Euroopa tööhõive ja sotsiaalarengu 2020. aasta ülevaates. 3.1 Suunis 5. Tööjõunõudluse suurendamine Selles punktis vaadeldakse, kuidas on rakendatud tööhõivesuunist nr 5, milles soovitatakse liikmesriikidel luua tingimused tööjõunõudluse suurendamiseks ja töökohtade loomiseks. Kõigepealt esitatakse ülevaade liikmesriikide töötuse ja tööhõive määradest; see täiendab 1. peatükis esitatud ELi tasandi analüüsi. Seejärel vaadeldakse füüsilisest isikust ettevõtjatega seotud suundumusi, palgadünaamika, miinimumpalga ja maksukiilu arengut. Punktis 3.1.2 antakse ülevaade liikmesriikides neis valdkondades võetud meetmetest, pöörates erilist tähelepanu poliitilistele meetmetele, mille eesmärk on säilitada pandeemia olukorras töökohti ja toetada nende loomist. 3.1.1 Põhinäitajad Töötavate inimeste arv vähenes 2020. aasta teises kvartalis, mis kajastab COVID-19 kriisi mõju. Võrreldes 2018. aastaga suurenes kogutööhõive 2019. aastal või püsis samal tasemel kõigis liikmesriikides (välja arvatud väike vähenemine Poolas ja Rumeenias). 2020. aasta esimeses kvartalis tööhõive kasv aeglustus või muutus negatiivseks mitmes liikmesriigis (keskmiselt –0,2 % ELis võrreldes eelmise kvartaliga). Seejärel registreeriti kõikides liikmesriikides (välja arvatud Malta) teises kvartalis langus (ELis keskmiselt –2,7 %). Võrreldes tööhõive haripunktiga 2019. aasta neljandas kvartalis ületas see langus kuue miljoni inimese piiri. Suurim langus registreeriti Hispaanias (–8,4 %, mis vastab 1,7 miljonile inimesele), Iirimaal (–6,1 %), Eestis ja Ungaris (–5,6 %). Tööhõive kasv oli 13 liikmesriigis alla –2 % ( joonis 7 ). Seevastu oli langus mõõdukam Küprosel (–0,9 %), Poolas (–0,4 %) ja Luksemburgis (–0,3 %). Malta oli ainus riik, kus tööhõive kasvas (1,7 %). Joonis 7. Tööhõive oluline vähenemine kogu ELis Protsentuaalne muutus kogutööhõives ja töötundides ajavahemikul 2019. aasta neljandast kvartalist 2020. aasta teise kvartalini.

Allikas: Eurostat, rahvamajanduse arvepidamine. Märkus: sesoonselt ja kalendaarselt korrigeeritud andmed, välja arvatud ainult sesoonselt korrigeeritud andmed Tšehhi, Kreeka, Prantsusmaa, Malta, Poola, Portugali ja Slovakkia (tööhõive) ning Malta ja Slovakkia (töötunnid) puhul. Belgia kohta ei ole töötundide andmed kättesaadavad. Joonis 8. Töölt eemalolek suurenes järsult kogu ELis Töölt eemaloleku osakaal kogu tööhõivest (vanuserühm 20–64) Allikas: Eurostat, tööjõu-uuring. Märkus: sesoonselt korrigeeritud andmed. Saksamaa kohta ei ole 2020. aasta teise kvartali andmed kättesaadavad. Lühendatud tööaja kavad aitasid ohjeldada töökohtade kadumist. Alates kriisi puhkemisest on liikmesriigid ulatuslikult rakendanud lühendatud tööaja kavasid või muid töökoha säilitamise kavasid ja/või neid tugevdanud eesmärgiga piirata töökohtade kadumist, vältida inimkapitali hajutamist ettevõtte tasandil ja säilitada kogunõudlust suure ja järsu majanduslanguse faasis. Samal ajal on tööandjad autonoomselt kohandanud ka tööjõuvajadust oma tegevuse jätkusuutlikkuse tagamiseks. Nagu on juba näidatud punktis 1 ja nagu nähtub jooniselt 7 , on töötundide arvu vähenemine olnud oluliselt suurem kui tööhõive vähenemine (ELis 2020. aasta teises kvartalis võrreldes 2019. aasta neljanda kvartaliga –13,5 % vs. –2,9 %), mille peamiseks põhjuseks võib pidada lühendatud tööaja kavade toimimist. Riikide arvestuses võib suurimaid erinevusi kahe näitaja vahel täheldada Luksemburgis, Slovakkias, Küprosel, Kreekas, Tšehhis, Saksamaal, Prantsusmaal ja Itaalias. Samal ajal, nagu on näha jooniselt 8 , kasvas töölt eemalolevate töötajate arv (osakaaluna kogutööhõivest) järsult, suurenedes ELis 12,1 pp võrra (9,7 %-lt 2019. aasta neljandas kvartalis, olles hoidnud viimase kümne aasta jooksul stabiilset suundumust, 21,8 %ni 2020. aasta teises kvartalis). Juba ainuüksi ajutised koondamised moodustasid peaaegu poole kõigist eemalolekutest (järsk tõus 0,2 %-lt 2019. aasta neljandas kvartalis 10,3 %ni 2020. aasta teises kvartalis). Suurim eemalolekute osakaalu kasv registreeriti Kreekas (+35,9 pp), Küprosel (+25 pp), Iirimaal (+19 pp), Hispaanias (+18,7 pp), Itaalias ja Portugalis (+18 pp). Lühendatud tööaja kavade kasutamine on COVID-19 kriisi ajal saavutanud enneolematu taseme kõigis riikides (mille andmed on avalikult kättesaadavad). Lühendatud tööaja kasutamine oli eriti laialt levinud teenindussektoris (peamiselt hotellides ja restoranides) ning jaekaubanduses. Alles väljatöötatud kavadega liikmesriikides kasutati seda suhteliselt vähem. Osaliselt võis see olla tingitud nende kavade ülesehitusest, aeglasest kohanemisest uute haldusmenetlustega või viivitustest rakendamisel. Mõne vast loodud kava puhul (näiteks Bulgaarias, Tšehhis, Horvaatias ja Ungaris) võis kasutuselevõttu pidurdada nõue, et ettevõtjad peavad katma osa kuludest. Poolas vähendas esmast kasutuselevõttu nõue säilitada tööhõive pärast toetuse lõppemist. Üldise tööhõive määra piiratud languse varjus esineb liikmesriigiti suuri erinevusi. 2019. aastal tööhõive määr (vanuserühm 20–64) keskmiselt tõusis ja seda kõigis liikmesriikides (välja arvatud väike langus Rootsis, kus see oli siiski kõrgeimal tasemel kogu ELis). Nagu on näidatud punktis 1, vähenes tööhõive määr 2020. aasta teises kvartalis 1,3 pp võrra, langedes 72 %ni 2019. aasta teises kvartalis saavutatud tipptasemest 73,3 % (mis viis näitaja tagasi 2018. aasta esimeses kvartalis registreeritud tasemele). Nagu öeldud, võib üldist tagasihoidlikku langust seostada kriisi kontekstis võetud erakorraliste meetmetega. Siiski esineb selle olukorra varjus liikmesriigiti olulist ebaühtlust. Nagu on näidatud joonisel 9 , oli langus kõige suurem Hispaanias (3,8 pp), järgnesid Bulgaaria (3,2 pp), Austria (2,4 pp) ja Iirimaa (2,4 pp). Seevastu registreeriti Horvaatias kasv (0,7 pp), samal ajal kui Malta, Läti ja Poola näitajad olid stabiilsed või vähenesid veidi. Kui vaadata sotsiaalvaldkonna tulemustabeli põhinäitajate metoodikale tuginevat hinnangut, ei muutu olukord varasemate aastatega võrreldes oluliselt – Kreeka, Itaalia ja Hispaania on endiselt kriitilises olukorras (määrad 65 % lähedal või alla selle), samas kui Rootsi, Saksamaa, Tšehhi ja Madalmaad on saanud hinnangu „väga tubli“ (näitajad on 80 % lähedal või üle selle). Ühtlasi selgitab tööhõive järsk langus Bulgaarias, Iirimaal ja Austrias, miks need riigid liigitati tähelepanu vajavaks (kuigi vastavad tasemed on endiselt keskmise lähedal). Hinnang „tähelepanu vajav“ on antud ka Belgiale ja Rumeeniale, kus tööhõive määr langes eelmisel aastal alla 70 %. Horvaatiale, mille tööhõive määr oli 2020. aasta teises kvartalis jätkuvalt madal ehk 66,8 %, anti hiljutist tõusu arvestades (hoolimata kriisist) hinnang „kehv, kuid paranemas“. Tõusev regressioonisirge viitab sellele, et liikmesriikides on suundumus erinev (st madalamast tasemest lähtuvates riikides on tööhõive määr langenud kiiremini). Kas see suundumus jääb aja jooksul püsima, nagu see juhtus finantskriisi ajal, ei ole veel selge. Mitmes liikmesriigis esineb tööhõive määrades märkimisväärseid piirkondlikke erinevusi (vt 4. lisa). Joonis 9. Tööhõive määr langes peaaegu kõikides liikmesriikides. Tööhõive määr (20–64aastased) ja selle aastane muutus (sotsiaalvaldkonna tulemustabeli põhinäitaja) Allikas: Eurostat, tööjõu-uuring. Ajavahemik: 2020. aasta teise kvartali tasemed ja muutused võrreldes 2019. aasta teise kvartaliga. Märkus: telgede ristumispunkt on ELi kaalumata keskmine. Selgitus on esitatud lisas. Enamikus liikmesriikides on töötuse kasv olnud seni mõõdukas. Nagu on näidatud punktis 1, tõusis ELi keskmine töötuse määr 2020. aasta septembris 7,5 %ni, st ainult 1 pp võrra, võrreldes kriisieelse madalaima tasemega, mis registreeriti 2020. aasta veebruaris. See tuleneb jätkuvast langusest enamikus liikmesriikides 2019. aastal. Sellist mõõdukat tõusu võib pidada lühendatud tööaja kavade toimimise mõjuks, ehkki osa sellest võib selgitada mitteaktiivsusega (mitmes liikmesriigis loobus märkimisväärne osa töötajatest aktiivsest tööotsimisest, eriti liikumispiirangute ajal). Joonis 10 , mis näitab töötuse määra 2020. aasta teises kvartalis võrreldes 2019. aasta teise kvartaliga, osutab sellele, et nii mõõdukas keskmine tõus vastab väga erinevatele riigisisestele suundumustele. Töötuse määr tõusis selle aja jooksul 20 liikmesriigis 27st; Leedus, Lätis, Eestis ja Rootsis oli tõus 2 pp lähedal või üle selle (kõik said sotsiaalvaldkonna tulemustabeli metoodika järgi hinnangu „tähelepanu vajav“). Seevastu on töötuse määr tegelikult vähenenud Itaalias, Prantsusmaal, Portugalis, Belgias, Iirimaal, Poolas ja Kreekas (Itaalia puhul enam kui 2 pp võrra). Seda suundumust võib aidata selgitada aktiivsuse määra langus (3,1 pp võrra Iirimaal ja Portugalis, 2,9 pp võrra Itaalias, 2,1 pp võrra Prantsusmaal, 1,7 pp võrra Belgias, 1,5 pp võrra Kreekas). Näitajad 2020. aasta septembri kohta viitavad töötuse tegelikule suurenemisele võrreldes aastataguse ajaga kõigis nendes riikides, välja arvatud Belgia ja Prantsusmaa. Võrdluses on Hispaania ja Kreeka saanud ikkagi hinnangu „kriitilises olukorras“ (töötuse määr üle 15 %), samas kui Tšehhi ja Poola on märgitud kui väga tublid (töötuse määr alla 4 %). Suured erinevused püsivad piirkondade tasandil (vt 4. lisa), kusjuures mõnes Kreeka, Itaalia ja Hispaania piirkonnas on töötuse määr üle 20 %. Joonis 10. Töötus on enamikus liikmesriikides kasvanud, üldiselt on kasv mõõdukas Töötuse määr (15–74aastased) ja selle aastane muutus (sotsiaalvaldkonna tulemustabeli põhinäitaja)

Allikas: Eurostat, tööjõu-uuring. Ajavahemik: 2020. aasta teise kvartali tasemed ja muutused võrreldes 2019. aasta teise kvartaliga. Märkus: telgede ristumispunkt on ELi kaalumata keskmine. Selgitus on esitatud lisas. Füüsilisest isikust ettevõtjaid mõjutas kriis keskmiselt vähem kui üldtööhõivet, kuid liikmesriigiti oli ebaühtlus suurem. Ajavahemikul 2019. aasta neljandast kvartalist 2020. aasta teise kvartalini vähenes FIEde arv 1,8 % (ehk 530 000 võrra) võrreldes 2,9 %ga kogutööhõives (rahvamajanduse arvepidamise näitajad, sesoonselt korrigeeritud). Ehkki see langus on suur, viitab võrdlus kogutööhõivega sellele, et suur osa FIEdest suutis oma tegevust jätkata hoolimata majandustegevuse kokkuvarisemisest, kas vähendades (ajutiselt) oma majandustegevuse mahtu või minnes üle kaugtöö vormidele. Siiski on FIEd üks kõige ohustatumaid kategooriaid, kui majanduslangus pikemalt kestma jääb, ja seda ka piiratud juurdepääsu tõttu sotsiaalkaitsesüsteemidele paljudes liikmesriikides. Ajavahemikus 2019. aasta neljandast kvartalist 2020. aasta teise kvartalini vähenes tööhõive FIEde puhul kiiremini kui kogutööhõive ainult seitsmes liikmesriigis (Bulgaaria, Saksamaa, Eesti, Malta, Rumeenia, Slovakkia ja Soome). Üldiselt registreeriti suurim langus Rumeenias (–10,5 %), järgnesid Eesti (–6%), Iirimaa (–5,7 %) ja Hispaania (–4,6 %). Huvitav on see, et FIEde arv kasvas kriisi ajal üheteistkümnes liikmesriigis, enim Lätis, Poolas ja Luksemburgis. Viimastel aastatel on FIEde osakaal kogutööhõives aeglaselt kahanenud. Üldiselt on FIEde osakaal aegamööda vähenenud: 14,3 %-lt 2008. aasta 13,4 %ni 2019. aastal. Selline langus ilmnes eelkõige majanduskasvu etapis aastatel 2013–2019, kui töökohti loodi töötajate hulgas proportsionaalselt enam. Nagu on üksikasjalikult kirjeldatud 2020. aasta ühises tööhõivearuandes, peitub selles vähenemises FIEde koosseisu pidev nihe traditsioonilistelt tegevusaladelt teenuste ja suurema lisandväärtusega sektorite suunas – eelkõige põllumajandusest, kaubandusest ja transpordist teabe ja kommunikatsiooni, kutse-, teadus- ja tehnikaalase tegevuse, inimtervishoiu ja sotsiaaltöö valdkonda. Selle struktuurimuutusega kaasneb FIEde keskmise haridustaseme kiirem tõus kui palgatöötajate hulgas: kolmanda taseme haridusega töötajate osakaal FIEde hulgas kasvas 26 %-lt 2008. aastal 36,1 %ni 2019. aastal võrreldes piiratud kasvuga palgatöötajate seas (26,1 %-lt 34,5 %ni). Kriis tõenäoliselt kiirendab FIEde üleminekut teenindussektorisse ja kõrgemale haridustasemele, kuna kõige enam kannatavad traditsiooniliste sektorite (kus tööd ei saa teha digitaalselt) madala kvalifikatsiooniga töötajad. Nominaalpalga kasv kiirenes 2019. aastal ja seejärel reageeris järsule majanduslangusele. EL 27 töötajate nominaalse töötasu keskmine kasv oli üle 3 % ja ulatus Balti riikides, Kesk- ja Ida-Euroopas ning Iirimaal enam kui 4 %ni ( joonis 11 ). Ungari, Leedu ja Iirimaa puhul ületasid 2019. aastal toimunud muutused oluliselt eelmise aasta muutusi, samas kui Rumeenia, Bulgaaria, Eesti ja Tšehhi puhul täheldati kiire kasvu aeglustumise märke. Palgakasv aeglustus ka Rootsis ning eriti Itaalia