KOMISJONI ARUANNE EUROOPA PARLAMENDILE, NÕUKOGULE NING EUROOPA MAJANDUS- JA SOTSIAALKOMITEELE nõukogu direktiivi 2003/8/EÜ (millega parandatakse õiguskaitse kättesaadavust piiriüleste vaidluste korral, kehtestades sellistes vaidlustes antava tasuta õigusabi kohta ühised miinimumeeskirjad) kohaldamise kohta /* COM/2012/071 final */





KOMISJONI ARUANNE EUROOPA PARLAMENDILE, NÕUKOGULE NING EUROOPA MAJANDUS- JA SOTSIAALKOMITEELE nõukogu direktiivi 2003/8/EÜ (millega parandatakse õiguskaitse kättesaadavust piiriüleste vaidluste korral, kehtestades sellistes vaidlustes antava tasuta õigusabi kohta ühised miinimumeeskirjad) kohaldamise kohta 1. Sissejuhatus Tõelisel Euroopa õigusalal ei peaks õigus- ja haldussüsteemi keerukus hirmutama füüsilisi ja juriidilisi isikuid kasutamast oma õigusi. Kõigil kodanikel peaks olema võimalus pöörduda kõigi liikmesriikide kohtutesse ja ametiasutustesse sama lihtsalt kui oma koduriigi omadesse. Õiguskaitse kättesaadavust ei tohiks piirata tsiviil- või kaubandusvaidluse piiriülese mõõtmega kaasnevad kulud. Euroopa Ülemkogu kutsus juba 1999. aastal nõukogu ja komisjoni üles[1] kehtestama miinimumnõuded piisava tasuta õigusabi taseme tagamiseks piiriülestes tsiviilvaidlustes kogu liidus. Komisjoni 18. jaanuari 2002. aasta ettepaneku[2] alusel võttis nõukogu 27. jaanuaril 2003 vastu direktiivi 2003/8/EÜ,[3] millega parandatakse õiguskaitse kättesaadavust piiriüleste vaidluste korral, kehtestades sellistes vaidlustes antava tasuta õigusabi kohta ühised miinimumeeskirjad[4]. Direktiivi hakati kohaldama 30. novembrist 2004[5]. Stockholmi programmis[6] nõuti liidu tasandil vastu võetud õigusaktide tulemuslikkuse hindamist. Pärast 5 aasta möödumist direktiivi kohaldamise algusest otsustas komisjon algatada selle hindamise[7]. Komisjon käivitas 2010. aastal uuringu,[8] et saada materjali direktiivi ülevõtmise ja kohaldamise üksikasjalikuks hindamiseks. Uuring sisaldab õiguslikku analüüsi ja empiirilist osa, mis põhineb kõigi liikmesriikide sidusrühmade eri rühmade hulgas läbiviidud küsitlusel[9]. Peale selle arutati direktiivi kohaldamist tsiviil- ja kaubandusasju käsitleva Euroopa õigusalase koostöö võrgustiku kohtumistel 2006 ja 2010. aastal. Lisaks on komisjon direktiivi hindamiseks võtnud arvesse selle kohta saadud kirju, kaebusi ja petitsioone. Käesolevas aruandes esitatakse komisjoni hinnang direktiivi kohaldamisele ajavahemikul 30. aprillist 2004 kuni 31. detsembrini 2010[10]. Ehkki direktiivi kohaldatakse mitme Euroopa menetluse, näiteks Euroopa väiksemate kohtuvaidluste menetluse[11] suhtes ja kasutatakse nende toetamiseks, ei hõlma käesolev aruanne konkreetset teavet direktiivi kasutamise kohta Euroopa menetluste raames, sest ajavahemik direktiivi kohaldamise alguse ja käesoleva aruande jaoks teabe kogumise vahel eelnimetatud uuringu kaudu jäi väga lühikeseks. 2. Direktiivi põhielemendid Kõnealuse direktiivi artiklis 1 on sätestatud, et direktiivi eesmärk on parandada õigusabi kättesaadavust piiriülestes vaidlustes, kehtestades sellistes vaidlustes antava tasuta õigusabi kohta ühised miinimumeeskirjad. Direktiiv püüab edendada tasuta õigusabi andmist piiriülestes tsiviil- ja kaubandusvaidlustes isikutele, kellel pole õiguskaitseks piisavalt vahendeid ja kes vajavad õiguskaitse kättesaadavuse tagamiseks abi. Nagu osutatakse direktiivi põhjenduses 5, on õiguskaitse kättesaadavus üldtunnustatud õigus, mida kinnitab ka Euroopa Liidu põhiõiguste harta[12] artikkel 47. Direktiivis on sätestatud, et igal kodanikul, kes osaleb tsiviil või kaubandusvaidluses muus liikmesriigis kui tema alaline elukohariik, on õigus tasuta õigusabile võrdsetel tingimustel asjaomases liikmesriigis elava kodanikuga. Tasuta õigusabi hõlmab direktiivi artikli 3 kohaselt järgmisi teenuseid: · menetluseelset nõustamist; · õigusabi; · esindamist kohtus; · vabastamist menetluskulude, sealhulgas vaidluse piiriülese olemusega seotud kulude tasumisest või abi nende tasumiseks ning · kohtu poolt menetluse ajal toiminguid sooritama määratud isikute tasud. Peale selle reguleerib direktiiv järgmisi küsimusi: · kohustus anda tasuta õigusabi isikutele, kes ei suuda menetluskulusid osaliselt või tervenisti katta (artikkel 5); · liikmesriigi pädevate ametiasutuste võimalus tasuta õigusabi taotlusi tagasi lükata ilmselgelt alusetute hagide korral (artikkel 6); · kululiigid, mida tasuta õigusabi peaks hõlmama, nagu suuline tõlge, kohtu või pädeva asutuse poolt nõutavate dokumentide tõlkimine või sõidukulud (artikkel 7); · kululiigid, mida peaks kandma alalise asu- või elukoha liikmesriik (artikkel 8); · tasuta õigusabi kestvus (artikkel 9); · tasuta õigusabi põhimõtte kohaldamine kohtuväliste menetluste puhul (artikkel 10); · tasuta õigusabi põhimõtte kohaldamine autentsete dokumentide täitmisele pööramiseks (artikkel 11); · liikmesriikide ametiasutuste määramine ja volitamine tasuta õigusabi andma või sellest keelduma (artikkel 12 koostoimes artikliga 14) ning · abi taotlemise menetlus (artikkel 13 koostoimes artikliga 15). Direktiivi artikli 21 lõikes 1 nõutakse, et liikmesriigid jõustaksid kõnealuse direktiivi täitmiseks vajalikud õigusnormid hiljemalt 30. novembril 2004; erandiks on artikli 3 lõike 2 punkt a, mille puhul kõnealune direktiiv võetakse siseriiklikku õigusse üle hiljemalt 30. mail 2006. 3. Direktiivi ülevõtmine ja selle kohaldamine 3.1. Üldist Enne direktiivi jõustumist oli tasuta õigusabi piiriüleste tsiviilõigusasjade puhul tagatud vaid teatavates liikmesriikides rahvusvaheliste lepingute või nende riikliku õiguse kohaldamise kaudu. Oli kaks lepingute liiki: kahe- ja mitmepoolsed lepingud,[13] kuid mõlemat liiki lepingute reguleerimisala oli piiratud. Direktiivi vastuvõtmise ja ülevõtmisega muutus menetlus liikmesriikides üldiselt selgemaks ja ühtlasemaks. Aruandeperioodi lõpuks võeti direktiivi alusel kõigis liikmesriikides[14] kasutusele piiriülene tasuta õigusabi süsteem tsiviilasjades; seda süsteemi saavad kasutada isikud, kelle alaline elukoht on muudes liikmesriikides. Direktiivi ülevõtvaid liikmesriikide õigusakte käsitletakse käesolevale aruandele lisatud komisjoni talituste töödokumendis[15]. Ehkki liikmesriigid võivad direktiivi üksikuid sätteid erinevalt tõlgendada, ei ole ülevõtmise kohta olnud peaaegu ühtki kohtuvaidlust ega kaebust. Euroopa Kohtu ainus direktiiviga seotud otsus pärineb 22. detsembrist 2010[16]. 3.2. Tasuta õigusabi andmise tingimused 3.2.1. Üksmeelselt tunnustatud põhimõte anda tasuta õigusabi isikutele, kellel pole selleks piisavalt vahendeid Kõik liikmesriigid on võtnud üle artikli 5 lõike 1 sätted, mille kohaselt tuleb tasuta õigusabi anda isikutele, kelle vahendid ei võimalda neil kanda direktiivis osutatud menetluskulusid. Sama kehtib artikli 5 lõike 2 kohta, mille kohaselt tuleb selliste isikute vahendeid hinnata objektiivsete tegurite taustal. Peale selle tunnistatakse direktiivis võimalust, et eri liikmesriikides võivad elatustasemed oluliselt erineda, ning juhul, kui künnis on kindlaks määratud, võidakse seda mitte arvestada, kui taotleja tõendab, et kahe asjaomase liikmesriigi elatustasemed erinevad. Selle sätte on üle võtnud kõik liikmesriigid peale ühe[17]. 3.2.2. Vaidluse „tähtsus” taotlejale ja selle sätte ülevõtmine Direktiiv võimaldab liikmesriikidel valida süsteem, mille alusel ilmselgelt alusetu taotlus võidakse tagasi lükata[18]. See võimalus on olemas mitmes riiklikus tasuta õigusabi süsteemis ja selle on valinud enamik liikmesriike, kes kaitsevad end sellega alusetute taotluste võimaluse eest. Ometi on artikli 6 lõikes 3 sätestatud, et liikmesriigid on kohustatud taotluse sisu üle otsust tehes kaaluma „konkreetse asja tähtsust taotlejale”. Tundub, et mõistet „konkreetse asja tähtsus taotlejale” tõlgendatakse eri liikmesriikides erinevalt. Tegelikkuses on raske otsustada, kas see „tähtsus” on finantsiline või moraalne või on see seotud hoopis mingite muude kriteeriumidega, näiteks taotluse seotus inimõiguste ja põhivabadustega. 4. Direktiiviga seotud menetlused 4.1. Kohtumenetlused Tasuta õigusabi andmise põhimõte tsiviilasjades põhjustab liikmesriikidele kohtumenetlustes väga vähe raskusi. Kohtuväliste menetluste ning kohtuotsuste ja autentsete dokumentide täitmisele pööramise puhul on olukord aga veidi erinev. 4.2. Kohtuvälised menetlused Direktiivi artiklis 10 on öeldud, et tasuta õigusabi laiendatakse ka kohtuvälistele menetlustele, kui pooled on vastavalt seadusele kohustatud neid kasutama või kui seda nõuab vaidluspooltelt kohus. Kohtuväliste menetluste mõiste erineb liikmesriigiti ja artikli 10 tõlgendamine võib mõnikord põhjustada raskusi ja ebaühtlast kohaldamist. Mõnikord ei vasta kohtu poolt[19] või seadusega[20] nõutav kohtuväline menetlus mõnes liikmesriigis tasuta õigusabi saamise tingimustele. 4.3. Kohtuotsuste ja autentsete dokumentide täitmisele pööramine Direktiivi artiklites 9 ja 11 käsitletakse nii kohtuotsuste kui ka autentsete dokumentide täitmisele pööramist. Artikli 9 lõikes 2 on sätestatud, et tasuta õigusabi saaja kohtu asukoha liikmesriigis peab saama jätkuvalt tasuta õigusabi, mis on ette nähtud selle liikmesriigi õigusega, kus taotletakse kohtuotsuse tunnustamist või täitmisele pööramist. Ehkki kõik liikmesriigid ei tõlgenda ühtmoodi seda, kuidas määrata kindlaks, kas sellist abi antakse automaatselt või peab abisaaja esitama taotluse täitmisele pööravas liikmesriigis, tuleks rõhutada, et enamik liikmesriike on kõnealuse sätte hästi üle võtnud[21]. Artiklis 11 sätestatud, et tasuta õigusabi antakse autentsete dokumentide täitmisele pööramiseks teistes liikmesriikides. Ehkki enamik liikmesriike on selle sätte üle võtnud,[22] võib esile tuua kaks küsimust, millega tekib praktikas küsimusi: esiteks ei eksisteeri kõigis liikmesriikides autentse dokumendi mõistet ja teiseks ei täpsustata artiklis 11, milline liikmesriik peab kulud kandma, kuigi on loogiline, et see toimub analoogiliselt artiklitega 7 ja 8, milles käsitletakse kulude jagamist kohtu asukoha liikmesriigi ja tasuta õigusabi taotleja alalise elukoha liikmesriigi vahel. 5. Kulud, mida tasuta õigusabi direktiivi kohaselt hõlmab Direktiivis on loetletud hulk kulusid, mida liikmesriigid peavad kandma seoses piiriülese õigusabiga tsiviil- ja kaubandusasjades. 5.1. Õigusabi, esindamise, suulise ja kirjaliku tõlkega seotud kulud Tasuta õigusabi andmise põhimõte seoses kohtumenetlusega on riiklikes tasuta õigusabi süsteemides laialt levinud. Selle tulemusena on kõik liikmesriigid võtnud üle direktiivi sätted, mille kohaselt tasuta õigusabi peab hõlmama kulusid, mis on seotud juristi abi või juristipoolse esindamisega ning suulise ja kirjaliku tõlkega[23]. 5.2. Sõidukulud Direktiivi artikli 7 punktis c on sätestatud, et tasuta õigusabi peab hõlmama sõidukulusid, kui asjaomase liikmesriigi seadus või kohus nõuab abisaaja füüsilist ilmumist kohtusse. Enamik liikmesriike on kõnealuse sätte üle võtnud[24]. Komisjon rõhutab, et nimetatud kulude katmise nõue on üks direktiivi põhisätteid, sest sõidukulud kaasnevad vältimatult piiriülese vaidlusega. Lisaks piirab direktiiv finantsmõju liikmesriikidele, sest kõnealune kohustus piirdub menetlustega, mille puhul on nõutav asjaomaste isikute füüsiline kohalolek. 5.3. Kohtu asukoha liikmesriigis enne tasuta õigusabi taotlemist saadud kohaliku juristi abi Artiklis 8 on sätestatud, et alalise elukoha liikmesriik peab kandma kulud, mis on seotud kohaliku juristi abiga taotlejale kuni ajani, mil tasuta õigusabi taotlus jõuab kohtu asukoha liikmesriiki. Selle sätte järjekindel rakendamine tekitab mõningaid probleeme. Ühest küljest kuulub juristi määramine alalise elukoha järgse kohtu pädevusse. Teisest küljest on artikliga 8 hõlmatud vaid need kulud, mis on seotud kohaliku juristi ja dokumentide tõlkimisega, kuid direktiiv ei hõlma sõidukulusid ärakuulamisele pädeva kohtu ees, et teha kindlaks, kas tasuta õigusabi tuleks anda või mitte. Peale selle ei ole selge, kas hagi saaks hinnata enne kohaliku juristi määramist ning kas taotleja peab seoses sellega täitma oma alalise elukoha liikmesriigi tingimused tasuta õigusabi saamiseks[25]. 6. Tähelepanekud direktiivi praktilise kohaldamise kohta 6.1. Üldine teave Aastatel 2004–2009 on piiriülest tasuta õigusabi saanud isikute arv suurenenud vaid piiratud määral. Eurobaromeeter nr 351[26] näitab, et piiriülesest tasuta õigusabist tsiviil- ja kaubandusasjades on teadlik 12 % vastanuist ELis[27]. Olukorda võib selgitada asjaoluga, et sellest vahendist ei ole teadlikud ka õiguselukutsete esindajad. Taotluste väikest arvu võib selgitada ka direktiivi reguleerimisalaga ning selle piirdumisega tsiviil- ja kaubandusasjadega[28]. Kättesaadavate andmete kohaselt ulatus ühe liikmesriigi poolt aastas käsitletud piiriülese tasuta õigusabi taotluste koguarv vaid kahel korral sajani[29]. Selgitus: Keskmine taotluste arv liikmesriigi kohta aastail 2005–2009, kus L on liikmesriigile laekunud taotluste arv ja E on teise liikmesriiki edastatud taotluste arv[30]. 6.2. Kohaldamise ulatus Ehkki piiriülese tasuta õigusabi põhimõte on iseenesest kõigis liikmesriikides hästi juurdunud, on praktikas ilmnenud mõningaid raskusi. On tuvastatud erinevusi direktiivi kohaldamisala, s.o tsiviil- ja kaubandusasjade määratluse tõlgendamises. Peale selle on täheldatud, et piiriülese vaidluse määratlus[31] ei hõlma mitmeid olukordi, millel tundub olevat piiriüleseid aspekte[32]. 6.3. Juristide määramine Tasuta õigusabi juhtumeid käsitlevate juristide määramise kord erineb liikmesriigiti. Hagejail on esinenud raskusi saada õigusnõustajat, kes suudaks mõista mitte üksnes tasuta õigusabi saaja keelt, vaid ka tema alalise elukohariigi õigussüsteemi. 6.4. Tasuta õigusabi andmise tingimused Direktiivis võetakse arvesse elukalliduse erinevust liikmesriikides,[33] kuid selles puuduvad objektiivsed kriteeriumid, mis täpsustaks, kuidas neid erinevusi arvesse võtta. Pealegi võib liikmesriigil, kellelt oodatakse tasuta õigusabi, olla raske hinnata dokumente, mille teises liikmesriigis elav taotleja oma majandusliku olukorra tõenduseks esitab. 6.5. Direktiiviga hõlmatud kulud Mis puutub juristi poolse esindamise või õigusnõustamise kulude hõlmatuse küsimust tasuta õigusabis, siis selgub aruandest, et sellise nõustaja valimise ja määramise kord erineb liikmesriigiti suurel määral. Paljude liikmesriikide juristid kurdavad pika makseaja ja väga madalate tasude üle. See olukord ei ole siiski ainuomane kõnealusele direktiivile ja on samavõrd seotud siseriiklike juhtumite puhul kasutatava riikliku õigusabi süsteemiga. 7. Liikmesriikide teabekohustused Direktiivi artiklis 18 on sätestatud, et pädevad siseriiklikud asutused teevad koostööd üldsuse ja erialaringkondade teavitamisel tasuta õigusabi mitmesugustest süsteemidest, mida kasutatakse tsiviil- ja kaubandusasjade puhul, eelkõige tsiviil- ja kaubandusasju käsitleva Euroopa õigusalase koostöö võrgustiku kaudu[34]. Komisjon on uuringu põhjal tuvastanud, et kodanike, õiguselukutsete esindajate ja riiklike õigusabinõukogude teadlikkus direktiivi ülevõtmisest on ebapiisav: Õigust nõudvad kodanikud: direktiivist on teadlik üksnes 15 % kodanikest. o Advokaadid on õigusest piiriülesele tasuta õigusabile tsiviil- ja kaubandusasjades paremini informeeritud ning pooldavad selle laiendamist suhetele kolmandate riikidega: 30 % advokaatidest on teadlikud direktiivi pakutavatest eelistest. Kohtutäiturite puhul paistab silma asjaolu, et ükski küsitletutest ei olnud direktiivi võimalusi kasutanud. Komisjon järeldab, et liikmesriigid peavad rohkem pingutama, et täita artikli 18 nõuded, s.t andma vastavalt direktiivi sätetele üldsusele ja õiguselukutsete esindajaile teavet erinevate tasuta õigusabi süsteemide kohta tsiviil- ja kaubandusasjades. 8. Komisjoni panus direktiivi rakendamisse Ehkki direktiivi õige ülevõtmise ja kohaldamise eest vastutavad eelkõige liikmesriigid, on komisjon aidanud selle rakendamisele aruandeperioodil kaasa järgmiselt: Komisjon moodustas vastavalt direktiivi artiklile 17 komitee ning võttis aastatel 2004 ja 2005 vastu kaks artiklis 16 nõutavat otsust: otsus tasuta õigusabi taotluste tüüpvormi kehtestamise kohta ja otsus tasuta õigusabi taotluste edastamise tüüpvormi kehtestamise kohta[35]. Otsustega kehtestatud tüüpvormid on alates 2006. aastast kättesaadavad veebisaidilt „Euroopa justiitsatlas tsiviilasjades”[36] ja saavad peagi kättesaadavaks Euroopa e-õiguskeskkonna portaalis[37] dünaamilise vormina. Teave artiklis 14 osutatud pädevate asutuste kohta on avaldatud atlases. Peale selle on teave tasuta õigusabi kohta tsiviilasjades ELis alates 2007. aastast kättesaadav tsiviil- ja kaubandusasju käsitleva Euroopa õigusalase koostöö võrgustiku veebisaidil. Aruandeperioodil pidas komisjon tsiviil- ja kaubandusasju käsitleva Euroopa õigusalase koostöö võrgustikuga kaks kohtumist direktiivi rakendamise teemal. Komisjon on korraldanud kahel korral Eurobaromeetri uuringu, et uurida teadlikkust tasuta õigusabi eeskirjadest. Peale selle on komisjon teostanud kõigi liikmesriikide ülevõtmismeetmete täieliku vastavuskontrolli, mis viidi lõpule 2010. aastal. 9. Euroopa Liidu liikmesriikide ja kolmandate riikide suhted tasuta õigusabi valdkonnas Euroopa Liidu liikmesriikide ja kolmandate riikide suhted tasuta õigusabi valdkonnas põhinevad rahvusvahelistel konventsioonidel ja siseriiklikul õigusel ning erinevad liikmesriigiti. Inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioonis[38] ei ole sätestatud tasuta õigusabi erieeskirju ning 1977. aastal allakirjutatud tasuta õigusabi taotluste edastamise Euroopa kokkuleppes[39] käsitletakse üksnes piiriülese tasuta õigusabiga seotud menetlusi. 1980. aasta rahvusvahelise õiguskaitse kättesaadavuse Haagi konventsioon[40] hõlmab üksnes teatavaid liikmesriike[41] ja kolmandaid riike[42]. Artikli 20 kohaselt on Direktiiv liikmesriikidevaheliste juhtumite korral ülimuslik Euroopa kokkuleppe ja Haagi konventsiooni suhtes. Euroopa Liidu ühinemine õiguskaitse kättesaadavuse Haagi konventsiooniga[43] võimaldaks konventsiooni ühtset kohaldamist kogu liidus ja see võiks innustada muid riike sellega ühinema. Samuti oleks see kooskõlas poliitilise kohustusega edendada Haagi õigusakte, mille EL võttis, kui temast sai 2007. aastal Haagi rahvusvahelise eraõiguse konverentsi liige. See võib olla oluline, sest uuringu kohaselt soosib kolmveerand vastanuist tsiviilasjades antava tasuta õigusabi laiendamist nii, et see hõlmaks vaidlusi riikides, kes ei kuulu ELi. 10. Võimalused direktiivi edasiseks täiustamiseks Võttes aluseks hinnangu, mis on antud direktiivi kohaldamisele liikmesriikides ja seni ette tulnud raskustele, võiks kaaluda teatavaid lahendusi direktiivi täiustamiseks tulevikus. 10.1.1. Majanduslikud tingimused tasuta õigusabi saamiseks Paistab, et on vaja täiendavalt selgitada tasuta õigusabi saamise majanduslikke kriteeriume. See on oluline, sest esineb juhtumeid, mille puhul hageja saab oma elukohariigi kohtult kinnituse, et siseriiklike eeskirjade alusel oleks tal õigus saada tasuta õigusabi, kuid pädev kohus ei taga talle seda. Sellest seisukohast võiks kaaluda kaht lahendust: tasuta õigusabi saamise õiguse hindamine ja saadava abi suuruse arvutamine ühiste ja objektiivsete kriteeriumide alusel või nende kriteeriumide alusel, mida kohaldatakse tasuta õigusabi taotleva isiku alalises elukohas, võttes arvesse erinevat elukallidust liikmesriikides; või majandusliku taseme ühtlustamine või künniste vastastikune tunnustamine. 10.1.2. Kulud, mida praegu ei kaeta Direktiivis ei käsitleta tähelepanu väärivat olukorda, mis tekib juhul, kui tekivad sõidukulud seoses ärakuulamisega kohtuniku ees, kes peab otsustama, kas tasuta õigusabi tuleks anda või mitte. Kui taotlejal ei ole piisavaid rahalisi vahendeid nende kulude katteks, võib pädev kohus võtta talt võimaluse saada tasuta õigusabi. Selline olukord võib tekkida eelkõige juhul, kui taotleja elab palju kõrgema elukallidusega liikmesriigis kui pädeva kohtu asukoha liikmesriik. Peale selle tuleb rõhutada, et ehkki kirjeldatud olukord jääb direktiivi reguleerimisalast välja, on juhtumeid, kui taotleja saab oma elukoha kohtult kinnituse, et tal oleks tolle jurisdiktsioonis õigus tasuta õigusabile, kuid peab kandma oma sõidukulud ärakuulamisele pädeva kohtu ees. Kui tal ei ole rahalisi vahendeid sõidukulude katmiseks, võidakse teda tasuta õigusabist ilma jätta[44]. 10.1.3. Õiguselukutsete esindajate ja õigusabi saajate suhete lihtsustamine Veel üks küsimus, millega võiks tegeleda, on eri liikmesriikide õiguselukutsete esindajate ja õigusabi saajate suhete lihtsustamine selliste meetmete abil nagu õigusabi saaja emakeelt rääkiva juristi määramine, tõlkija abi või isegi teise juristi määramine õigusabi saaja koduriigist, kes võiks toimida vahendajana ja näiteks pidada kirjavahetust muus riigis asuva õiguselukutse esindajaga. 10.1.4. Selgus pädeva asutuse asukoha suhtes Direktiivi rakendamise lihtsustamiseks tundub soovitav määrata igas liikmesriigis üksainus vastuvõttev ja edastav ametiasutus. See on eriti oluline olukorras, kus tasuta õigusabi taotlus esitatakse otse kohtu asukoha või kohtuotsuse täitmisele pööramise liikmesriigi pädevale asutusele. Kuna direktiiv ei reguleeri küsimust, mis juhtub, kui taotlus esitatakse ebaõigele vastuvõtvale ametiasutusele, võib sellistes olukordades esineda lahknevusi. 10.1.5. Sama taotluse läbivaatamine kahes erinevas ametiasutuses võimaliku kahe erineva tulemusega Direktiivi artiklis 13 nähakse ette kaks tasuta õigusabi taotluse esitamise võimalust: kas taotluse esitaja alalise asu- või elukoha liikmesriigi pädevale asutusele või kohtu asukoha liikmesriigi pädevale asutusele[45]. Peale selle nähakse direktiivis ette võimalus taotluse edastamisest keelduda juhul, kui edastav asutus otsustab, et taotlus on alusetu või ei kuulu direktiivi reguleerimisalasse. Selline olukord võib tekitada segadust, sest on võimalik, et vastuvõttev asutus võib taotluse tagasi lükata, ehkki edastav asutus peab seda põhjendatuks. Samuti on võimalik, et taotleja, kelle taotluse edastav asutus tagasi lükkab, saadab taotluse otse vastuvõtvale asutusele, mis tekitab ülemäärase koormuse, sest sama taotlust tuleks käsitleda kaks korda, kusjuures ka teisel korral oleks tulemuseks tõenäoliselt tagasilükkamine. 11. Kokkuvõte Kõik liikmesriigid, kes on end direktiiviga sidunud, on võtnud oma õigusse üle õiguse tasuta õigusabile piiriülestes tsiviil- ja kaubandusasjades, ehkki võib märgata, et mitte kõiki direktiivi kohaldamise üksikasju ei ole täiuslikult rakendatud. Neid raskusi põhjendatakse põhiliselt asjaoluga, et direktiivi sätted erinevad mõnikord tasuta õigusabi käsitlevatest riiklikest sätetest, ning sellega, et Euroopa Kohtu praktika ei ole kohaldamist veel ühtlustanud. Tuleb siiski rõhutada, et Euroopa Kohtus on olnud seni arutusel üksainus piiriülese tasuta õigusabiga seotud juhtum, mida on võimalik tõlgendada ka kui märki sellest, et direktiivi praktiline kohaldamine toimub rahuldavalt. Komisjon on seisukohal, et direktiivi rakendamist saab parandada esmajoones olemasolevate sätete raames. Peamine valdkond, kus liikmesriigid saaksid olukorda parandada, on direktiivi tõhus ja aktiivne propageerimine, teavitades üldsust ja õiguselukutsete esindajaid erinevatest direktiivi kohastest tasuta õigusabi süsteemidest. Peale selle tugevdab komisjon oma jõupingutusi teadlikkuse suurendamiseks kõnealuse direktiivi sätetest. Komisjon kavatseb ka analüüsida vastavuskontrollide tulemusi ja võtta nende alusel kohaseid järelmeetmeid. Lisaks eelnimetatud lahendustele võtab komisjon oma meetmete kavandamisel vajadust mööda arvesse reageeringuid käesolevale aruandele. Mis puutub tasuta õigusabi laiendamisse kolmandatele riikidele, siis kaalub komisjon Euroopa Liidu ühinemist rahvusvahelise õiguskaitse kättesaadavuse 1980. aasta Haagi konventsiooniga, eriti arvestades, et Euroopa Liit on Haagi konverentsi liige[46]. Selline samm oleks soovitav, sest see võimaldaks konventsiooni ühtlast kohaldamist liidus ja võiks innustada muid riike sellega ühinema. [1] 15.– 16. oktoobril 1999 Tamperes toimunud Euroopa Ülemkogu – eesistujariigi järeldused. [2] Ettepanek: nõukogu direktiiv, millega parandatakse õiguskaitse kättesaadavust piiriüleste vaidluste korral, kehtestades tsiviilvaidlustes antava tasuta õigusabi ja muude finantsaspektide kohta ühised miinimumeeskirjad (2002/C 103 E/29), KOM(2002) 13 (lõplik) — 2002/0020(CNS). [3] Nõukogu direktiiv 2002/8/EÜ, 27. jaanuar 2003, millega parandatakse õiguskaitse kättesaadavust piiriüleste vaidluste korral, kehtestades sellistes vaidlustes antava tasuta õigusabi kohta ühised miinimumeeskirjad; EÜT L 26, 31.1.2003, lk 41–47. Parandus: direktiivi numbri muutmine „2003/8/EÜ”, ELT L 32, 7.2.2003, lk 15. [4] Tuleb rõhutada, et direktiiv kehtib üksnes piiriülestes tsiviil- ja kaubandusvaidlustes antava õigusabi suhtes. Eelkõige ei kehti see riigisiseste vaidluste ning kriminaal- ja haldusasjade suhtes. [5] V.a artikli 3 lõike 2 punkt a, mille liikmesriikide õigusesse ülevõtmise tähtaeg oli 30. mai 2006. [6] Stockholmi programm — avatud ja turvaline Euroopa kodanike teenistuses ja nende kaitsel, ELT C 115, 4.5.2010, lk 1. [7] Komisjoni otsus 2010. aasta tööprogrammi kohta tsiviilõiguse programmi raames, C(2009)10659. [8] DBB Law, Uuring õigusabi käsitleva nõukogu 27. jaanuari 2003. aasta direktiivi 2003/8/EÜ kohaldamise kohta ja liikmesriikide õigusesse ülevõtmise õigusnormidele vastavuse kohta, lõpparuanne, juuni 2011. [9] Kokku oli 545 vastanut, kelle hulgas 53 õigusabinõukogu, 13 statistikaametit, 43 kohtutäiturit, 60 kohtunikku, 237 advokaati, 102 õigust nõudvat kodanikku ja 37 muud vastanut. [10] Ka eelnimetatud uuring keskendus samale ajavahemikule. [11] Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EÜ) nr 861/2007, 11. juuli 2007, millega luuakse Euroopa väiksemate kohtuvaidluste menetlus (ELT L 199, 31.7.2007). [12] Euroopa Liidu põhiõiguste harta, (EÜT C 364, 18.12.2000, lk 1). [13] S.o 25. oktoobri 1980. aasta rahvusvahelise õiguskaitse kättesaadavuse Haagi konventsioon ja tasuta õigusabi taotluste edastamise Euroopa kokkulepe, Strasbourg, 27.1.1977. [14] Direktiivi kohaldamisala ei hõlma Taanit. [15] Komisjoni talituste töödokument [ADD NUMBER]. [16] Euroopa Kohtu 22. detsembri 2010. aasta otsus kohtuasjas C-279/09: DEB Deutsche Energiehandels- und Beratungsgesellschaft mbH vs. Saksamaa Liitvabariik. [17] Slovakkia ei ole seda sätet täielikult üle võtnud. [18] Artikkel 6 lõige 1. [19] V.a Iirimaa, Eesti, Küpros, Ungari, Soome ja Ühendkuningriik. [20] V.a Iirimaa, Eesti, Küpros, Ungari, Austria, Soome ja Ühendkuningriik. [21] V.a Iirimaa, Eesti, Leedu, Rumeenia, Sloveenia ja Soome. [22] Iirimaa, Kreeka, Eesti, Küpros, Ungari ja Slovakkia puhul on selle sätte ülevõtmises puudujääke. [23] Artikli 3 lõike 2 punkt b ning artikli 7 punktid a ja b. [24] Belgia, Bulgaaria, Iirimaa, Sloveenia ja Ühendkuningriigi puhul on ülevõtmises mõningaid puudujääke. [25] Hoolimata võimalikust ebakindlusest artikli 8 punkti a tõlgendamisel, võib järeldada, et Tšehhi Vabariigil, Rumeenial ja Slovakkial on selle sätte ülevõtmisel puudujääke. [26] Eurobaromeetri eriuuring 351: Tsiviilõigus, oktoober 2010, http://ec.europa.eu/public_opinion/archives/ebs/ebs_351_en.pdf [27] Teadlikkus piiriülesest tasuta õigusabist on suurim Sloveenia ja Madalmaade vastanute hulgas, kellest 28 % on sellest kuulnud. Madalaim on teadlikkus Portugali (7 %), Iirimaa (8 %), Saksamaa (8 %) ja Poola (8 %) vastanute hulgas. [28] Aruanne ei hõlma tähelepanekuid direktiivi praktilise kohaldamise kohta Euroopa väiksemate kohtuvaidluste menetluse raames esitatud hagide suhtes, sest asjaomast määrust hakati kohaldama alles 2009. aastal. [29] Prantsusmaal 2006. ja 2008. aastal. [30] Tänu võimalusele esitada taotlus otse kohtu asukoha liikmesriigi ametiasutusele ei pruugi edastatud taotluste arv vastata laekunud taotluste arvule. [31] Direktiivi artiklis 2. [32] Näiteks seoses teises liikmesriigis elavale isikule kohtutäituri kutse saatmise kulud ilmuda kutse saatva riigi kohtu ette. [33] Artikkel 5 [34] Vt nõukogu otsus 2001/470/EÜ, 28. mai 2001, millega luuakse tsiviil- ja kaubandusasju käsitlev Euroopa kohtute võrk (EÜT L 174, 27.6.2001), ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu otsus 568/2009/EÜ, 18. juuni 2009, millega muudetakse nõukogu otsust 2001/470/EÜ, millega luuakse Euroopa õigusalase koostöö võrgustik tsiviil- ja kaubandusasjades (ELT L 168, 30.6.2009, lk 35), http://ec.europa.eu/civiljustice/legal_aid/legal_aid_ec_et.htm. [35] Komisjoni otsus 2004/844/EÜ, 9. november 2004, millega kehtestatakse õigusabitaotluse vorm, mis on sätestatud nõukogu direktiivis 2003/8/EÜ, ja komisjoni otsus 2005/630/EÜ, 26. august 2005, tasuta õigusabi taotluste edastamise vormi kehtestamise kohta vastavalt nõukogu direktiivile 2003/8/EÜ. [36] http://ec.europa.eu/justice_home/judicialatlascivil/html/la_information_et.htm [37] https://e-justice.europa.eu/home.do?action [38] Inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsioon, Rooma, 4.11.1950. [39] Kirjutatud alla 27. jaanuaril 1977 Strasbourgis ja muudetud 2011. aastal Moskvas allakirjutatud lisaprotokolliga. [40] Rahvusvahelise õiguskaitse kättesaadavuse 25. oktoobri 1980. aasta konventsioon, http://www.hcch.net/index_en.php?act=conventions.text&cid=91. [41] Bulgaaria, Hispaania, Tšehhi Vabariik, Eesti, Prantsusmaa, Küpros, Läti, Leedu, Luksemburg, Malta, Madalmaad, Poola, Rumeenia, Slovakkia, Sloveenia, Soome, Rootsi. [42] Albaania, Valgevene, Bosnia ja Hertsegoviina, Horvaatia, Montenegro, Maroko, Serbia, Šveits, endine Jugoslaavia Makedoonia Vabariik. [43] Praktikas toimuks see nõukogu otsusega volitada liimesriike ELi huvides ühinema, sest konventsioon ei sisalda piirkondliku majandusintegratsiooni organisatsioonide ühinemist käsitlevat klauslit. [44] Vt kaebus 1667/2009. [45] Või kus otsus täitmisele kuulub. [46] Euroopa Ühenduse ühinemine Haagi rahvusvahelise eraõiguse konverentsi konventsioonidega, 15226/08, JUSTCIV 235, 6.11.2008.