SELETUSKIRI

Minamata konventsioon elavhõbeda kohta (edaspidi „Minamata konventsioon” või „konventsioon”), mis on sõlmitud ÜRO Keskkonnaprogrammi (UNEP) egiidi all, on peamine rahvusvaheline õiguslik raamistik koostööks ja meetmete võtmiseks, millega võetakse kontrolli alla inimtekkeline elavhõbeda ja selle ühendite heide õhku, vette ja pinnasesse ning piiratakse seda.

Elavhõbe on tunnistatud globaalseks ohuks inimeste tervisele ja keskkonnale. Kokkupuude suurte elavhõbedakogustega, sealhulgas saastunud kalade ja mereandide söömise kaudu, võib kahjustada aju, kopse, neerusid ja immuunsüsteemi. Elavhõbedat iseloomustab piiriülene levik, kuna selle heide võib levida oma tekkekohast õhu ja vee kaudu tuhandete kilomeetrite kaugusele. ELis on hinnanguliselt 40–80 % kogu elavhõbedasaastest pärit kolmandatest riikidest, sealhulgas suur osa tuleb Ida- ja Kagu-Aasiast.

Konventsioon võeti vastu ja avati allakirjutamiseks täievoliliste esindajate konverentsil oktoobris 2013 Jaapanis Kumamotos. Euroopa Liit ja selle kakskümmend üks liikmesriiki kirjutasid Minamata konventsioonile alla 10. oktoobril 2013, Horvaatia, Küpros, Läti ja Poola kirjutasid alla 24. septembril 2014 ning Malta 8. oktoobril 2014.

Konventsioonis käsitletakse kogu elavhõbeda olelusringi eesmärgiga kaitsta inimeste tervist ja keskkonda. Konventsiooniga seatakse piirangud elavhõbeda põhimaavarana kaevandamisele ja sellega kauplemisele rahvusvahelises ulatuses, keelatakse paljude elavhõbedat sisaldavate toodete tootmine, import ja eksport, nähakse ette piirangud mitme elavhõbedat kasutava tootmisprotsessi käitamise tingimustele ning kutsutakse üles mitte kasutama elavhõbedat uutes toodetes või tootmisprotsessides. Lisaks nähakse konventsioonis ette meetmed elavhõbeda heite vähendamiseks käsitöönduslikust ja väiksemahulisest kullakaevandamisest (artisanal and small-scale gold mining, edaspidi „ASGM”) ja tööstustootmisest, sealhulgas parima võimaliku tehnika kasutamise abil. Selles nõutakse ka, et elavhõbeda vaheladustamine ja elavhõbedajäätmete käitlemine toimuks keskkonnaohutult.

EL on saavutanud suurt edu viimase kümne aasta jooksul elavhõbedaküsimuse käsitlemisel oma territooriumil pärast seda, kui 2005. aastal võeti vastu ühenduse elavhõbedaalane strateegia (edaspidi „strateegia”), mida on toetanud Euroopa Liidu Nõukogu ja Euroopa Parlament. Strateegia hõlmab 20 meedet, mille eesmärk on vähendada elavhõbeda heidet, elavhõbeda pakkumist ja nõudlust. Strateegias on rõhutatud elavhõbedaheite piiriülest iseloomu ja vajadust tegutseda ülemaailmsel tasandil; seitse meedet on suunatud vajadusele toetada ja edendada rahvusvahelist tegevust. Strateegia läbivaatamisel 2010. aastal tuletati meelde, et keskkonna ja üksikisikute kokkupuudet elavhõbedaga ELis ei ole võimalik vähendada lubatava tasemeni üksnes siseriiklike meetmetega ja seega on elavhõbedaprobleemi tõhusaks lahendamiseks vaja kooskõlastatud rahvusvahelisi meetmeid. Sarnaselt algse, 2005. aasta strateegiaga on ka läbivaadatud strateegiat toetanud Euroopa Liidu Nõukogu, kes kinnitas taas vajadust minimeerida ja võimaluse korral lõpetada kogu inimtegevusest tingitud elavhõbeda heide õhku, vette ja pinnasesse ning teatas, et selleks peab EL suurendama oma rahvusvahelisi jõupingutusi elavhõbeda heite ja elavhõbedaga kokkupuute vähendamiseks kogu maailmas.

ÜRO Keskkonnaprogrammi (UNEP) nõukogu algatas 2009. aastal rahvusvahelise protsessi ülemaailmse õiguslikult siduva vahendi väljatöötamiseks; nõukogu 6. detsembri 2010. aasta otsusega volitati Euroopa Liitu osalema kõnealuses protsessis. EL ei ole mitte lihtsalt aidanud edendada läbirääkimisi, vaid ta on ka nende tulemusi mõjutanud kõigil kuuel valitsustevahelise läbirääkimiskomitee istungjärgul (2010–2014).

Paralleelselt käesoleva otsusega on komisjon esitanud ettepaneku võtta vastu Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus nende piiratud arvu konventsiooni sätete ülevõtmise kohta, mis ei ole ELi õigusaktides veel rakendatud; kõnealused sätted on nimetatud mõju hindamise aruandes, mis on lisatud kõnealusele ettepanekule.

Vastavalt Minamata konventsiooni artiklile 30 kuuluvad kõik konventsiooni protokollid riikide ja piirkondlike majandusintegratsiooni organisatsioonide poolt ratifitseerimisele, vastuvõtmisele või heakskiitmisele.

Minamata konventsiooni Euroopa Liidu ja tema liikmesriikide poolse ratifitseerimise, vastuvõtmise või heakskiitmise kirjade hoiuleandmine peaks toimuma kollektiivselt ja koordineeritult, selleks et tagada, niivõrd kui see on võimalik, et konventsioon jõustuks ELis ja selle liikmesriikides samal ajal.