ET Euroopa Liidu Teataja C 42/10

Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1151/2012 (põllumajandustoodete ja toidu kvaliteedikavade kohta) artikli 50 lõike 2 punkti a kohase taotluse avaldamine

(2014/C 42/10)

Käesoleva dokumendi avaldamine annab õiguse esitada vastuväiteid vastavalt nõukogu määruse (EL) nr 1151/2012 (1) artiklile 51.

KOONDDOKUMENT

NÕUKOGU MÄÄRUS (EÜ) nr 510/2006

põllumajandustoodete ja toidu geograafiliste tähiste ja päritolunimetuste kaitse kohta (2)

„BŒUF DE CHAROLLES”

EÜ nr: FR-PDO-0005-0873-07.04.2011

KGT ( ) KPN ( X )

1. Nimetus

„Bœuf de Charolles”

2. Liikmesriik või kolmas riik

Prantsusmaa

3. Põllumajandustoote või toidu kirjeldus

3.1. Toote liik

Klass 1.1. Värske liha (ja rups)

3.2. Toote kirjeldus, mida punktis 1 esitatud nimetus tähistab

Päritolunimetust „Bœuf de Charolles” võib kasutada üksnes veiseliha puhul, mis pärineb järgmistele tingimustele vastavatelt šarolee (Charolais) tõugu veistelt:

— vähemalt 28 kuu vanused mullikad;

— alla kaheksa aasta vanused lehmad;

— vähemalt 30 kuu vanused kastreeritud isasloomad.

Loomade rümpade liigitamise aluseks on EUROPi klassifikatsioon ning liigitamine toimub järgmiste kriteeriumide alusel:

— rümba lihakusklass jääb vahemikku R kuni E;

— rümba minimaalne kaal sõltub veise liigist: — 360 kg lehmade ja kastreeritud isasloomade puhul, — 320 kg mullikate puhul,

— seesmine ja väline rasvasus jääb klassidesse 2+ kuni 3+;

— värvus kaldub oluliselt erepunase suunas;

— välisrasva värvus ulatub kreemjasvalgest kuni kollaseni;

— luud on väga peenikesed kuni tavalised;

— liha tekstuur jääb vahemikku „väga õrn” kuni „tavaline”;

— rümba väline maksimaalne pH on väiksem või võrdne väärtusega 5,8.

Liha on erepunase värvusega, tihedalt läbikasvanud ja selle lõiketükk on marmorjas. Lihas on vähe kõõluseid, selle tekstuur on peenike ja õrn, liha on suhteliselt mahlakas ja jätab suhu kergelt hapuka maitse. Liha eripära ilmneb kuumutamisel tekkivas lõhnas ja maitses, sellele on iseloomulikud lõhna ning maitse tugevus ja rikkalikkus (hõlmab loomseid produkte, rasvaineid, taimi, teravilju jne).

Liha turustatakse üksnes jahutatud kujul. Liha külmutamine enne turustamist ei ole lubatud.

3.3. Tooraine (üksnes töödeldud toodete puhul)

—

3.4. Sööt (üksnes loomse päritoluga toodete puhul)

Vasikate piimaga toitumine toimub looduslikul teel – vasikad kasvavad oma ema või vajaduse korral ammlehma juures ning sellist söötmisviisi jätkatakse kuni võõrutamiseni.

Veiste söödaskeem põhineb rohusöödal ja hõlmab karjamaa- ja laudaperioodide vaheldamist, seejuures tuleb rohttaimi anda vähemalt kaks korda päevas. Veiste kasvuperioodile järgneb veiste nuumamisperiood, mis vastab ühtlasi veiseliha lõplike omaduste väljakujunemise etapile. Veiste elu- ja toitumistingimused on seotud talve- ja suveperioodide vaheldumisega.

Põllumajandusettevõtte keskmine aastane veiste asustustihedus peab olema väiksem või võrdne 1,8 loomühikuga (LÜ) põllumajanduslikult kasutatava maa ühe hektari kohta, maksimaalseks hetkeväärtuseks võib olla 2 loomühikut hektari kohta.

Loomade kasvuetapis tuleb veiseid suveperioodil karjatada välikarjamaadel vähemalt 200 järjestikust või mittejärjestikust päeva aastas. Lisaks rohelistele taimedele võib veistele anda täiendavalt punktis 4 määratletud geograafilisest piirkonnast pärinevat heina ning vastavalt allpool kindlaksmääratud tingimustele ka täiendsööta. Loomi peetakse karjamaadel vähemalt kaks hooaega. Talveperioodil koosneb veiste söödaratsioon üksnes määratletud geograafilisest piirkonnast pärinevast söödast ja täiendsöödast, mida antakse allpool määratletud tingimustel. Sööt koosneb värsketest või konserveeritud rohttaimedest, mis hõlmavad juurvilju, niidutaimi (kõrrelised, liblikõielised taimed, vesilehelised) ja õlgi.

Veiste nuumamine toimub ühel või mitmel määratletud geograafilises piirkonnas asuval niinimetatud nuumamisniidul (prés d’engraissement, kasutatakse ka nimetust prés d’embouche). Suveperioodil tuleb nuumatavaid veiseid pidada üksnes nuumamisniitudel. Talveperioodil peetakse veiseid nuumamisniitudel ja lautades – nuumamisniidul pidamise kestus peab olema vähemalt 30 järjestikust päeva. Laudaperioodil antav sööt peab koosnema üksnes määratletud geograafilisest piirkonnast pärinevast kvaliteetsest heinast, mis peab olema lehine, roheline, isuäratav ning kuiva ja taimse lõhnaga. Veiste söödaratsioonis on keelatud mis tahes kujul kääritatud sööda kasutamine. Maksimaalselt kümne päeva jooksul pärast välikarjamaal karjatamise algust, st ajavahemiku jooksul, millal veised kohanevad uute toitumistingimustega, võib veistele lisaks karjamaal saadavale söödale anda täiendavalt ka heina.

Taimed ei tohi olla geneetiliselt muundatud, kõrvalsaadused ja täiendsööt peavad olema valmistatud geneetiliselt muundamata toodetest. Veiste kasvuetapis võib veistele suve- ja talveperioodil anda täiendsööta aastas looma kohta keskmiselt kuni kaks kilogrammi päevas.

Nuumamisetapis on täiendsööda kogus piiratud ühe kilogrammi toorainega looma saja kilogrammi eluskaalu kohta.

Kui veistele antakse õlitaimedest valmistatud õlikooke, peab linakookide osakaal moodustama õlikookide kogukaalust vähemalt 70 %.

3.5. Tootmise erietapid, mis peavad toimuma määratletud geograafilises piirkonnas

Loomade sünd, kasvamine, nuumamine ja tapmine peavad toimuma määratletud geograafilises piirkonnas.

3.6. Erieeskirjad viilutamise, riivimise, pakendamise jm kohta

—

3.7. Erieeskirjad märgistamise kohta

Rümba ja jaotustükkide märgistus peab kuni lõpptarbijani jõudmiseni sisaldama järgmisi andmeid:

— kaitstud päritolunimetus;

— Euroopa Liidu kaitstud päritolunimetuse tähis;

— konkreetse looma või partii tunnusnumber;

— looma kategooria;

— tapmise kuupäev;

— grillimiseks ja küpsetamiseks mõeldud liha puhul, välja arvatud paks ja õhuke vaheliha ja filee, märge „laagerdumisaeg looma tapmiskuupäeva ja lõpptarbijale müügi kuupäeva vahel peab olema vähemalt 14 ööpäeva”.

Tavapärase letimüügi vahendusel turustatava liha puhul peab lihal lisaks eespool nimetatud märgistuselementidele olema ka olema garantii- ja päritolutõend, mille näidise on koostanud taotlejate rühm.

4. Geograafilise piirkonna täpne määratlus

Kaitstud päritolunimetuse „Bœuf de Charolles” geograafiline piirkond asub alljärgnevate kantonite ja kommuunide territooriumil.

Loire’i departemang: Charlieu’ ja Perreux’ kantonid ning järgmised kommuunid: Ambierle, Briennon, Changy, Cuinzier, La Bénisson-Dieu, La Gresle, La Pacaudière, Le Crozet, Lentigny, Mably, Noailly, Ouches, Pouilly-les-Nonains, Pradines, Régny, Renaison, Riorges, Roanne, Sail-les-Bains, Saint-Alban-les-Eaux, Saint-André-d'Apchon, Saint-Forgeux-Lespinasse, Saint-Germain-Lespinasse, Saint-Haon-le-Châtel, Saint-Haon-le-Vieux, Saint-Léger-sur-Roanne, Saint-Martin-d'Estréaux, Saint-Romain-la-Motte, Saint-Victor-sur-Rhins, Urbise, Villerest, Vivans.

Nièvre’i departemang: Luzy departemang ning järgmised kantonid: La Nocle-Maulaix, Saint-Seine, Ternant.

Rhône’i departemang: Bourg-de-Thizy kommuun.

Saône-et-Loire’i departemang: kantonid Autun-Nord, Autun-Sud, Bourbon-Lancy, Charolles, Chauffailles, La Clayette, Le Creusot-Est, Digoin, Gueugnon, La Guiche, Issy l’Evêque, Marcigny, Matour, Mesvres, Montceau-les-Mines-Nord, Montceau-les-Mines-Sud, Montcenis, Montchanin, Mont-Saint-Vincent, Palinges, Paray-le-Monial, Semur-en-Brionnais, Toulon-sur-Arroux ning järgmised kommuunid: Ameugny, Barnay, Beaubery, Bergesserin, Bissy-sur-Fley, Bonnay, Bourgvilain, Bray, Buffières, Burzy, Cersot, Chapaize, Château, Châtel-Moron, Chérizet, Chiddes, Chissey-lès-Mâcon, Clermain, Cluny, Collonge-la-Madeleine, Cordesse, Cormatin, Cortambert, Cortevaix, Couches, Curtil-sous-Buffières, Donzy-le-National, Dracy-lès-Couches, Epertully, Epinac, Essertenne, Etang-sur-Arroux, Flagy, Fley, Germagny, Germolles-sur-Grosne, Igornay, Jalogny, La Comelle, La Vineuse, Lournand, Malay, Marcilly-lès-Buxy, Massilly, Massy, Mazille, Morey, Morlet, Mornay, Passy, Perreuil, Pressy-sous-Dondin, Reclesne, Sailly, Saint-André-le-Désert, Saint-Bérain-sur-Dheune, Saint-Bonnet-de-Joux, Saint-Didier-sur-Arroux, Sainte-Cécile, Sainte-Hélène, Saint-Emiland, Saint-Gervais-sur-Couches, Saint-Huruge, Saint-Jean-de-Trézy, Saint-Léger-du-Bois, Saint-Léger-sous-la-Bussière, Saint-Léger-sur-Dheune, Saint-Martin-d'Auxy, Saint-Martin-de-Commune, Saint-Martin-du-Tartre, Saint-Pierre-de-Varennes, Saint-Pierre-le-Vieux, Saint-Point, Saint-Privé, Saint-Vincent-des-Prés, Saint-Ythaire, Saisy, Salornay-sur-Guye, Sassangy, Savianges, Savigny-sur-Grosne, Sigy-le-Châtel, Sivignon, Suin, Sully, Taizé, Thil-sur-Arroux, Tintry, Tramayes, Verosvres, Villeneuve-en-Montagne, Vitry-lès-Cluny.

5. Seos geograafilise piirkonnaga

5.1. Geograafilise piirkonna eripära

Veiseliha „Bœuf de Charolles” geograafiline piirkond asub Keskmassiivi idapiiril ning seda iseloomustab pragunenud, astanguline ja mesosoikumi aegkonnast, tertsiaari- ja kvaternaariajastust pärinevate settekivimitega kohati ülekuhjatud aluspind. Aluspinnal paiknevad vanad kristallkivimid ja moondekivimid. Maastik on künklik, selle kõrgus merepinnast jääb alla 500 meetri ning Burgundia piirkonna klimatoloogide (Pierre Pagney ja Jean-Pierre Chabin, Atlas de Bourgogne, 1976) väite kohaselt on tegemist spetsiifilise Charolais’ kliimaga, mida iseloomustavad mõõdukad temperatuurid ja sademete ühtlane jaotus aasta lõikes ning mis on soodne rohttaimede kasvuks ja rohumaade säilitamiseks. Piirkonna geomorfoloogilistest omadustest tingituna esineb siin erinevaid mullatüüpe, mis võimaldavad moodustada üksteist täiendavate karjamaade süsteemi. Karjamaid kasutatakse vastavalt nende rohukasvu eripäradele (kasvuetapi karjamaad, söödaheinamaad, nuumamisniidud) ning need on piiritletud kasvavate hekkidega.

Sellised kindlalt piiritletud karjamaad, mis hõlmavad rohttaimi, põõsaid ja puid, tagavad veistele toitva ja vaheldusrikka söödaratsiooni, pakkudes samas neile varjualust ja rahu, ühtlasi pakuvad sellised karjamaad püsikarjamaade süsteemi aluseks olevat liigilist mitmekesisust. Kõnealuse ökosüsteemi tasakaalu kindlustab piiravate hekkide rajamine ja hooldus. Lisaks sellele aitab karjamaade süsteemi paremini struktureerida ja kaitsta ka asjaolu, et karjatatavad loomad on karjamaadel nähtavad.

Geograafilist piirkonda iseloomustab samuti tihe looduslik veesüsteem, mis soodustab rohu kasvamist ja võimaldab loomi looduslikest ressurssidest hõlpsalt joota.

Määratletud geograafilise piirkonna loomaliha tootmise eripärad on seotud sellega, kuidas kohalikud loomakasvatajad kasutavad ära kõnealusest piirkonnast pärineva šarolee tõugu veiste kohastumust piirkonna loodusressurssidega.

Loomakasvatajad valivad tõuloomad erimenetluste abil, kasutades selleks põlvest põlve uuenevat emasloomade karja; valik sõltub ka konkreetse põllumajandusettevõtte karjamaade struktuurist. Loomakasvatajate eesmärk on saavutada loomade eripärased omadused, mida iseloomustavad arenenud lihaskond, väiksemõõtmeline luustik, loomade esi- ja tagaosa tasakaalustatud areng ning looma tõuomadustega kokkusobiv nuumamisrežiim.

Loomakasvatussüsteemi aluseks on looduslikke tsükleid järgivad loomakasvatustraditsioonid – vasikate loomulik toitumine enne võõrutamist, pikk välikarjatamise periood, mis hõlmab varavalmiva rohesööda kasutamist, veiste piiratud asustustihedus sõltuvalt rohukasvust, välikarjatamine vähemalt kahe hooaja kestel, loomade füsioloogilise rütmi arvestamine ning looma arengutsükli jaoks optimaalse karjamaa valimine, määratletud geograafilisest piirkonnast pärineva sööda kasutamine talveperioodil. Selline süsteem võimaldab igal veisel kasvada aastaaegade rütmis, seejuures vahelduvad kiire kasvu perioodid (karjamaadel) vaheperioodidega, kus põhieesmärk on kaalu mitte kaotada (talveperioodid). Loomade sellist tsüklilist kasvamist nimetatakse „kompenseerivaks kasvamiseks”.

Loomakasvatajad, kes tunnevad oma karjamaade mullastikku, hoiavad kõige paremad karjamaad loomade nuumamise etapiks. Need on niinimetatud nuumamisniidud. Saadava sööda kõrgem toiteväärtus on tingitud paksemast, peene konsistentsi, suure orgaanilise aine ja vee sisaldusega mullakihist (Caractérisation floristique des prés d’engraissement Bœuf de Charolles, B. Dury, 2006). Mulla sellised omadused kindlustavad kvaliteetsete kõrreliste ja liblikõieliste taimede kasvu (liikidest võib nimetada näiteks mitmeaastast raiheina, harilikku nurmikat, aas-rebasesaba, kasteheina, ristikut, harilikku nõiahammast), mille vahelduv õitsemine kogu aasta kestel tagab taimestiku kõrge toiteväärtuse. Kõnealustel nuumamisniitudel ei kasutata kunstväetisi, maad ei harita, samas vajavad nad pidevat hooldust (hekkide korrashoid, söötis alade niitmine). Sõltuvalt karjamaade funktsioonist on neil iseloomulikud tunnused.

Traditsiooniliste nuumamismenetluste kohaselt tuleb jälgida, et teataval karjamaal nuumatavate loomade arv oleks vastavuses karjamaa suurusega ja selle karjamaa rohu toiteväärtusega. Sõltuvalt rohukasvu kiirusest toob loomakasvataja konkreetsele karjamaale loomi juurde või viib vajaduse korral ära, tagades karjamaal kasvava rohu püsiva toiteväärtuse.

Loomade kasvamise ja arengu käigus jaotab loomakasvataja veised nende omaduste põhjal eri rühmadesse, selline jaotamine toimub näiteks hooaja lõppedes, vasikate võõrutamisel, tõuloomade valimisel, välikarjamaadele laskmisel, karjamaa vahetamisel, nuumamisele suunamisel. 1908. aastal kirjutas zootehnik P. Diffloth Charollais loomakasvatajate oskuste kohta veiste nuumamisel, et neil on erakordne osavus ja oskused, mis võimaldavad ainsa pilguga märgata, millist tulu teatud loom lihatööstusele võib anda ja kui kaua selle looma nuumamine aega võtab. Vastavalt iga üksiku veise seisundile ja arenguastmele suunatakse ta tema jaoks kõige paremini sobivale karjamaale (Bernadette Lizet „L'herbe violente. Enquête ethnobotanique en pays brionnais”, Études rurales, Sauvage et domestique). Loomade tapmiseks valimisel toimub loomade viimane rühmadesse jaotamine, tapamajja suunatakse veised, kelle nuumamine on olnud optimaalne.

See tähendab, et liha „Bœuf de Charolles” saamiseks kasutatakse vaid teatavaid loomakasvatusettevõttes kasvatatavaid loomi.

Kohalikud lihunikud ja tapamajad on arendanud välja konkreetsed loomade tapmise ja liha töötlemise meetodid, mis võimaldavad säilitada liha esialgsed omadused ning mis on seotud loomade kasvatamise tingimustega ning võimaldavad liha omadusi laagerdamisel võimalikult hästi ära kasutada: liha kraabitakse kergelt, jälgides, et säiliks välisfileed kattev õhuke rasvakiht, jahutamisel langetatakse temperatuuri aeglaselt, jälgitakse liha väliskihi pH taset.

Samuti tuleb ära märkida suur töö, mida tehakse rümpade valimisel sõltuvalt lõpptoote kindlaksmääratud omadustest.

See tähendab, et liha „Bœuf de Charolles” valmistamiseks kasutatakse vaid teatavaid rümpasid.

5.2. Toote eripära

Liha „Bœuf de Charolles” tootmiseks valitud rümpasid iseloomustavad rümba esi- ja tagaosa tasakaalustatud proportsioonid ning liha erkpunane värvus, mis võib ulatuda helepunasest tumepunaseni. Rümpade kaal on mullikate puhul vähemalt 320 kilogrammi ning lehmade ja kastreeritud isasloomade puhul 360 kilogrammi, nende lihakus (õlad, kintsud ja fileetükid) jäävad vahemikku R kuni E ühenduses kasutatava EUROPi klassifikatsiooni kohaselt.

Rümba välisfileed katab välisrasv, mille alusel määratakse rümba välise rasvasuse määr. Ühenduses kasutatava EUROPi klassifikatsiooni järgi peab väline rasvasus jääma rasvasusklassidesse 2+ kuni 3+, rasva värvus ulatub kreemjasvalgest kuni kollaseni.

Siserasv, mille alusel määratakse rümba seesmine rasvasus, paikneb rinnakorvis, kuid peab jätma ribid nähtavaks. Ühenduses kasutatava klassifikatsiooni EUROP järgi peab rümba seesmine rasvasus jääma rasvasusklassidesse 2+ kuni 3+.

Seega on tüüpiline nõuetele vastav rümp lihav, kumerate piirkondadega, peente kontidega, hästiarenenud lihaskonnaga ja ühtlaselt arenenud ees- ja tagaosaga; sellist rümpa kutsuvad geograafilise piirkonna tapamajade töötajad „kauniks” (coquette).

Liha „Bœuf de Charolles” eripära tuleneb kvaliteetsete rümpade omadustest, liha puhul peetakse eriti oluliseks liha tekstuuri või liha „teralisust”, mis annab tunnistust liha pehmusastmest toiduvalmistamisel. Kõnealuse liha tekstuur jääb vahemikku „väga õrn” kuni „tavaline”.

Liha on ühtlaselt erepunase värvusega, marmorjas ja peenelt läbikasvanud. Tapamajade töötajad ja liha töötlejad kasutavad sellise liha kohta väljendit „peenelt rasvaga läbi kasvanud”.

Sellised omadused võimaldavad eristada „Bœuf de Charolles” tootmiseks kasutavaid rümpasid ülejäänud Charolais’ piirkonnas toodetavast veiselihast.

Lihas on vähe kõõluseid, selle tekstuur on peen ja õrn, liha on suhteliselt mahlakas ja jätab suhu kergelt hapuka maitse. Liha eripära ilmneb kuumutamisel tekkivas lõhnas ja maitses ning sellele on iseloomulikud lõhna ja maitse tugevus ja rikkalikkus (hõlmab loomseid produkte, rasvaineid, taimi, teravilju jne).

5.3. Põhjuslik seos geograafilise piirkonna ja toote kvaliteedi või omaduste vahel

Kõnealuses geograafilises piirkonnas võimaldab looduskeskkonna eripärade asjakohane ärakasutamine veiste kasvatamise käigus saada eripärast ja piirkonnale tüüpilist liha.

Šarolee tõugu veiste kasutamine selle tõu algupärases piirkonnas, kasutatavate loomade hoolikas valik kogu nende elutsükli jooksul, täiskasvanud loomade aeglane nuumamine spetsiaalsetel karjamaadel ja ratsionaalsete arengutsüklite järgimine võimaldavad saada raskeid rümpasid, mis on kaetud rasvakihiga ja rasvkoega läbi kasvanud. Rümpade lihakus ja rasvasus tingivad liha „Bœuf de Charolles” läbikasvamise rasvkoega ja lõiketüki marmorja pinna.

Aastaaegade vaheldumisega arvestamine, nii et loomad kaalu ei kaota, võimaldab piirata liha sitkeks muutva kollageeni arengut kudedes. Saavutatav lihaskoe pehmus ning rümpade laagerdamise võimalus annavad lihale peene ja õrna tekstuuri.

Loomade karjamaadel pidamine tõhustab lihaste hapnikuvahetust ning annab lihale väga head lõhna- ja maitseomadused. Loomade karjatamine kuplilisel maastikul soodustab veiste lihaskonna arengut. Lihastes olev vesi jääb ainevahetusstruktuuri eripärade tõttu suures osas lihastesse. See annab lihale märkimisväärse peene mahlasuse ja kergelt hapuka maitse.

Kvaliteetse rohu ja heina kasutamine veiste söödaks annab lihale erepunase värvuse ning võimaldab sünteesida looduslikud antioksüdandid, mis muudavad värvuse ühtlaseks. Värvust mõjutab ka loomade vanus, liha värvus võib ulatuda helepunasest kuni tumepunaseni.

Loomade tervislik seisund ja füsioloogiline küpsus ning nuumamisperioodil antav rohttaimedest sööt ja kääritamata aineid sisaldavad söödalisandid osalevad glükolüütilise metabolismi tasakaalustamises lihastes ning soodustavad liha iseloomuliku värvuse ja õrna konsistentsi väljakujunemist, võimaldades samas rümpasid ka enne turustamist laagerdada.

Looduskeskkonna liigirikkus mõjutab rümpades sisalduva rasva kvaliteeti. Rasva värvus ulatub kreemjasvalgest kuni kollaseni. Rasvade omadused (kogus, kvaliteet) ja liha oluline mahlasus tingivad liha „Bœuf de Charolles” tugevad ning rikkalikud lõhna- ja maitseomadused.

Loomad tapetakse õigel hetkel, mil nende lihaskond on hästi välja arenenud ja lihased rasvkoega läbikasvanud.

Eripäraste tapmis- ja liha töötlemise meetodite abil aitavad tapamajade töötajad ja lihunikud edasi anda loomakasvatajate rakendatud oskusteavet. Rümba kerge kraapimine kaitseb rümpa kuivamise eest ja soodustab liha laagerdumist. Liha hoidmiskeskkonna temperatuuri ja pH juhtimine aitab säilitada liha õrna konsistentsi.

Loomakasvatajate ja tapamajade töötajate ning lihunike oskusteave ning liha „Bœuf de Charolles” eripäraste omaduste säilimine on tagatud kõnealuse piirkonna ettevõtjate tiheda suhtlemise ning kaubavahetuse abil (loomaturud, veiste konkursid, tõuloomade laadad ja muud üritused).

Viide spetsifikaadi avaldamisele:

(Määruse (EÜ) nr 510/2006 (3) artikli 5 lõige 7)

https://www.inao.gouv.fr/fichier/CDCBoeufDeCharolles2013.pdf

(1) ELT L 343, 14.12.2012, lk 1.

(2) ELT L 93, 31.3.2006, lk 12. Asendatud määrusega (EL) nr 1151/2012.

(3) Vt joonealust märkust 2.