Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1169/2011 (milles käsitletakse toidualase teabe esitamist tarbijatele) (edaspidi „toidualase teabe määrus”) artikli 26 lõigetes 5 ja 6 on sätestatud, et komisjon peab esitama Euroopa Parlamendile ja nõukogule aruanded, milles käsitletakse võimalust laiendada päritolumärgistuse kohustust ka järgmistele toiduainetele:

Tarbijate huvi päritolumärgistuse vastu on käesolevas aruandes käsitletavate toidutoodete puhul üldiselt vähene, kuid seda väljendas siiski kolmandik FCEC küsimustikule vastanutest. FCEC küsimustikule vastajad märkisid, et teave põllumajandusettevõtte kohta on sama oluline kui tootmiskoha teadmine, kuid konkreetse toote korral eelistasid nad selgesti teavet tootmiskoha kohta.

Tarbijauuringud näitavad, et tarbijate ostukäitumist mõjutavate aspektide hulgas on hind, maitse ja „kõlblik enne” / „parim enne” kuupäev tähtsamad kui päritoluteave.

Sidusrühmadega konsulteerides ilmnes, et aruandes käsitletavates toidusektorites kasutatakse vabatahtlikku päritolumärgistust harva. Vabatahtlikku päritolu märkimist esines konkreetse tooteliigi kogutoodangust vaid tühise osa puhul (nt < 1 % kogu kohviturust) ja sedagi peamiselt suure väärtusega segmentides. Tooted, mis on varustatud mõne ELi kvaliteedikava logoga, nagu kaitstud päritolunimetus (KPN), kaitstud geograafiline tähis (KGT) ja garanteeritud traditsiooniline toode (GTT), moodustavad aruandes käsitletavatest toidugruppidest väheolulise osa. Selline märgistus ei näita mitte alati tooraine lähtekohta, kuid viitab näiteks piirkondlikule oskusteabele ja tootmiskohale.

Toiduohutust käsitlevate ELi õigusaktidega kehtestatud jälgitavusnõuete kohaselt peavad toidukäitlejad olema võimelised identifitseerima oma otseseid tarnijaid ja tarbijaid. Toiduahela jälgitavus on tavaliselt tagatud vaid ulatuses, mis hõlmab vahetult eelnevat ja vahetult järgnevat etappi, ning ainult 29 % toidukäitlejatest on selle suhtes nõudlikumad ja loonud põhjalikuma jälgitavussüsteemi.

ELi toidukäitlejad enamikus toidusektori segmentides hangivad toorainet paljudest allikatest. Selliste kaupade jaoks nagu kohv ja jahu on erinevaid tooraineallikaid vaja nõutud tootekvaliteedi säilitamiseks ja hooajaliste kõikumiste vältimiseks. Oluline on ka hind, mistõttu sageli muudetakse tooraine päritolukohta, et minimeerida kulusid. Pooled toidukäitlejatest, kes tarnivad toorainet paljudest allikatest, muudavad FCEC uuringu kohaselt koostisainete tarneallikaid kolm või enam korda aastas. Mida komplekssem ja keerukam on tarneahel, seda vaevarikkam on päritolumärgistust tagada.

Sektoris on 286 000 ettevõtjat, millest 99 % on VKEd (k.a mikroettevõtjad).

ELi toidu- ja joogisektor, mille käive on 1 048 miljardit eurot, mis annab toodangut 206 miljardi euro väärtuses ja mis annab tööd 4,2 miljonile inimesele, on ELi suurim tootmissektor ja ka kõige olulisem tööandja.

Ühest koostisosast koosnevate toodete määratlus toidualase teabe määruses aga puudub. Käesolevas aruandes käsitatakse selliseid tooteid vaid ühest koostisosast või lähteainest koosneva tootena. Need on näiteks suhkur, tomatipüree, ühe päritoluga toorainest taimsed õlid, külmutatud friikartulid, kui neile ei ole lisatud lisaaineid ega soola.

Töötlemata toit on määratletud toidualase teabe määrusega kui toiduained, mida ei ole töödeldud, sealhulgas tooted, mida on tükeldatud, lõigatud, raiutud, viilutatud, konditustatud, hakitud, nülitud, peenestatud, lõigustatud, puhastatud, korrastatud, kestast vabastatud, jahvatatud, jahutatud, külmutatud, sügavkülmutatud või sulatatud. Näiteks jahu, riis ja lõigustatud roheline köögiviljasalat on töötlemata toit.

Toidualase teabe määruses on sätestatud kohustuslik päritolumärgistus värske, jahutatud ja külmutatud sealiha ning lamba-, kitse- ja kodulinnuliha puhul; märgistuse üksikasjad on kehtestatud komisjoni rakendusmäärusega (EL) nr 1337/2013.

Küsitletud tarbijate suur enamus eelistas päritolumärgistust riigi tasandil.

Põhjused, mida tarbijad nimetavad seoses oma nõudmistega päritolumärgistusele, on liikmesriigiti väga erinevad. 42,8 % ELi küsitluses osalenud tarbijatest leidsid, et päritolumärgistus soodustab oma riigi või kohalikku toodangut, eristades seda muu päritoluga toidust; 12,9 % ELi tarbijatest arvas, et see annab toidule kvaliteeditagatise, 12,8 % huvitub märgistusest keskkonnaga seotud põhjustel ning 10,8 % hindab seda ka kui ostetava toidu ohutuse tagatist.

Samas tuleb täheldada, et kui osa eeltoodud põhjustest võib pidada õigustatuks (nt kohaliku toodangu toetamine, tooteomadused ja keskkonnaaspekt), siis osa neist ei ole asjakohased. Näiteks päritolu seostamine ohutusega – ELi mis tahes paigas toodetud või ELi imporditud tooted peavad olema ohutud. Toiduohutuse tagamine on kindlasti ELi toidualaste õigusaktide peaeesmärk. Liikmesriikides komisjoni pädeva talituse (tervise ja toiduohutuse peadirektoraadi Toidu- ja Veterinaaramet) läbiviidud auditid on tõestanud, et ELi õigusaktide rakendamine on taganud toiduohutuse püsivalt kõrge taseme. Auditeid tehakse ka kolmandates riikides, et tagada eksporditavate toodete vastavus ELi standarditele.

Tõendid selle kohta, kas tarbijad on valmis maksta rohkem, et saada teavet päritolu kohta, on ebaühtlased ja sageli vastuolulised, mille põhjuseks võis olla valitud metoodika. Eelmised uuringud selles küsimuses näitasid, et tarbijad ei ole vaatamata huvile päritolumärgistuse vastu valmis maksma toodete eest kõrgemat hinda, et sellist teavet saada. FCEC küsitlus aga näitas, et selles käsitletavate toodete osas on valmisolek kõrgemat hinda maksta suur (+30 % ELi tasandi teabe puhul ja +40–50 % riigi tasandi teabe puhul). Tuleb siiski tõdeda, et tarbijate kavatsused ja nende tegelik ostukäitumine on märkimisväärselt erinevad.

6.Võimalikud valikud päritolumärgistuse kehtestamiseks töötlemata toidu ja ühest koostisosast koosnevate toodete ning selliste koostisosade puhul, mis moodustavad toidus rohkem kui 50 %

Käesolevas aruandes vaadeldakse järgmisi valikuid.

–Valik nr 1: vabatahtlik päritolumärgistus (säilib praegune olukord);

–Valik nr 2: kohustuslik päritolumärgistus (märgitakse „EL/mitte-EL” või „EL/kolmas riik”);

–Valik nr 3: kohustuslik päritolumärgistus (märgitakse liikmesriik või kolmas riik);

–Valik nr 4: kohustuslik märgistus (märgitakse muu geograafiline üksus, nt piirkond).

Seoses valikutega nr 2, 3 ja 4 uuriti kõigi kolme peamise tootekategooria puhul järgmisi aspekte.

–Aspekt a) tootmiskoht: päritolu määratletakse tolliseadustikus, st riik, millest toode on täielikult saadud või milles toimus toote viimane oluline töötlemine;

–Aspekt b) peamise tooraine kasvatamise koht: koht, kus toimus puu-, köögi- ja teraviljade koristus, või töödeldud kalatoodetes kasutatud kalade püügikoht;

–Aspekt c) aspektid a) ja b) koos.

7.Valikute kulude ja tulude analüüs

7.1.Mõju tarbija käitumisele

Valiku nr 1 puhul sõltub see, kui palju teavet päritolu kohta antakse, tarbija nõudmisest. Kuna mõju toiduhindadele puudub, sobib see valik hinnatundlikele tarbijatele. Uued vabatahtliku märgistamise eeskirjad juba välistavad tarbijate eksitamise teatavat kindlat päritolu toiduaine esmase koostisosa päritolu suhtes, sest selle erinev päritolu tuleb ära märkida.

Valik nr 2 sobiks tarbijatele üksnes juhul, kui toode tunduks tarbijatele ELi mittekuuluvatest riikidest pärit toodetega võrreldes kas ohutum või kvaliteetsem. Seda teavitamistasandit peetakse sageli liiga üldiseks, millega kaasnevad lisakulutused ei tasu ülekandmist lõpptarbijale, isegi kui lisakulud on ilmselt väiksemad kui valikute nr 3 ja 4 puhul.

Valik nr 3 on tarbijatele ilmselt rohkem meelt mööda, kuid põhjustab samas suuremaid tootmiskulusid kui valik nr 2 ja seega ka suuremat hinnatõusu tarbija jaoks. Selline päritolumärgistus toob kindlasti kaasa kodumaiste toodete eelistamise.

Valik nr 4 ei ole tarbijate jaoks parem kui riigi tasandi päritolu märkimist sisaldav valik. Valik nr 4 toob hinnanguliselt kaasa palju suuremad lisakulud toidukäitlejate jaoks ja seetõttu ka kõrgemad hinnad tarbijate jaoks.