[pic] | EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON |

Brüssel 12.10.2006

KOM(2006) 574 lõplik

KOMISJONI TEATIS NÕUKOGULE JA EUROOPA PARLAMENDILE

Riigi rahanduse pikaajaline jätkusuutlikkus Euroopa Liidus {SEK(2006)1247}

KOMISJONI TEATIS NÕUKOGULE JA EUROOPA PARLAMENDILE

Riigi rahanduse pikaajaline jätkusuutlikkus Euroopa Liidus

1. RIIGI RAHANDUSE PIKAAJALINE JÄTKUSUUTLIKKUS JA EELARVE JÄRELEVALVE EUROOPA LIIDU TASANDIL

Madala sündimuse, keskmise oodatava eluea pideva pikenemise ja „beebibuumi” põlvkonna vananemise tõttu muutub Euroopa elanikkonna suurus ja vanuseline koosseis järgmistel aastakümnetel märkimisväärselt. Elanikkonna vananemisega kaasnevad suured majandus-, eelarve- ja sotsiaalprobleemid. Eeldatakse, et see avaldab märkimisväärset mõju majanduskasvule ja põhjustab avaliku sektori kulutuste märkimisväärset suurenemist[1]Liikmesriikidel on seetõttu pikas perspektiivis raske tagada riigi rahanduse usaldusväärsust ja jätkusuutlikkust. See on eriti oluline majandus- ja rahaliidus, kuna mõne riigi suur eelarvepuudujääk ja kasvav võlg, mis põhjustab riigi rahanduse jätkusuutmatust, võib avaldada kahjulikku mõju teiste majandus- ja rahaliidu riikide makromajanduslikele tingimustele. Seetõttu eeldab eelarvealase jätkusuutlikkuse tagamine järjepidevat strateegiat, sealhulgas tegelemist eelarve tasakaalustamatusega, enne kui vananemine avaldab mõju eelarvele.

Järjestikused Euroopa Ülemkogud on tunnistanud vajadust tegeleda elanikkonna vananemise tagajärgedega Euroopa tasandil. Stockholmis 2001. aasta märtsis kokku tulnud Euroopa Ülemkogul otsustati, et „ nõukogu peab järjepidevalt analüüsima riigi rahanduse pikaajalist jätkusuutlikkust, sealhulgas võimalikest tulevastest demograafilistest muutustest eeldatavaid pingeid ”. 2006. aasta juunis kokku tulnud Euroopa Ülemkogu rõhutas ELi säästva arengu uuendatud strateegias elanikkonna vananemise olulist mõju riigi rahandusele, ja avaldas ELi jätkuvat toetust liikmesriikide jõupingutustele, mis on suunatud sotsiaalkindlustussüsteemide ajakohastamisele ja nende jätkusuutlikkuse tagamisele. Järgides Euroopa Ülemkogult saadud viiteid, analüüsivad komisjon ja nõukogu nüüd korrapärase mitmepoolse eelarvejärelevalve raames riigi rahanduse pikaajalist jätkusuutlikkust, asetades suurema rõhu seosele keskpikkade eelarvestrateegiate ja pikaajalise eelarvealase jätkusuutlikkuse teemade vahel.

Majandus- ja rahandusministrite nõukogu rõhutas 20. märtsi 2005. aasta aruandes stabiilsuse ja kasvu pakti reformimise kohta, et eelarveseisundite järelevalve puhul tuleks pöörata piisavat tähelepanu võlale ja jätkusuutlikkusele, et tagada riigi rahanduse jätkusuutlikkus pikas perspektiivis, ning et tuleb tugevdada seost pikaajalise jätkusuutlikkuse probleemide ja keskpika eelarveplaneerimise vahel.

Majandus- ja rahandusministrite nõukogu volitas 2003. aastal majanduspoliitika komiteed esitama uued vanusega seotud riiklike kulutuste prognoosid, mis põhinevad Eurostati uuel elanikkonna prognoosil ja kõigi 25 liikmesriigi suhtes kokkulepitud põhilistel majandusnäitajatel, mis hõlmavad pensioni-, tervishoiu-, pikaajalise hoolduse, haridus- ja töötuseraldisi.[2] Kõnealused prognoosid valmisid 2006. aasta veebruaris ning need koostati komisjoni (majanduse ja rahanduse peadirektoraadi) ja liikmesriikide ühistöös majanduspoliitika komitee vananemise töörühma raames. Prognoosid tagavad võrreldava, läbipaistva ja tugeva aluse, et hinnata demograafilise muutuse mõju eelarvele ja riigi rahanduse jätkusuutlikkust liikmesriikides.

14. veebruaril 2006 kokku tulnud majandus- ja rahandusministrite nõukogu toetas kõnealust aruannet, sealhulgas prognoose, kui alust riigi rahanduse jätkusuutlikkuse hindamiseks stabiilsuse ja kasvu pakti kontekstis. Nõukogu pidas aruannet ka panuseks jätkuvatesse sotsiaalhoolekandesüsteemide ajakohastamise ja tööea pikendamise üle peetavatesse läbirääkimistesse ning jätkuks 2005. aasta oktoobris Hampton Court’is toimunud tippkohtumisele, Lissaboni strateegiale, ELi säästva arengu uuendatud strateegiale ja pensionide avatud koordineerimismeetodile. Lisaks kutsus nõukogu oma järeldustes komisjoni üles 2006. aasta lõpuks põhjalikult hindama liikmesriikide rahanduse jätkusuutlikkust. Käesolevale teatisele lisatud aruanne on vastus sellele üleskutsele.

2. Euroopa Liidu lähenemisviis riigi rahanduse pikaajalise jätkusuutlikkuse hindamisel

Riigi rahanduse pikaajalise jätkusuutlikkuse hindamine on osa ELi korrapärasest eelarvejärelevalvest. See põhineb vananemisest valitsemissektorile tulenevate kulutuste pikaajalistel prognoosidel ning stabiilsus- ja lähenemisprogrammides esitatud eelarvestrateegiatel. Seoses sellega on analüüsi keskmes lühiajaliste kuni keskpikkade eelarve-eesmärkide ja pikaajalise jätkusuutlikkuse vaheline kooskõla.

Pikaajalise jätkusuutlikkuse küsimus on mitmetahuline. See hõlmab hoidumist üleliigse koormuse asetamisest tulevastele põlvkondadele ja riigi suutlikkuse tagamist eelarvepoliitika kohandamiseks keskpikas ja pikaajalises perspektiivis. Et praeguse poliitika alusel analüüsida, kas riigi rahandus on jätkusuutlik või mitte, arvestades elanikkonna vananemisega kaasnevat tõsist eelarveprobleemi, on vaja valitsemissektori pikaajaliste kohustuste prognoosi. Seepärast on riigi rahanduse jätkusuutlikkuse analüüsi peamisteks lähteandmeteks praegusel strateegial ja eelarveseisundil põhinevate üldiste pikaajaliste vanusega seotud kulutuste prognooside tulemused.

Uued prognoosid tagavad võrreldava, läbipaistva ja kindla aluse, et hinnata demograafilise muutuse mõju eelarvele ja liikmesriikide rahanduse jätkusuutlikkust. Üldiselt näitavad prognoosid, et elanikkonna vananemine on ELi eelarvele tõsine probleem. Enamik avaliku sektori kulutuste prognoositud kasvust tuleneb pensionidest ja vähemal määral tervishoiust ning pikaajalisest hooldusest. Hariduskuludest ja töötushüvitistest tulenev prognoositud sääst, mida võiks kasutada kulutuste kasvu korvamiseks, on tõenäoliselt piiratud.[3]Prognooside kohaselt tõusevad Euroopa Liidus vananemisega seotud kulutused aastaks 2050 umbes 4% võrra SKTst, kuigi liikmesriikides võivad arengusuunad olla väga erinevad, ulatudes 7% (SKTst) suurusest või suuremast kasvust Hispaanias, Iirimaal, Luksemburgis, Portugalis, Küprosel, Tšehhi Vabariigis, Ungaris ja Sloveenias kuni vähenemiseni (arvestades selle osakaalu SKTs) Eestis, Lätis ja Poolas.[4]

Kulutuste prognoositud suundumuste alusel tehakse pikaajalisi prognoose eelarvepuudujäägi ja võla kohta. Võla jätkusuutlikkus tuleneb mitmeperioodilisest eelarvepiirangust . Sellega nähakse ette, et riigi kõik jooksvad kohustused, s.t jooksev riigivõlg ja tulevaste kulutuste diskonteeritud väärtus, sealhulgas elanikkonna vananemise mõju eelarvele, tuleks katta tulevaste riigitulude diskonteeritud väärtusega. Kui praegune poliitika tagab mitmeperioodilisest eelarvepiirangust kinnipidamise, on see poliitika jätkusuutlik.

Riigi rahanduse pikaajalise jätkusuutlikkuse hindamisel ei piisa vastamisest küsimusele, kas praegune poliitika on jätkusuutlik või mitte. Poliitikakujundajate ees oleva probleemi mõistmiseks tuleb hinnata ka eelarvelise tasakaalustamatuse suurust. Selleks kasutatakse jätkusuutlikkuse mahajäämuse indikaatoreid , mis näitavad, kui suures ulatuses tuleb eelarvet pidevalt kohandada (nt vananemisest sõltumatute riiklike kulutuste osakaalu pidev vähendamine SKTs või riigitulude osakaalu pidev tõstmine SKTs), et pidada kinni valitsuse mitmeperioodilisest eelarvepiirangust, tagades sellega riigi jätkusuutliku rahanduse. Jätkusuutlikkuse indikaatorid jagatakse järgmistesse rühmadesse: i) esialgse eelarveseisundi mõju, ja ii) vananemise pikaajaline mõju eelarvele.

Jätkusuutlikkuse indikaatorid annavad kindla aluse, et teha ELi liikmesriikides kindlaks riigi rahanduse jätkusuutlikkust mõjutavate riskide suurus ja peamine allikas. Riigi rahanduse jätkusuutlikkuse üldisel hindamisel võetakse arvesse muid tegureid, mis võimaldavad paremini hinnata peamiste riskide tõenäolist allikat. Need hõlmavad nii lühiajalisi kui keskpikki arengusuundi ja pikaajalisi eelarvesuundumusi:

- valitsemissektori praegune jooksev võlg on väidetavalt kõige olulisem tegur, sest: i) kõrge võlatasemega riigid on tundlikumad majanduskasvu mõjutavate lühiajaliste/keskpikkade vapustuste ja intressimäärade muutuste suhtes, ii) suur võlg võib põhjustada prognoositust kõrgemad intressimäärad ja suurendada riigi rahanduse jätkusuutlikkuse riske; ning iii) kõrge võlatasemega riigid peavad hoidma võlataseme vähendamiseks pikemaajaliselt suuri esmaseid eelarveülejääke, mis võib muude eelarvele mõju avaldavate konkureerivate survete tõttu olla keerukas;

- keskpika perioodi eesmärgid ja lühiajalised eelarvesuundumused annavad teavet eelarvepoliitika suuna kohta. Käivitatud stsenaariumi kohaselt eeldatakse, et kõik riigid saavutavad keskpika perioodi eesmärgi 2010. aastaks. See ei tähenda, et komisjon ootab kõigilt liikmesriikidelt keskpika perioodi eesmärgi saavutamist 2010. aastaks; mõned on selle juba saavutanud, kuid teised ei pruugi 2010. aastaks selleni jõuda. Selle eesmärk on näidata, kuivõrd võib eelarve stabiliseerimine aidata enamikul juhtudel vähendada riigi rahanduse jätkusuutlikkuse riske. Lisaks on komisjoni talituste viimases prognoosis võetud lühiajaliste eeldatavate eelarvesuundumuste aluseks eeldus, et poliitika jääb samaks, ja esile tõstetud see, kas liikmesriikide eelarvekavadega on lühiajalises perspektiivis seotud riske;

- tundlikkuse analüüsid annavad teavet tulemuste stabiilsuse kohta põhiparameetrite muutumisel. Näiteks pensionikavade vastupanuvõime välistele vapustustele on eri riikides erinev. Lisaks valitseb teatav ebakindlus seoses sellega, kui suur on jätkusuutlikkuse probleem ELis, samuti seoses peamisi kulutegureid käsitlevate olulist mõju omavate eeldustega. Valitsemissektori kulutused võivad kasvada tulevikus kiiremini kui tingituna üksnes demograafilisest muutusest. Kulutuste kasvule on varem kaasa aidanud ka muud tegurid, nagu avalike teenuste mahu kasv ja kvaliteedi tõus näiteks tervishoius;

- kui keskmised pensionimäärad muutuvad keskmise sissetulekuga võrreldes praegustest palju väiksemaks , võib see tulevikus põhjustada eri liiki eelarvekulude tekkimist. See võib juhtuda näiteks siis, kui ebapiisavate pensionide tõttu suureneb vanurite vaesusrisk ja seetõttu suurendatakse riiklikke sotsiaalkulutusi või kui erapensionid osutuvad oodatust madalamaks, nii et valitsus peab selle puudujäägi korvama. Pensionide suhtelise taseme langus võib seetõttu põhjustada erinevaid riske riigi rahandusele, kui puuduvad meetmed, mis võimaldavad maksta tulevastele pensionäridele piisavat pensioni;

- valitsemissektori tulude osakaalu pikaajalised muutused SKTs mõjutavad tulevasi eelarvesuundumusi. Näiteks kui pensioni sissemaksed vabastatakse tulumaksust ja pensioni väljamaksed kuuluvad maksustamisele, võib pensionidelt võetava maksu osakaal SKTs pika aja jooksul suureneda, kui riigid on kogunud kogumispensionifondidesse suuri varasid ja nende fondide väljamaksmistähtaeg ei ole veel saabunud;

- praegu kehtiv kõrge maksumäär piirab madalama maksumääraga võrreldes võimalust, et maksude tõstmisega saaks rahastada täiendavaid riiklikke kulutusi.

Kõnealuseid tegureid kaaludes tuleb siiski olla ettevaatlik, kuna need ei ole alati mõõdetavad; pealegi ei pruugi olemasolev teave olla ammendav.

Selleks et näidata riigi rahanduse pikaajalise jätkusuutlikkuse riskide suhtelist tähtsust, kasutatakse kolmetasandilist liigitust, mille komisjon ja nõukogu kehtestasid 2005/2006. aastal toimunud stabiilsus- ja lähenemisprogrammide hindamisel: madal , keskmine ja kõrge risk . See liigitus tunnistab, et elanikkonna vananemine kujutab endast pikal perioodil eelarveprobleemi kõigi riikide jaoks, s.t et madal risk ei tähenda riski puudumist. Mõnel juhul on isegi madala riskitasemega riikides jätkusuutlikkuse mahajäämus ikkagi suur. Sellised riigid peaksid vananeva elanikkonna probleemiga tegelemisel läbi viima täiendavad reformid ja/või parandama oma eelarveseisundit. Tulevaste prognoositud kulutuste arengusuundade suhtes valitseb muidugi teatav ebakindlus; kui vananemisega seotud kulutusi mõjutavad ka muud tegurid peale demograafilise muutuse, mida on täheldatud varem, võib eelarvealase jätkusuutlikkuse tagamine osutuda veelgi keerukamaks. Sama ajal eristatakse selles liigituses selgelt neid riskitasemeid, mis võivad ELi liikmesriikides kujuneda seoses riigi rahanduse jätkusuutlikkusega. Koos riskide peamiste allikate analüüsiga on see oluline asjakohase poliitilise reageerimise kindlaksmääramisel.

3. Riigi rahanduse pikaajalise jätkusuutlikkuse riskide üldine hindamine Euroopa Liidus

Elanikkonna vananemise tõttu seisab EL tulevastel aastakümnetel tõsise probleemi ees. Vananemine avaldab riiklikele kulutustele pikal perioodil suurt mõju, mis avaldub eelkõige pensionikulutuste märkimisväärses kasvus. ELil tuleb kõnealuse eelarveprobleemi lahendamiseks rakendada struktuurireformi meetmeid, et ohjeldada kulutuste pikaajalisi suundumusi ja suurendada võimalikku kasvu, näiteks parandades tööhõivet või tõstes pensioniiga. Lisaks sellele peab eelarve stabiliseerimine võimaldama eelarvealast paindlikkust, enne kui eelarvele avaldub vananemise mõju. Analüüsist ilmneb, et reformimeetmete ja eelarve stabiliseerimise puudumisel tekib nii ELis kui ka euroalal jätkusuutlikkuses suur mahajäämus, s.t lõhe 2005. aasta struktuurse eelarveseisundi ja jätkusuutliku seisundi vahel, mis vastab ligikaudu 3,5%le SKTst.

Kui selle mahajäämuse ületamiseks ei võeta meetmeid, püsib valitsemissektori võla/SKT suhe ELi kui terviku puhul tulevastel aastakümnetel prognoosi kohaselt üle 60% ja 2020. aasta paiku peaks see hakkama oluliselt suurenema, saavutades 2050. aastaks 200% SKTst.

Pikaajalise poliitilise ülesande vastavusse viimine keskpika eelarvepoliitika kujundamisega oli stabiilsuse ja kasvu pakti 2005. aastal reformi oluline element. Uue stabiilsuse ja kasvu pakti osana kehtestati keskpika perioodi eelarve-eesmärgid, mis peegeldavad riigispetsiifilisi tunnusjooni, s.o võla/SKT suhet ja võimalikku majanduskasvu.

Suurel enamikul riikidest ületab eelarvepuudujääk ikka veel keskpika perioodi eesmärkides ettenähtud taseme ja need riigid kavandavad järgnevatel aastatel oma riigi rahandust stabiliseerida. Et näitlikustada keskpikal perioodil eelarveseisundi parandamise mõju pikaajalisele jätkusuutlikkusele, analüüsiti alternatiivset stsenaariumi, mille kohaselt liikmesriigid saavutavad oma keskpika perioodi eelarve-eesmärgi eeldatavalt 2010. aastaks. Selle eelduse kohaselt oleks jätkusuutlikkuse mahajäämus ELis ja euroalal umbes 1,5% SKTst. Kui keskpika perioodi eesmärk saavutataks 2010. aastal, oleks seoses võla mõjuga euroalal võla/SKT prognoositav suhe 2050. aastal umbes 80% SKTst võrreldes ligikaudu 200%ga SKTst, kui 2005. aasta eelarveseisund jääb muutumatuks. ELi kui terviku puhul prognoositakse, et võla/SKT suhe jääb kuni 2040. aastate alguseni alla kontrollväärtuse ehk alla 60% SKTst.

Elanikkonna vananemise tõttu tekkivat pikaajalist eelarveprobleemi on seega võimalik võrreldes 2005. aasta eelarveseisundiga vähendada tegelikult isegi rohkem kui poole võrra, kui liikmesriigid saavutavad oma keskpika perioodi eelarve-eesmärgid 2010. aastaks. See näitab selgelt, et eelarveline stabiliseerimine keskpika perioodi jooksul võib märkimisväärselt kaasa aidata ELi ja euroala eelarvealase jätkusuutlikkuse probleemi lahendamisele. Siiski ei piisa sellest probleemi täielikuks kõrvaldamiseks. Võla/SKT suhe võib siiski aastaks 2050 suureneda enamikus riikides, kui ei käsitleta vananemisega seotud muid arengusuundi.

Eelarvealase jätkusuutlikkuse pikaajaline tagamine nõuab täiendavat eelarve stabiliseerimist eelkõige selliste edasiste reformimeetmete puudumisel, mis ohjeldaks vananemisega seotud kulutuste suurt kasvu pika aja jooksul liikmesriikides eri määral. Mitu liikmesriiki, eelkõige Saksamaa, Prantsusmaa ja Austria on viimastel aastatel reforminud oma pensionisüsteemi ning mõnes liikmesriigis, näiteks Itaalias ja Sloveenias, on reformid toimunud juba varem, mis näitab, et tihti keerukate reformimeetmete otsustav rakendamine on vähendanud pensionikulutuste prognoositud kasvu. Prognooside kohaselt kasvavad kulutused ELis siiski märkimisväärselt. Pealegi peaks suurte pensionireformide kestva edu tagamiseks reformidega kaasnema tööea pikendamine, mis võimaldab pensioniõiguste suuremat akumuleerumist ja mõjutab seega tulevikus positiivselt pensionide ja palkade suhet; selle saavutamine võib siiski nõuda teisi struktuurireforme.

Euroopa Liidu liikmesriikide hindamine

Kuigi elanikkonna vananemine mõjutab eelarvet kõigis ELi liikmesriikides, on olukord ELis äärmiselt erinev. Riskide tase ja nende peamised allikad on ELi ulatuses väga erinevad. Üldiselt hinnati ELi 25 liikmesriigist kuue riigi riskitase kõrgeks, kümne riigi riskitase keskmiseks ja üheksa riigi riskitase madalaks, mis üldiselt kinnitab 2006. aasta alguskuudel läbi viidud stabiilsus- ja lähenemisprogrammides esitatud hinnanguid. Liikmesriikide ees olevate jätkusuutlikkuse probleemide peamised tunnusjooned võib lühidalt kokku võtta järgmiselt:

- Kõrge riskitasemega riigid

Kõrge riskitasemega riikide (Tšehhi Vabariik, Kreeka, Küpros, Ungari, Portugal ja Sloveenia) rühma iseloomustab vananemisega seotud kulutuste väga suur kasv pikas perspektiivis, mis rõhutab selle kasvu ohjeldamiseks mõeldud meetmete hädavajalikkust. Tšehhi Vabariigis, Kreekas, Küprosel, Ungaris ja Portugalis on lisaks suur eelarvepuudujääk ja mõnel juhul ka suur võlg, eelkõige Kreekas. Eelarve stabiliseerimine on seetõttu vajalik ja edasilükkamatu, et vähendada kõnealuste riikide rahanduse jätkusuutlikkuse riske.

- Keskmise riskitasemega riigid

Keskmise riskitasemega riikide (Belgia, Saksamaa, Hispaania, Prantsusmaa, Iirimaa, Itaalia, Luksemburg, Malta, Slovakkia ja Ühendkuningriik) rühma kuuluvad riigid on väga erinevate tunnusjoontega, kuid suhteliselt selgelt on eristatavad järgmised riigid: i) riigid, kus vananemisega kaasnevad märkimisväärsed kulud ja kus nende kulude ohjeldamiseks võib olla vajalik võtta meetmeid, kuid mille eelarveseisund on praegu suhteliselt tugev (Hispaania, Iirimaa, Luksemburg), ja ii) riigid, mis peavad – kuigi erineval tasemel – stabiliseerima oma riigi rahanduse keskpikas perspektiivis, kuid kus vananemisega kaasnevad kulud ei ole tavaliselt pensionisüsteemi reformide tõttu nii suur probleem (Slovakkia, Itaalia, Saksamaa, Prantsusmaa, Ühendkuningriik ja Malta); selles rühmas tuleks tähelepanu juhtida Itaalia olukorrale, kus eelarve on vaja kiiresti stabiliseerida, et tagada praegu väga suure võla püsiv vähenemine. Belgial on mõned mõlema alarühma tunnusjooned; on vaja tagada eelarve kindel tasakaal, et vähendada väga suurt võlga ning korvata vananemisega seotud kulutuste suur kasv, mis ulatub üle ELi keskmise kasvumäära. Isegi kui praegust suurt esmast eelarveülejääki säilitataks pikema aja vältel, ei piisaks sellest siiski elanikkonna vananemisega kaasnevate suhteliselt suurte kulude täielikuks pikaajaliseks katmiseks. Pensionikulutuste prognoositud kasvu ohjeldamiseks ettenähtud meetmed aitaksid jätkusuutlikkuse riske kahtlemata vähendada.

- Madala riskitasemega riigid

Madala riskitasemega riigid (Taani, Eesti, Läti, Leedu, Madalmaad, Austria, Poola, Soome ja Rootsi) on vananemisprobleemiga tegelemisel jõudnud üldiselt kõige kaugemale tänu tugevale eelarveseisundile (suur eelarveülejääk, võla vähendamine ja/või varade akumuleerimine) ja/või põhjalikele pensionireformidele, millega mõnikord kaasneb suundumine erapensioni kavade poole. See ei tähenda, et neis riikides puuduvad riigi rahanduse pikaajalise jätkusuutlikkuse riskid. Tegelikult sõltub nimetatud riikide olukord selliste kaugeleulatuvate reformide edukast rakendamisest, mis on oluliselt vähendanud vananemise pikaajalist mõju eelarvele (Eesti, Läti, Leedu, Austria, Poola ja Rootsi), ning eelarveseisundi säilitamisest või seda mõnel juhul selle tugevdamisest. Teised riigid, kus vananemisega kaasneb peamiselt pensionide tõttu suhteliselt suur plaaniline kulu, peaksid samuti kaaluma selliste struktuurireformide läbiviimist, mis oleksid suunatud eelarve pikaajaliste prognoositud suundumuste muutmisele mõnes punktis, kui peaks juhtuma, et praegust tugevat eelarveseisundit ei suudeta säilitada pikema aja jooksul (Taani, Madalmaad ja Soome), kuigi üldiselt on vaja kohandada vähemal määral kui keskmise ja kõrge riskitasemega riikides.

4. RIIGI RAHANDUSE JÄTKUSUUTLIKKUSE TAGAMINE: EUROOPA LIIDU LAIAULATUSLIK POLIITILINE ÜLESANNE

Analüüsist ilmneb, et vananemisest eelarvele tuleneva mõjuga toimetulek on peamine poliitiline probleem ELis. See kinnitab, et elanikkonna vananemise tõttu tekkinud majandusliku ja eelarvelise probleemi lahendamiseks on asjakohane järgida Stockholmis 2001. aastal kokku tulnud Euroopa Ülemkogul vastuvõetud kolmetasandilist strateegiat, s.t vähendada kiirelt võlga, suurendada tööhõivet ja tootlikkust ning reformida pensioni-, tervishoiu- ja pikaajalise hoolduse süsteeme.

Esiteks tuleb liikmesriikidel kiiremini saavutada ja säilitada tugev eelarveseisund, et kiiresti vähendada riigivõlga enne vananemise täieliku mõju avaldumist.. Jätkusuutlikkuse analüüsist ilmneb, et riigi rahanduse stabiliseerimine vastavalt keskpika perioodi eesmärkidele ja sellise olukorra säilitamine aitab märkimisväärselt vähendada vananemisest tingitud pikaajalisi eelarvekulusid ELis ning takistab võla/SKT suhte kiiret ja suurt kasvu. Lisaks sellele on tugev riigi rahandus madalate intressimäärade ning suure ja stabiilse majanduskasvu eeltingimus, mis omakorda aitab suurendada riigi rahanduse jätkusuutlikkust.

Teiseks tuleb suurendada tööhõivet, eriti naiste ja vanemate töötajate seas, ning kavandada asjakohased sammud tööjõuga varustatuse ja tööjõu ärakasutamiseks. Aruandes esitatud analüüs näitab, et tööhõive suurenemine kavandatust suuremal määral aitaks oluliselt parandada eelarvealast jätkusuutlikkust. Paljudes riikides võiks materiaalseid hüvitisi kärpida, vähendades veelgi struktuurset töötust. Selliste poliitiliste meetmete edukas rakendamine ja tootlikkuse suurendamine kooskõlas Lissaboni strateegia eesmärkidega tõstaks potentsiaalset SKT kasvumäära, parandaks tulevast elatustaset ning võimaldaks tulevikus eelarvet paremini ümber jaotada. Peale selle näitavad üldised pikaajalised prognoosid, et võib tekkida teatav piiratud eelarvesääst, mille põhjuseks on elanikkonna vananemisest tingitud hariduskulude vähenemine. Silmas pidades vajadust tulevikus tootlikkust suurendada, võiksid liikmesriigid kaaluda sellise säästu kasutamist haridussüsteemide ajakohastamiseks, sh elukestva õppe arendamiseks, investeerides haridustaseme tõstmisse ja parandades haridussüsteemide toimimist vastavalt Lissabonis võetud kohustusele arendada teadmuspõhist majandust ja ühiskonda.

Kolmandaks tuleb liikmesriikidel kaaluda asjakohaseid pensioni-, tervishoiu- ja pikaajalise hoolduse süsteemide reforme, et tagada nende rahaline elujõulisus elanikkonna vananemisel, kindlustades samal ajal peamiste poliitiliste eesmärkide, s.o piisavuse ja juurdepääsu saavutamise. Hiljutised pensionireformid umbes pooltes ELi vanades liikmesriikides ja mitmes uues liikmesriigis on vähendanud vananemise mõju eelarvele ja aitavad tõsta pensioniiga. Analüüs näitab, et hiljutised pensionireformid näiteks Saksamaal, Prantsusmaal ja Austrias ning varasemad reformid näiteks Itaalias ja Rootsis on aidanud oluliselt parandada kõnealuste riikide rahanduse jätkusuutlikkust. Lisaks parandatakse tööhõive suurendamisega selgelt heaolu; sellega tugevdatakse pensionisüsteemide finantsilist jätkusuutlikkust, lükatakse edasi kulutuste suurenemise algus, suurendatakse makseid pensionifondidesse ja võidakse saavutada täiendav eelarvesääst. Tööhõive suurendamine eriti vanemate töötajate seas on lisaks sellele eriti oluline nende riikide jaoks, kus prognoositakse tulude suhtarvu (keskmised pensionid/SKT töötaja kohta) märkimisväärset langust, kuna see vähendab riski, et tulevikus on pensionid ebapiisavad. Hiljutiste pensionireformidega on mõned liikmesriigid loonud pensionile jäämisel oodatava keskmise eluea ja pensionimaksete vahelise seose ning tundub, et nende meetmetega saavutatakse demograafilise riski parem jagamine. See on oluline ajend tööea pikendamiseks. Jätkusuutlikkuse analüüsist ilmneb lisaks, et tervishoiukulutuste arvel tekkivaid suuri eelarvesääste on võimalik realiseerida, kui prognoositud kõrgema keskmise oodatava elueaga kaasneb pikemas perspektiivis rohkem aastaid, mil töötaja on terve, ja tervisliku seisundi paranemine. Elanikkonna tervislikku seisundit parandavate meetmete võtmine võib aidata vähendada vananemisest tingitud kulutusi ja parandada riigi rahanduse jätkusuutlikkust.

Lisaks riigi rahanduse rangele stabiliseerimisele keskpikas perspektiivis, et saavutada keskpika perioodi eesmärke või säilitada sellist eelarveseisundit, mis lubab vähendada jätkusuutlikkuse riske, tuleb teha otsustavaid jõupingutusi, et parandada ELi majanduse toimimist ja kohandada riiklikke süsteeme nii, et need suudaksid paremini lahendada eesolevaid suuri probleeme. Selle kolmetasandilise strateegia aluseks olev poliitika on Lissaboni strateegia lahutamatu osa, kuna tööhõive suurendamine ning usaldusväärse makro- ja mikromajandusliku poliitika rakendamine viib majanduskasvu ja jõukuseni. Asjakohane strateegiate kombinatsioon kõnealuses kolmes valdkonnas sõltub jätkusuutlikkuse probleemi peamistest põhjustest ja poliitilistest prioriteetidest, mille liikmesriigid on endale seadnud.

* * *

[1] Vt majanduspoliitika komitee ja Euroopa Komisjon (majanduse ja rahanduse peadirektoraat), 2006, „Vananemise mõju riiklikele kulutustele: pensioni-, tervishoiu-, pikaajalise hoolduse, haridus- ja töötuseraldiste prognoos Euroopa Liidu 25 liikmesriigis (2004–2050)” („The impact of ageing on public expenditure: projections for the EU25 Member States on pensions, health-care, long-term care, education and unemployment transfers (2004-2050)’, European Economy, Special Reports No 1, 2006.

[2] Pikaajalised eelarveprognoosid tehakse eeldusel, et poliitika jääb samaks, ja need ei sisalda selliste lisameetmete mõju, mis võivad tugevdada näiteks majanduskasvu ja avaldada soodsat mõju eelarveprognoosidele.

[3] Hariduskulutuste osas prognoositud eelarvesääst põhineb praegusel poliitikal. Vastavalt Lissabonis võetud kohustustele arendada teadmuspõhist majandust, võiks sellised säästud kooskõlas 2006. aasta kevadel kokku tulnud Euroopa Ülemkogu otsustega suunata ümber sellistele haridusvaldkondadele, mis toovad suurt sotsiaalmajanduslikku ja finantstulu.

[4] Uute üldiste prognooside tegemisel puudusid Kreeka pensioniprognoosid ja vanusega seotud kulutuste kasv on seetõttu alahinnatud. 2001. aasta üldises prognoosis plaaniti Kreeka pensionikulu kasvuks ajavahemikul 2005–2050 12,4% SKTst ja Kreeka stabiilsusprogrammi ajakohastamisel 2002. aastal prognoositi kasvuks 10,2%.