ELi e-raha käsitlevate õigusnormide ajakohastamisega, eriti e-raha asutuste usaldatavusnõuete täitmise järelevalve korra kooskõlastamisega makseteenuste direktiivi alusel makseasutustele kehtivate nõuetega sooviti teise e-raha direktiiviga võimaldada uutele ettevõtetele turulepääsu ning edendada tõelist ja tõhusat konkurentsi kõigi turuosaliste vahel, et suurendada tõhusust ja vähendada maksekulusid.

Euroopa Parlament ja nõukogu võtsid teise e-raha direktiivi vastu 2009. aastal ning selle eesmärk oli kehtestada ajakohane ja ühtlustatud õigusraamistik e-raha väljastamiseks ja tagastamiseks, mis võimaldaks välja töötada uusi, uuenduslikke ja turvalisi e-raha teenuseid. Sel eesmärgil on teises e-raha direktiivis sätestatud täielikult ühtlustatud ja lihtsustatud eeskirjad e-raha asutustele tegevuslubade andmiseks ning kehtestatud vahendite tagastamisega seotud õigused ja kohustused tarbija jaoks. Teine e-raha direktiiv kehtib e-raha teenuse pakkujatele kõigis ELi liikmesriikides, samuti Islandil, Liechtensteinis ja Norras.

Pärast seda tegi komisjon ettepaneku teise e-raha direktiivi vastuvõtmiseks. Selles direktiivis keskendutakse esimese e-raha direktiivi sätete kaasajastamisele, viidates konkreetselt e-raha asutuste usaldatavusnõuete täitmise järelevalve korrale, et tagada kooskõla makseteenuste direktiiviga.

Esimese e-raha direktiivi läbivaatamise ajal 2006. aastal andis tegevusluba omavate e-raha asutuste piiratud arv või välja antud e-raha väike maht tunnistust sellest, et elektronraha ei olnud enamikus liikmesriikides veel hoogu sisse saanud. Mõningaid esimese e-raha direktiivi sätete nõudeid, eriti e-raha asutustele kehtestatud kapitalinõudeid pidasid paljud tagasi vaadates liiga kõrgeks ning seetõttu ka e-raha turu arengut takistavaks. 2006. aasta aruandes, eelkõige makseteenuste direktiivi peatse vastuvõtmise valguses järeldati, et vaja on võtta täiendavaid meetmeid, mis aitaksid Euroopa Liidus saavutada e-raha teenuste tõelise ühtse turu.

E-raha on sularaha digitaalne ekvivalent ning see võib olla nii tarkvara- kui ka riistvarapõhine. Kaardipõhist e-raha, näiteks ettemaksekaardile või elektroonilisse rahakotti talletatud e-raha kirjeldatakse tavaliselt riistvarapõhisena. Teine võimalus on hoida e-raha internetis asuval maksekontol. Sellisel juhul loetakse seda tarkvarapõhiseks.

Käesolevas aruandes kirjeldatakse teise e-raha direktiivi ülevõtmist (3. jagu), vaadeldakse selle kohaldamist ja senist mõju (4. jagu), makseteenuste direktiivi hiljutise läbivaatamise mõju (5. jagu) ning teise e-raha direktiivi ja neljanda rahapesuvastase direktiivi vahelist seost (6. jagu). Aruandes tuuakse välja peamised esilekerkivad probleemid, mis on tingitud direktiivi kohaldamisest (7. jagu) ning 8. jaos tehakse järeldused. Tööd käesoleva aruandega alustati enne praeguste parema õigusloome suuniste vastuvõtmist, mistõttu teist e-raha direktiivi ei ole aruandes kooskõlas asjaomaste suunistega hinnatud.

5. juulil 2016 võttis komisjon lisaks vastu seadusandliku ettepaneku, millega muudetakse neljandat rahapesuvastast direktiivi ((EL) 2015/849), et tegeleda hiljutiste terrorismi rahastamise ohtudega, mis on tuvastatud Pariisi terrorirünnakute järgselt (COM (2016), 450 (final)). Tõenäoliselt mõjutab ka see ettepanek liidu e-raha turgu, eriti seoses anonüümsete ettemaksevahenditega, mille kasutamist võidakse piirata. Teise e-raha direktiivi aruandes ei ole seda viimast arengut arvesse võetud, kuid kõnealuste vahendite rahapesuvastase/terrorismi rahastamise vastase raamistiku võimalikke muudatusi tuleb arvesse võtta teise e-raha direktiivi võimaliku läbivaatamise käigus.

Käesolev aruanne hõlmab aastaid 2009–2014. Käesoleva aruande koostamine lükkus edasi, sest enamik liikmesriike ei suutnud direktiivi rakendada ülevõtmise kuupäevaks 2011. aasta aprillis. Aruande esitamise tähtpäevaks, st 1. novembriks 2012, olid ainult 23 liikmesriiki e-raha direktiivi oma vastavatesse siseriiklikesse õigusaktidesse täielikult – ning enamikul juhtudel alles hiljuti – üle võtnud. Sel ajal oli e-raha turul e-raha direktiiviga seoses liiga vähe praktilisi kogemusi, et anda sisukat tagasisidet uue õigusakti tegeliku mõju kohta. Komisjoni arvates oli samuti oluline arvesse võtta makseteenuste direktiivi läbivaatamise tulemusi, arvestades, et see mõjutab e-raha asutuste õigusraamistikku, kuna teises e-raha direktiivis on mitmeid ristviiteid makseteenuste direktiivi õigusraamistikule. Euroopa Parlament ja nõukogu võtsid läbivaadatud makseteenuste direktiivi vastu 2015. aasta lõpus ning see jõustus 13. jaanuaril 2016.

Teise e-raha direktiivi läbivaatamise protsess põhineb kahel sihtotstarbelisel välisuuringul. Esimene uuring hõlmas õigusliku vastavuse hindamist seoses teise e-raha direktiivi ülevõtmisega 27 liikmesriigis ning see viidi lõpule 2013. aasta aprillis. Teises uuringus analüüsiti teise e-raha direktiivi majanduslikku mõju e-raha turule ning see viidi lõpule 2014. aasta lõpus. Lisaks on komisjon võtnud arvesse jaemaksete poliitikat käsitlevate komisjoni nõuandekomiteede kaudu kogutud liikmesriikide ja sidusrühmade seisukohti ning on ajakohastanud andmeid tegevusloa saanud, erandit kasutavate ja üleeuroopalise tegevusloaga e-raha asutuste arvu kohta 2017. aasta jaanuari seisuga.

E-raha asutuste asutamist ja tegevust ning usaldatavusnõuete täitmise järelevalvet käsitleva direktiivi 2009/110/EÜ (edaspidi „teine e-raha direktiiv“) artikli 17 kohaselt peab komisjon hiljemalt 1. novembriks 2012 esitama Euroopa Parlamendile, nõukogule, Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteele ning Euroopa Keskpangale aruande, milles antakse täielik hinnang kõnealuse direktiivi rakendamise ja mõju kohta, lisades vajaduse korral ettepanekud direktiivi muutmiseks. Käesolev aruanne on komisjoni vastus sellele nõudele.

Liikmesriigid pidid direktiivi riiklikesse õigusaktidesse üle võtma 30. aprilliks 2011. Väliskonsultant tegi teist e-raha direktiivi rakendava 27 liikmesriigi (v.a Horvaatia) riiklike meetmete vastavushindamise, mis hõlmas enamikku direktiivi artiklitest; hindamine viidi lõpule 2013. aasta aprillis.

Kõnealune vastavushindamine näitas, et liikmesriikide rakendusseadused olid üldiselt direktiiviga kooskõlas. Kuigi teise e-raha direktiivi kohane üldine lähenemisviis tähendas täielikku ühtlustamist, võimaldati mõnes sättes liikmesriikidele veidi paindlikkust. Seetõttu oli tähtsal kohal riikide reguleerivate asutuste ja komisjoni vaheline koostöö, et tagada kõnealuste sätete järjepidev, õigeaegne ja samaväärne ülevõtmine riiklikesse õigusaktidesse. Selleks korraldas komisjon parima tava õpikodasid ning võttis kasutusele interaktiivse küsimuste ja vastuste veebisaidi (YQOL, teie küsimused õigusaktide kohta). Tänaseks on kõik liikmesriigid direktiivi rakendanud.

4. TEISE E-RAHA DIREKTIIVI KOHALDAMINE JA MÕJU

Majandusuuringus, milles käsitleti teise e-raha direktiivi mõju Euroopa e-turule, jõuti järeldusele, et teise e-raha direktiivi üldine mõju turule on positiivne.

4.1. Sisu, reguleerimisala ja mõisted (teise e-raha direktiivi I jaotis)

Majandusuuringust saadi kinnitust selle kohta, et kuigi e-raha mõisteid ja teise e-raha direktiivi üldist reguleerimisala peetakse üldjoontes asjakohaseks, on nii liikmesriikidel kui ka sidusrühmadel raskusi selle otsustamisel, milline on asjakohane õigusraamistik, mida võiks kohaldada keerukamatele toodetele. Nende toodete puhul on keeruline eristada maksekontot, e-raha kontot ja pangakontot. Seda eriti ettemaksekaartide süsteemi puhul, millele mõnel juhul kohaldatakse makseteenuste direktiivi, teisel juhul aga seostatakse neid e-raha asutustega.

Samuti käsitletakse erinevalt agendi õiguslikku määratlust ning levitaja määratlemata mõistet, millel on teises e-raha direktiivis erinev tähendus. Lisaks püütakse selgust saada piiratud võrkude käsitlusele, mis on teise e-raha direktiivi reguleerimisalast välja jäetud. Riiklike asutuste lahknev tõlgendamine selles küsimuses, mis põhineb sageli juhtumipõhisel kohaldamisel, on andnud põhjust muretsemiseks.

Teise e-raha direktiivi reguleerimisala ja sisu erineva tõlgendamise tõttu on mitu pädevat asutust jõudnud järeldusele, et makseteenuste direktiiv (nüüd teine makseteenuste direktiiv) ja teine e-raha direktiiv vajaksid tulevikus ühendamist, et tagada ühtsem kohaldamine ja tõlgendamine kõikides liikmesriikides.

4.2. Turulepääs, struktuur ja usaldatavusnõuded (teise e-raha direktiivi II jaotis)

Majandusuuringu raames esitatud turuandmed ning komisjoni kogutud ajakohastatud andmed kõigis liikmesriikides tegevusloa saanud, erandit kasutavate ja üleeuroopalise tegevusloaga asutuste kohta tõendavad kasvavat huvi e-raha alaste tegevuslubade vastu ning asjaolu, et täna turul tegutsevad e-raha asutused said oma tegevusloa pärast direktiivi jõustumist 2011. aastal (vt lisa tabel). Ettemaksekaardid ja e-rahakotid tunduvad olevat üha populaarsemad, sest nendega on seotud arvukalt teenuseid.

Kuigi tegevusloa saanud e-raha asutuste arv on alates 2011. aastast märgatavalt kasvanud, on võrreldavate kvantitatiivsete andmete piiratud kättesaadavuse tõttu käesoleva empiirilise analüüsi põhjal keeruline teise e-raha direktiiviga teostatud õigusraamistiku kaasajastamise ja kõnealuse positiivse suundumuse vahelise seose olemasolu tõendada.

Siiski näitab majandusuuring, et asjaolu, et direktiiv pakub esimese e-raha direktiiviga võrreldes rohkem selgust ja vähendab kapitalinõudeid, on e-raha asutusi reguleeriva õigusraamistiku oluline täiustus. Lisaks loetakse positiivseks seda, et makseteenuseid ja e-raha teenuseid saab pakkuda ühe tegevusloaga, ning paljud e-raha asutused pakuvadki lisaks e-raha teenustele ka makseteenuseid.

E-raha asutused märkavad aga, et järelevalvealaste sätete riiklikul rakendamisel ja tõlgendamisel esineb erinevusi, mis mõjutab ELis e-raha asutustele võrdsete tingimuste tagamist. Seetõttu valivad e-raha asutused meelepärase kohtualluvuse, registreerides end liikmesriigis, kus on nende vaatenurgast kõige kasulikum õigusraamistik.

E-raha asutuste nõuete täitmisega seotud kulud on erinevad sõltuvalt asjaomase asutuse suurusest, riigist, kus asutusel on tegevusluba, ning asutuse ärimudelist. Hinnangu kohaselt moodustavad nõuete täitmisega seotud kulud üldkuludest kokkuvõttes 1–5 % (25 000 eurot kuni 0,5 miljonit eurot). Absoluutarvestuses võivad need kulud seega olla mõne e-raha asutuse jaoks suhteliselt suured. Kuid nendel ja teistel juhtudel peaks kõnealuseid kulusid aitama kompenseerida teisest e-raha direktiivist tulenev kapitalinõuete vähendamine (1 miljonilt eurolt 350 000 eurole).

Piiriülene tegevus üleeuroopalise tegevusloa alusel on alates 2011. aastast liikmesriikides suurenenud. Majandusuuringus osalenud pädevate asutuste tagasiside kinnitab, et üleeuroopalise loa kasutamisel on liikmesriikide vahelises koostöös veel arenguruumi.

Artiklis 9 väiksematele e-raha asutustele ette nähtud valikulise erandi kasutamise korda on kasutanud mitu liikmesriiki. Üldiselt peavad sellest erandist kasu saanud e-raha asutused sellist võimalust positiivseks. Mõned valdkonna sidusrühmad eelistaksid rohkem järkjärgulist lähenemisviisi, mis võimaldaks e-raha asutusi jagada vahepealsetesse kategooriatesse, et vältida „kas kõik või mitte midagi“ lähenemist.

4.3 E-raha väljastamine ja tagastatavus (teise e-raha direktiivi III jaotis)

Majandusuuringus ei tuvastatud tõsiseid probleeme seoses e-raha väljastamist ja tagastamist käsitlevate sätetega. Ei leitud tõendeid selle kohta, et teine e-raha direktiiv oleks mõjutanud e-raha väljastajate pakutavate toodete ja teenuste kvaliteeti ja hindu või tarbijate usaldust kõnealuste toodete ja teenuste suhtes. Tarbijaühingud ei ole teatanud e-rahaga seotud konkreetsetest muredest või probleemidest tarbijate seisukohast lähtuvalt.

Mis puudutab kulusid, mis on seotud väljastajate kohustusega võtta igal ajal e-raha valdaja soovil tagasi, siis ei tuvastatud uuringus seoses kõnealust õigust kasutavate tarbijatega tõsiseid probleeme ega märkimisväärseid kulusid.