Sajandeid on mõiste „maa“ all mõeldud põllumajandust ja Euroopa ühiskonda toetavaid miljoneid põllumajandustootjaid. Elu paljudes maapiirkondades, eriti äärepoolsemates ja kaugetes piirkondades, on lahutamatult seotud põllumajandusega – maapiirkondade maast üle 40 % on kasutusel põllumajanduse tarbeks. Aja jooksul on põllumajanduse, metsanduse ja kalanduse osatähtsus maapiirkondades vähenenud nii majanduse kui ka tööhõive seisukohast ning nüüdseks moodustavad need sektorid 12 % kõigist töökohtadest ja 4 % kogulisandväärtusest, samal ajal aga tagatakse just nende abil ELis toiduga kindlustatus.

ELi elanikkond vananeb ja järgmisel kümnendil hakkab rahvaarv tasapisi vähenema. Maapiirkondade elanikkond on juba praegu keskmiselt vanem kui linnade ja äärelinnade elanikkond. Maapiirkondade rahvaarv on viimastel aastatel keskmiselt vähenenud peamiselt rahvastiku negatiivse loomuliku iibe tõttu, mida positiivne rändesaldo piisavalt ei kompenseeri. Mõnes ida- ja lõunapoolsemas liikmesriigis esinevad koguni mõlemad probleemid, kuna sealsetes maapiirkondades on loomulik iive ja netomigratsioon olnud negatiivsed. Lisaks lahkuvad maapiirkondadest tõenäolisemalt noored naised kui noored mehed. Need demograafiasuundumused, millele lisanduvad veel ühendusvõimaluste ja taristu puudumine, tootlikkusega seotud probleemid ning avalike teenuste, näiteks hariduse ja hoolekandeteenuste vähene kättesaadavus, muudavadki maapiirkonnad elu- ja töökohana vähem atraktiivseks.

Komisjon on võtnud kohustuse vähendada piirkondade erinevusi ja aidata maapiirkondadel oma arengus järele jõuda. See kohustus on sätestatud ELi toimimise lepingu artiklis 174, kus on öeldud, et erilist tähelepanu tuleks pöörata maapiirkondadele, tööstuslikust üleminekust mõjutatud piirkondadele ja regioonidele, kus valitsevad rasked ja püsivad ebasoodsad looduslikud või demograafilised tingimused, näiteks väga väikese rahvastikutihedusega põhjapoolseimatele piirkondadele, saartele, piiriülestele ja mäestikualadele. Äärepoolseimate piirkondade ja sealsete maapiirkondade eristaatust on tunnustatud ELi toimimise lepingu artiklis 349.

Selleks et maapiirkondade potentsiaali täielikult ära kasutada, on vaja tasakaalustatud ja kohalikele oludele vastavat territoriaalarengut, millesse on kaasatud kõik valitsustasandid, nagu on kirjeldatud hiljuti vastu võetud uues ELi territoriaalses tegevuskavas.

Lähtudes oma pühendumusest demokraatiale ja võrdsusele ning pidades silmas demograafiliste muutuste mõju, on Euroopa Komisjon võtnud kohustuse mitte kedagi ega ühtki kohta tagaplaanile jätta ning muuta EL kodanikele lähedasemaks. Käesoleva teatisega soovitakse anda uut hoogu maapiirkondade arengule, muutes suhtumist neisse, luues uusi võimalusi ja andes maakogukondadele rohkem sõnaõigust – kõik see on Euroopa tuleviku ülesehitamise lahutamatu osa. Maakogukonnad on kesksel kohal ka Euroopa sotsiaalõiguste samba 20 põhimõtte rakendamisel, aidates saavutada tugevat sotsiaalset Euroopa, mis on õiglane, kaasav ja võimalusterohke.

Praegu ühiskonnas toimuv, sealhulgas viimatised COVID-19 põhjustatud muutused, tuleks muuta maapiirkondade võimalusteks. Me peame vältima ebaühtlast taastumist pandeemiast ja tagama, et kõigil ELi territooriumidel oleks vahendid sellest võrdväärselt välja tulla.

Euroopa maapiirkonnad on väga eripalgelised. Erinevad loodus- ja ilmastikutingimused, geograafilised iseärasused, erinev ajalugu ja kultuur, mitmesugused erinevad demograafia- ja sotsiaalmuutused, riikide ja piirkondade eripära ning erinev majanduslik heaolu – kõik see tähendab, et ükski maapiirkond ei sarnane teisega. Selline mitmekesisus nõuab kohalikul tasandil välja töötatud lahendusi, mis vastavad iga piirkonna konkreetsetele vajadustele ja võimalustele. Ühtlasi tähendab see, et territoriaalarengu strateegiates tuleks käsitleda maapiirkondi vastavalt nende eripärale ja keskkonnast sõltuvalt. Seda arvesse võttes tuleb meetmetes keskenduda eelkõige äärepoolsetele ja vähem arenenud maapiirkondadele.

Maapiirkonnad osalevad aktiivselt ELi rohe- ja digipöördes. Jätkusuutliku toidutootmisega, elurikkuse säilitamisega ja kliimamuutustevastase võitlusega on neil keskne roll Euroopa Liidu rohelise kokkuleppe, algatuse „Talust taldrikule“ ja elurikkuse eesmärkide saavutamisel. Et Euroopa digikümnendi algatus saaks teoks, on hädavajalik võtta maapiirkondades kasutusele uued tehnoloogialahendused. ELi digieesmärkide saavutamine 2030. aastaks võib pakkuda maapiirkondadele ka muid kestliku arengu võimalusi kui üksnes põllu- ja talumajandus ning metsandus. See võib anda uusi võimalusi suuremaks ja geograafiliselt ulatuslikumaks tootmiseks ja eriti teenuste osutamiseks.

Üha enam levib arusaam, et maapiirkondade rolli ja tähtsust alahinnatakse ja tunnustatakse liiga vähe. Käesoleva teatise ettevalmistamisel korraldatud avaliku konsultatsiooni küsimustikule vastanutest leidis ligikaudu 40 %, et nende arvates on poliitikakujundajad nad ühiskonnas tagaplaanile jätnud. Sellise seisukohaga ja seda ajendavate teguritega tuleb tegelda.

Viimaste kümnendite sotsiaalsete ja majanduslike muutuste, sealhulgas üleilmastumise ja linnastumise tõttu on aga muutumas maapiirkondade osatähtsus ja laad. Seda mõjutavad ka rahvaarvu vähenemine ja rahvastiku vananemine . Paljudele eurooplastele teeb muret taristu ja teenuste, sealhulgas tervishoiu- ja sotsiaalteenuste, hariduse ning posti- ja pangateenuste, kättesaadavuse vähenemine maapiirkondades. Teiste jaoks on murekohaks töökohtade arvu vähenemine ja võimalik sissetuleku vähenemine maapiirkondades või kehv transpordi- või digiühendus.

ELi maapiirkonnad on euroopalikus elulaadis kesksel kohal. Euroopa maapiirkondades elab 137 miljonit inimest, st peaaegu 30 % Euroopa elanikkonnast, ja maapiirkonnad ise moodustavad 80 % Euroopa territooriumist, võttes arvesse kõiki vähese rahvaarvuga ja väikese rahvastikutihedusega omavalitsusüksusi Euroopas. Maapiirkondadel on laialdaselt tunnustatud ja väärtustatud osatähtsus toiduainete tootmises, loodusvarade majandamises, loodusmaastike kaitses ning vaba aja veetmisel ja turismis. Paljud meie traditsioonid, festivalid ja kultuurisündmused pärinevad Euroopa maapiirkondadest. Nagu rõhutas Euroopa Komisjoni president Ursula von der Leyen: „ilma maapiirkondadeta ei oleks Euroopa terviklik“.

„Maapiirkonnad on meie ühiskonna alus ja majanduse jaoks eluliselt tähtsad. Maastikutüüpide, kultuuri ja ajaloopärandi mitmekesisus on Euroopa üks kõige iseloomulikumaid ja silmatorkavamaid tunnusjooni. See on meie identiteedi ja majanduspotentsiaali lahutamatu osa.“

Teisalt on suurenenud teenuste (nt turism, puhketeenused) osakaal, mis annab tunnistust paljude maapiirkondade majanduse struktuuri muutumisest, samal ajal kui tööstus- ja ehitussektori osakaal on jäänud samaks.

Kuigi tänu suuremale majanduskasvule on lõhe alates 2000. aastast vähenenud, oli sisemajanduse koguprodukt (SKP) elaniku kohta maapiirkondades 2018. aastal ELi keskmisest siiski märkimisväärselt väiksem (75 %). Äärepoolsemate maapiirkondade majandus ei ole muudele maapiirkondadele järele jõudnud (endiselt ligikaudu 70 % ELi SKPst elaniku kohta). Selline üldine majandusolukord annab tunnistust vajadusest jätkata maapiirkondade majanduse mitmekesistamist, pidades silmas kõiki aspekte ja sektoreid, et maksimaalselt ära kasutada teenuste osutamise ja tootmistegevuse potentsiaali nendes piirkondades.

ELi maapiirkondade keskmine tööhõivemäär kerkis aastatel 2012–2020 (67,5 %-lt 73,1 %-le, st kõrgemale kui linnades), samal ajal kui keskmine töötusmäär langes (10,4 %-lt 5,9 %-le, st madalamale kui linnades). Selline soodne ülddünaamika varjab eripalgelist tegelikkust – täpsemalt on eri liikmesriikide olukord väga erinev ja võrreldes tööealise elanikkonnaga üldiselt on töötusmäär noorte inimeste seas kõrgem, seda ka maapiirkondades. Lisaks näitavad 2019. aasta andmed, et vaesusriiskiga või sotsiaalse tõrjutuse riskiga inimeste osakaal on suurem maapiirkondades (22,4 %) kui suurlinnades (21,3 %) ning linnades ja äärelinnades (19,2 %) ning kümnes liikmesriigis on vaesusriskiga inimeste osakaal maapiirkondades alates 2012. aastast suurenenud.

Maapiirkondades erineb meeste ja naiste tööhõive määr 13 protsendipunkti (võrreldes 10 protsendipunktiga linnades), mõnes liikmesriigis on see üle 20 protsendipunkti. See erinevus on alates 2012. aastast püsinud ELis üsna stabiilsena. Rohkem kui pooltes liikmesriikides on sooline ebavõrdsus maapiirkondades suurem kui linnades. Tähelepanu tuleks pöörata asjaolule, et paljudel naistel on ebakindlad töölepingud (nt hooajatöötajad) või on neil maapiirkonna ühiskonnas nn nähtamatu roll (nt abistavad abikaasad), mistõttu võivad nad jääda kaitsetusse olukorda (näiteks puudub neil mõnel juhul võimalus saada sotsiaalkaitset või rasedus- ja sünnitushüvitist). Samal ajal on maapiirkondade naistel jõukuse ja sotsiaalse kaasatuse seisukohast oluline roll, seda eelkõige ettevõtluse kaudu.

Maapiirkondades on kõrgharidusega inimeste osakaal elanikkonnast endiselt väike, kuigi ajavahemikus 2012–2019 suurenes see 18 %-lt 22 %-le. Erinevus maapiirkondade ja suurlinnade vahel suurenes samuti 17 protsendipunktilt 2012. aastal 19 protsendipunktile 2019. aastal (enamikus liikmesriikidest on see näitaja stabiilne või suureneb). Nagu näitavad PISA 2018 tulemused, on ka põhioskuste (lugemine, matemaatika ja loodusteadused) osas linna- ja maapiirkondade tulemuste erinevus paljudes riikides suur. Vähemalt algtaseme digioskuste erinevus oli 2019. aastal kuni 14 protsendipunkti (maapiirkondades 48 % ja linnades 62 %) ja alates 2015. aastast on see näitaja püsinud stabiilne. Lisaks on madala haridustasemega noorte osakaal ELi maapiirkondades ja linnades suurem kui suurlinnades. Mõne maapiirkonna koolidel on geograafilise eraldatuse ja väiksuse tõttu sageli raske pakkuda kvaliteetset haridust. Nende probleemideks on ebapiisav taristu ja ebapiisavad hariduse tugiteenused, vähesed haridusvõimalused ja kogenud õpetajate puudumine. See võib piirata e-teenuste kasutuselevõttu ning kaugõppe- ja -töövõimalusi, mis mõjutab kvaliteetsete töökohtade kättesaadavust maapiirkondades.

Maapiirkondades on eluliselt tähtsad kvaliteetsete avalike teenuste kättesaadavus ja juurdepääs taristule. Avaliku konsultatsiooni käigus selgitati välja, et kõige pakilisemad vajadused on taristu olemasolu, juurdepääs rajatistele, kommunaalteenuste kättesaadavus, digitaalne ühendatus ja tööhõive. Sotsiaalse ja majandusliku kaasamise tagamiseks on eriti olulised teenused ja nendega seotud taristu – vesi, kanalisatsioon, energia, transport, finantsteenused ja digitaalne side. Need täiendavad selliseid muid tugifunktsiooniga teenuseid nagu lastehoid, haridus, pikaajaline hooldus, eluase, tööturg ja sotsiaalteenused, ning hõlbustavad nende kättesaadavust, ühtlasi võivad need olla ka oluliseks töökohtade loomise allikaks.

Avalike teenuste kättesaadavust ja juurdepääsu taristule mõjutab rahvastiku tihedus ja inimeste lähedus, mis on eri liikmesriikides ning linnalähedastes ja äärepoolsetes maapiirkondades erinev. Mida vähem linnastunud ja äärepoolsem on piirkond, seda pikem on keskmine vahemaa lähima teenuseni.

Üks kolmandik maapiirkondade elanikest elab piirialal. Keskmiselt on nendes piiriääsetes maapiirkondades maanteede ja raudteedega seotud näitajad kehvemad ning reisilennuvõimalusi on seal vähem kui muudes maapiirkondades. Muude maapiirkondade elanikega võrreldes peavad piiriääsete maapiirkondade elanikud sõitma kaugemale, et minna alg- või keskkooli või haiglasse.

Pikemad vahemaad, väiksem rahvastikutihedus ja suuremad teeninduspiirkonnad muudavad teenuste osutamise ja nende kättesaadavuse maapiirkondades raskemaks. Samas on põhitähtis, et maapiirkondades osutatavate üldhuviteenuste kvaliteet oleks võrreldav linnapiirkondade teenuste kvaliteediga, et kõigile kodanikele ja kõigil territooriumidel, sealhulgas kõige kaugemates maapiirkondades ja äärepoolseimates piirkondades, säiliks võrdväärne elatustase.

Maakogukondade jaoks võivad ka kliimapöördega seotud kulud olla suuremad. Kuna vahemaad nt haiglasse, kooli ja poodi on pikemad ning vajadus isikliku sõiduauto järele suurem, sest ühistransporditeenuseid napib, on ka sõidukulud suuremad. Jaemüüjad, arstid, apteegid, pangad, postkontorid, ühistransport, lastehoiuasutused ja koolid on olulised maapiirkondade eluolu ja töökohtade jaoks ning selle tagamiseks, et kedagi ega ühtki kohta ei jäetaks tagaplaanile. Kui need teenused puuduvad, võib kiiresti tekkida eraldatuse ja sotsiaalse tõrjutuse tunne. Maapiirkondade atraktiivseks muutmisele ja arengu käivitamisele võivad aidata kaasa väikelinnad ning muuta mitmed teenused ümbritsevatele maapiirkondadele kättesaadavaks. Oluline on kaaluda ja katsetada uusi avalike teenuste korraldamise võimalusi riigi ja piirkonna tasandil, kasutades selleks digiteerimise eeliseid.

Ärimudelid ja -võimalused, näiteks e-teenused, mobiilsidelahendused, avaliku ja erasektori partnerlus, sotsiaalettevõtted, kultuuri- ja loomemajandus ning ühistud, võivad aidata jõuda hõredamalt asustatud piirkondadeni ning on üldjuhul maapiirkondade sotsiaalmajandusarengu põhiteguriks. Olulisel määral sõltuvad need digioskuste tasemest, piisava digitaristu olemasolust ja taskukohasusest ning suutlikkusest digitehnoloogialahendusi, näiteks digiteenuste platvorme, tõhusalt kasutusele võtta. Digipöörde peamine eeltingimus on internetiühendus. Hoolimata kiire lairibaühenduse võimaluste hiljutisest parandamisest on ainult 59 %-l maapiirkondade majapidamistest juurdepääs järgmise põlvkonna juurdepääsuvõrgule (>30 Mbit/s), samal ajal kui kogu ELi majapidamiste puhul on see näitaja 87 %.

Lisaks on maapiirkondades konkreetsed probleemid seoses kliimamuutustega ja keskkonnaseisundi halvenemisega. Näiteks põllumajandus ja metsandus on sagedasemate ebasoodsate ilmastikutingimuste, nagu tormid, üleujutused ja põuad, suhtes haavatavamad kui majandustegevus linnas. Need sektorid on ühed esimesed, kus elurikkuse kadumise tagajärjed on tunda ja ohtu satuvad nendest sektoritest sõltuvate maakogukondade pikaajalise majandustegevuse võimalused.

1.2. Maapiirkondade võimalused

Uued ühiskonna nõudmised, rohemajanduse pakutavad ja digitehnoloogiaga avanenud võimalused, COVID-19 pandeemia tagajärjed ja kaugtöö osakaalu suurenemine on taas seadnud tähelepanu keskmesse maapiirkonnad kui paigad, kus on hea ja turvaline olla, mis on keskkonnasäästlikud ning kus on uued sotsiaal- ja majandusarengu võimalused.

Maapiirkondade loodusrikkused on see põhiväärtus, millele rajada kestlik ja jõukas tulevik. Maapiirkondade maastikud, kui neid hästi majandada ning kui need on kaetud metsade ja looduslike aladega, aitavad reguleerida veevoolu, siduda atmosfäärist CO2 ja õhusaasteaineid, hoida ära mullaerosiooni ja pakkuda ökosüsteemi teenuseid. Kestlik põllu- ja metsamajandus, mis tähendab keskkonna, majanduse ja sotsiaalsfääri kestlikkust, aitavad tagada inimväärse töö ja elatise, kaitsevad ökosüsteeme ja elurikkust ning suurendavad ka vastupidavust ilmastikutingimustele ja riskidele. Äärmiselt tähtis on parandada toodangu kvaliteeti ning toetada põllumajandustootjaid, metsandusettevõtjaid ja maapiirkondade ettevõtjaid, kes võimaldavad üle minna keskkonnasäästlikumale ühiskonna- ja majanduskorrale.

Maapiirkondades on võimalik võidelda energiaostuvõimetusega nii, et toodetakse taastuvenergiat, ühtlasi pööratakse sellega suuremat tähelepanu kliimamuutuste leevendamisele, tingimusel et maakogukonnad hindavad ökosüsteemi teenuseid vajalikul määral ja et ärimudelid on nende jaoks jätkuvalt väärtuslikud.

Pidades silmas Euroopa rohelist kokkulepet ja Euroopa uut majanduskasvu strateegiat, on maapiirkondadel tähtis roll ELi muutmisel 2050. aastaks esimeseks kliimaneutraalseks maailmajaoks. Rohepöördeks on vaja arendada innovatsioonil, teadmiste jagamisel ja koostööl põhinevaid partnerlussuhteid kõikides maapiirkondade majandustegevuse valdkondades kõikide sektorite ettevõtjate, kohalike omavalitsuste, teadlaste ja teenuseosutajate vahel, sealhulgas aruka spetsialiseerumise protsesside raames.

Biomajandus on liidu üks suurimatest sektoritest. Selle alla kuuluvad põllumajandus, metsandus, kalandus, vesiviljelus ning toidu, sööda, bioenergia ja bioressursipõhiste toodete tootmine. See võib aidata ELil kiiremini arendada ringmajandust ja vähese CO2-heitega majandust ning ajakohastada ja tugevdada toidusektorit ja maapiirkondade tööstusbaasi. Kestlikus bio- ja ringmajanduses tekivad uued, mitmekesisemad väärtusahelad ning luuakse keskkonnahoidlikumaid ja kulutõhusamaid protsesse, kaitstes samal ajal elurikkust ja keskkonda. 2017. aastal andis biomajandus ELis lisandväärtust 614 miljardit eurot ja tööd ligikaudu 17,5 miljonile inimesele. Maapiirkondades võib biomajandus anda hoogu innovaatiliste ärilahenduste tekkele ning biomajandust saab toetada selliste algatustega nagu idufirmade külad (Startup Villages) ja VKEde toetamisega.

Lisaks nendele uutele majandusvõimalustega ja selleks, et luua uusi töökohti mõjutatud piirkondades, tuleb ka välja selgitada, kuidas säästvalt ja innovaatiliselt kasutada endisi kaevandusi ja karjääre, eelkõige taastades kahjustatud ökosüsteeme ja nende abil pakkuda teenuseid kohalikele kogukondadele.

Tarbijate üha suurem nõudlus kvaliteetsema, säästvama ja tervislikuma toidu, sealhulgas mahepõllumajanduslike toodete järele võib tekitada uusi võimalusi põllumajandustootjatele ja maapiirkondade majandusele. Üleminek mahetootmismeetodite kasutamisele ning lühikeste tarneahelate, kohapeal töötlemise ja innovaatiliste toodete arendamine kooskõlas ELi strateegiaga „Talust taldrikule“ ning mahetootmise arendamise tegevuskavaga võivad aidata suurendada põllumajandustootjate osatähtsust ja sissetulekut.