ELis tagasisaatmist reguleerivate normide põhjalik ja järjepidev rakendamine on süsteemi tõhustamisel ülioluline. ELi tagasisaatmisdirektiiviga on liikmesriikidele kehtestatud juriidiline kohustus anda välja tagasisaatmisotsus kõikide riigi territooriumil ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike kohta ja vajaduse korral võtta meetmeid otsuse täitmise tagamiseks . Selles on sätestatud ka kaitsemeetmed tagasisaadetavate õiguste kaitseks ja tagasisaatmise inimlikul ja mõõdupärasel viisil teostamiseks.

Kuid vabatahtliku tagasipöördumise programmide edukus sõltub sellest, kui suur on sunniviisilise tagasisaatmise tõenäosus. Sageli kogu oma elu säästud ebaseaduslikult üle piiri toimetajaile andnud rändajad ei pruugi tahta kasutada vabatahtlikku toetatud tagasipöördumist, kui nad usuvad, et neid niisama tagasi ei saadeta. Kui rändajad vabatahtlikult tagasi ei pöördu, tuleb neid selleks sundida.

Kuigi vabatahtliku tagasipöördumise programmide koostamise ja rakendamise eest vastutavad peamiselt liikmesriigid, pakub EL sellistele programmidele rahastamist ning parima tava vahetamise platvormi ja suurendab operatiivkoostööd vabatahtliku tagasipöördumise valdkonnas. AMIFi 2014.–2020. aasta riiklike programmide kohaselt planeerivad liikmesriigid, et vabatahtliku tagasipöördumise raames naaseb sunniviisilise tagasisaatmisega võrreldes kaks korda rohkem ebaseaduslikke rändajaid. Komisjon kutsub liikmesriike looma tõhusat raamistikku, mis võimaldaks ebaseaduslikel rändajatel hõlpsasti vabatahtliku tagasipöördumise programme kasutada. Vabatahtliku toetatud tagasipöördumise programmid tuleks luua ilma tõmbetegureid tekitamata – et ei oleks stiimuleid, mis tõmbaksid veel rohkem ebaseaduslikke rändajaid Euroopasse sellistest programmidest kasu lõikama.

Rändajate vabatahtlik tagasipöördumine päritoluriiki, kui see on vähegi võimalik, on endiselt eelistatud valik. Vabatahtlik tagasipöördumine ja sellega kaasnevad taasintegreerimismeetmed aitavad parandada tagasipöördunute olukorda päritoluriigis ning hoida ära uut ebaseaduslikku rännet. Neid meetmeid peetakse üldiselt sunniviisilisest tagasisaatmisest kulutõhusamaks. Vabatahtlik tagasipöördumine aitab ka saada üle teatavate kolmandate riikide soovimatusest teha oma kodanike tagasisaatmise alal koostööd. Vabatahtlike tagasipöördumiste osakaal tagasisaatmiste kogusarvust on ELis viimaste aastate jooksul järk-järgult suurenenud. 2013. aastal olid hinnanguliselt 40 % tagasisaatmistest vabatahtlikud tagasipöördumised, samas kui 2009. aastal oli see kõigest 14 %.

Kõikide käesolevast teatisest tulenevate meetmete rakendamine peab toimuma kooskõlas rahvusvaheliste inimõiguste normidega, eriti Euroopa Liidu põhiõiguste harta, Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni, ÜRO 1951. aasta pagulasseisundi konventsiooni ja selle 1967. aasta protokolli ning tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõttega, nagu see on tagatud ELi õigusaktides. ELi tagasisaatmisdirektiivis on sätestatud konkreetsed õiguslikud tagatised tagasipöördujate õiguste tõhusa kaitsmise tagamiseks kogu tagasisaatmisprotsessi jooksul. Erilist tähelepanu tuleks pöörata isikuandmeid käsitlevate sätete täielikule rakendamisele.

Euroopa Ülemkogu kutsus komisjoni „looma sihtotstarbelise Euroopa tagasisaatmisprogrammi”. Sellele üleskutsele vastuseks ongi loodud käesolev ELi tagasisaatmisalane tegevuskava, milles on ette nähtud kohesed ja keskpika perioodi meetmed ELi tagasisaatmissüsteemi tõhustamiseks. Tegevuskavaga püütakse tõhustada juba rakendatavaid meetmeid ja pakutakse välja uusi algatusi, et kasutada täies ulatuses ära ELi õiguse pakutavad normid ja neid vajaduse korral tugevdada. Eesmärk on luua järjepidev tegevusraamistik, mida toetaks tihe koostöö liikmesriikide, ELi asutuste ja rändajate päritoluriikide vahel. Tegevuskavas võetakse arvesse liikmesriikide määravat rolli ja vastutust ELi tagasisaatmispoliitika elluviimisel ning selles on välja arendatud liikmesriikide ja neile olulist tuge pakkuvate ELi asutuste vahelise tihedama koostöö põhimõte.

ELis kehtivat ebaseaduslike rändajate tagasisaatmise süsteemi tuleb tõhustada. See on ülioluline, et üldsus usaldaks ELi varjupaigasüsteemi ja toetaks rahvusvahelist kaitset vajavate inimeste abistamist. Ebaseaduslike rändajate tagasisaatmise määra suurendamine peab toimuma koos ELi jõupingutuste suurendamisega kaitset vajavate inimeste abistamisel, sealhulgas ümberpaigutamise ja ümberasustamise teel.

2014. aastal lahkus EList tegelikult vaid vähem kui 40 % ebaseaduslikest rändajatest, kellel kästi lahkuda. Üks tõhusamaid viise ebaseadusliku rändega tegelemiseks on ELis viibimise õiguse kaotanute järjekindel vabatahtlik või sunniviisiline tagasisaatmine. Kui inimesed teaksid, et nad saadetakse kiiresti koju tagasi, oleks neid rahvusvahelist kaitset mittevajavaid inimesi, kes ELi pääsemiseks riskiksid oma eluga ja lennutaksid raha tuulde, vähem.

ELis viibimise õiguseta ebaseaduslike rändajate tagasisaatmine päritoluriiki, pidades täielikult kinni tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõttest, on keskne osa ELi laiaulatuslikest jõupingutustest rändega tegelemiseks ja eeskätt ebaseadusliku rände vähendamiseks. Euroopa Komisjoni poolt 13. mail 2015 vastu võetud Euroopa rände tegevuskavas rõhutati, et üks ebaseadusliku rände stiimuleid on teadmine, et ELis kehtiv ebaseaduslike rändajate tagasisaatmise süsteem ei ole piisavalt tõhus.

VISi määrusega on ette nähtud, et VISi salvestatakse viisat taotlevate kolmandate riikide kodanike biomeetrilised andmed, ja see lihtsustab viisaomanike tuvastamist. Määrus võimaldab edastada teatavaid andmeid rangetel tingimustel kolmandatele riikidele ja neid nendega jagada, et aidata tuvastada nende kodanike isikut. See võib aidata lihtsustada reisidokumentide väljaandmist tagasisaatmise eesmärgil. Komisjon hindab parasjagu VISi rakendamist, sealhulgas nimetatud sätte kasutamist, ja esitab tulemuste kohta aruande.

Komisjon kaalub ka Eurodaci määruse kohaldamisala ja eesmärgi võimalikku laiendamist, et andmeid saaks kasutada tagasisaatmise otstarbel. Eesmärk on võimaldada liikmesriigis tagasisaatmise eest vastutavatel ametiasutustel saada teavet selle kohta, kas kinni peetud ebaseaduslik rändaja on juba eelnevalt mõnes muus liikmesriigis kinni peetud ja/või kas temalt on sõrmejäljed võetud. Selline teave võib aidata tuvastada ebaseaduslikke rändajaid ja lihtsustada nende tagasisaatmist.

Tagasisaatmist takistab ka liikmesriikidevaheline ebapiisav teabevahetus ja koostöö selliste isikute asjus, kel on elamisluba ühes liikmesriigis, kuid kelle suhtes kehtib samal ajal muus liikmesriigis tagasisaatmisotsus. Liikmesriigid peaksid looma riiklike kontaktpunktide võrgustiku, et vahetada teavet elamislubade kehtetuks tunnistamise kohta, eriti karistusregistrisse kantud rändajate kohta. Liikmesriikidel on ka kohustus kanda SISi kõik kehtetuks tunnistatud dokumendid, näiteks elamisload, et neid saaks konfiskeerida. Komisjon palub liikmesriikidel tagada järjekindlalt selle kohustuse täitmine.

Komisjon teeb ettepaneku muuta SISi, et tõhustada selle kasutamist ebaseaduslike rändajate puhul. Esiteks teeb komisjon ettepaneku muuta kõikide sisenemiskeeldude SISi sisestamine liikmesriikidele kohustuslikuks, et aidata ennetada ühte liikmesriiki sisenemise keelu saanud rändajate muu liikmesriigi kaudu uuesti Schengeni alale sisenemist. Ta teeb ka ettepaneku, et liikmesriigid sisestaksid SISi kõik tehtud tagasisaatmisotsused. Nii peaks olema võimalik jälgida isikut, kes üritab tagasisaatmiskorraldusest kõrvale hoida muusse liikmesriiki suundumise teel. Lisaks teeb komisjon ettepaneku luua SISi jaoks keskne sõrmejälgede automaattuvastuse süsteem, mis aitaks tuvastada seni kindlaks tegemata identiteediga isikuid, sealhulgas ebaseaduslikke rändajaid.

Tulemuslik tagasisaatmispoliitika eeldab toimiva varjupaigasüsteemi olemasolu, et põhjendamatute varjupaigataotluste korral tagada isikute kiire väljasaatmine Euroopa territooriumilt. Varjupaigamenetluste direktiiviga on juba ette nähtud teatavate taotluste kiirkorras menetlemine. Nn piirimenetluse kohaselt võib taotluse esitajat pidada piiril kinni ja taotluse läbivaatamise suhtes kehtivad väga lühikesed tähtajad. Varjupaigataotlejaid tuleb juba varakult ning igas varjupaigamenetluse etapis teavitada vabatahtliku toetatud tagasipöördumise võimalusest, et pakkuda mõistlikku alternatiivi tagasilükatud varjupaigataotluse esitajatele ja neile, kes soovivad taotluse ise tagasi võtta ja väärikalt päritoluriiki naasta. Kui vabatahtlik tagasipöördumine ei ole võimalik, tuleb võtta sobivaid meetmeid tagasilükatud varjupaigataotluse esitajate põgenemise vältimiseks.

Liikmesriikide lahknevad tavad tagasisaatmisdirektiivi rakendamisel õõnestavad ELi tagasisaatmissüsteemi tõhusust, sest ebaseaduslikud rändajad saavad vältida oma tagasisaatmist seeläbi, et suunduvad muusse Schengeni alasse kuuluvasse riiki. Statistilised andmed näitavad, et teatavad liikmesriigid ei anna järjepidevalt välja tagasisaatmisotsuseid oma territooriumil kinni peetud ebaseaduslikele rändajatele või isikutele, kelle varjupaigataotlus on tagasi lükatud.

Komisjon hindab parasjagu direktiivi kohaldamise seisu ja kasutab kõiki vahendeid, et tagada selle korrektne täitmine nii seoses ebaseaduslike rändajate õiguste kaitsega kui ka seoses tagasisaatmisprotsessi täieliku ja tegeliku täideviimisega. Komisjon osutab liikmesriikidele abi, et aidata neil oma kohustusi täita. Samuti algatab ta rikkumismenetluse liikmesriikide suhtes, kes ei täida täielikult kõiki direktiivi sätteid, sealhulgas kohustust anda välja tagasisaatmisotsuseid ja neid täide viia. Lisaks esitab komisjon hiljemalt 2017. aastaks Euroopa Parlamendile ja nõukogule teise aruande, milles kaalutakse ka tagasisaatmisdirektiivi läbivaatamise vajadust.

Olukordades, kus on tekkinud eriline rändesurve, võimaldab tagasisaatmisdirektiiv liikmesriikidele paindlikkust. Hädaolukorra klausli kohaselt võimaldatakse liikmesriikidele, kuhu on äkitselt ja ootamatult saabunud suur hulk rändajaid, paindlikkust seoses rändajate kinnipidamistingimustega. Liikmesriigid võivad siseriikliku õiguse alusel samuti kohaldada lihtsustatud ja kiirkorras tagasisaatmismenetlust piiri ebaseaduslikul ületamisel tabatud või kinni peetud rändajate suhtes, järgides teatavaid põhilisi kaitsemeetmeid.

Komisjon kavatseb kasutada täielikult ära Euroopa rändevõrgustiku pakutavad võimalused, et täiustada tagasisaatmisalase teabe analüüsi ja jagamist. Asjakohase poliitilise reaktsiooni kujundamiseks on üliolulised usaldusväärsed, võrreldavad ja järjepidevad statistilised andmed. Kuigi liikmesriigid esitavad Eurostatile tagasisaatmiste kohta statistilisi andmeid, on leitud ebajärjekindlust. Seda küsimust hakkab arutama spetsiaalne töörühm, kuhu kuuluvad komisjon, Eurostat ja vastava teemaga tegelevad ELi ametid.

Peamistes päritolu- või transiidiriikides asuvatesse ELi delegatsioonidesse suunatavad Euroopa rändeküsimuste kontaktametnikud peaksid vahendama nende riikide ametivõimudega tehtavat koostööd nende riikide ELis ebaseaduslikult viibivate kodanike tagasivõtmisel. Euroopa rändeküsimuste kontaktametnikud peaksid tegema tihedat koostööd nendes riikides asuvate sisserände kontaktametnike võrgustikega ja ELi ametitega, eriti nendesse riikidesse lähetatud Frontexi kontaktametnikega, ning tagasisaatmisele suunatud võrgustikega, nagu EURLO. 2016. aastaks kavandatud sisserände kontaktametnikke käsitlevate ELi õigusaktide hindamise järel uurib komisjon, kas need õigusaktid on vaja läbi vaadata, et suurendada sisserände kontaktametnike võrgustiku antavat lisaväärtust.

Need võrgustikud peaksid töötama teineteist tugevdades, et koos Frontexiga, kes koordineerib integreeritud tagasisaatmise haldamise süsteemi operatiivtasandil, saavutada järjepidev ja tulemuslik tagasisaatmise haldamise süsteem. Eriti peaksid nad kiirkorras võtma kasutusele mobiilsed rakkerühmad, kes abistaksid rändajate tuvastamisel ja nende tagasisaatmiseks vajalike reisidokumentide välja andmisel, testiksid parimat tava ja levitaksid seda laiemaks kasutuselevõtuks. Selline koostöö peaks soodustama liikmesriikide tagasisaatmistavade ühtlustamist ja pärssima teisest rännet.

Lisaks Frontexi operatiivtoetusvõime suurendamisele tuleks laiendada ka tema õigusi analüüsida tagasisaatmise ja tagasivõtmisega seotud küsimusi. Eriti tuleks laiendada agentuuri riskianalüüsiõigust, et see hõlmaks kolmandate riikide kodanike ELi-sisese ebaseadusliku teisese rände alase teabe kogumist ja analüüsimist, et aidata täide viia ELis seadusjärgse viibimise õiguseta kolmandate riikide kodanike tagasisaatmist. Tugevdada tuleks Frontexi positsiooni ELi tagasisaatmisalase operatiivkogemuse ja teadmiste vahetamise keskusena, millena ta toimib otseste kontaktpunktide võrgustiku kaudu.

Isiku tuvastamise eesmärgil on oluline, et liikmesriigid (eriti kõige suurema surve all olijad) võtaksid asjakohaseid meetmeid vältimaks rändajate põgenemist ning muudesse liikmesriikidesse suunduvat teisest rännet.

Frontex võib samuti abistada tagasi päritolu- või transiidiriiki saatmise operatsioonide korraldamisega, samuti võib ta neid koordineerida ja kaasrahastada. Frontex peaks korraldama, et ühised tagasisaatmislennud muudest liikmesriikidest teeksid kõige suurema surve all olevates liikmesriikides süstemaatiliselt vahepeatuse.

Esiteks võib ta aidata rändajaid tuvastada. Frontexi koordineeritavad eksperdid võivad aidata liikmesriikidel registreerida nii dokumentidega kui ka dokumentideta kinni peetud ja saabuvaid rändajaid. Nad võivad kontrollida hiljuti saabunud rändajaid, et selgitada välja nende arvatav kodakondsus ja vältida kodakondsusega kauplemist. See võimaldaks teha kiiresti kindlaks tagasisaadetavad rändajad ja need, kes tõenäoliselt rahvusvahelist kaitset vajavad. See peaks võimaldama asjaomastel liikmesriikidel järjekindlalt kontrollida kõiki asjakohaste dokumentideta rändajaid, kes on pärast ebaseaduslikku piiriületamist kinni peetud.

Euroopa rände tegevuskavaga loodud nn kriisikolde süsteem võimaldab märkimisväärselt suurendada operatiivtuge, mida antakse rändesurve alla sattunud liikmesriikidele. Selle süsteemi kohaselt võib Frontex pakkuda kõige suurema surve all olevatele liikmesriikidele mobiilseid meeskondi, et anda mitmes etapis kohapealset operatiiv- ja teabetuge.

Peamine lahendamist vajav probleem on rändajate tuvastamine ja nende reisidokumentide kättesaamine. Frontex peaks soodustama kontakte ja koostööd liikmesriikide ja kolmandate riikide vahel, eriti nende vahel, kel puudub asjaomases liikmesriigis konsulaaresindus. Lisaks peaks ta aitama liikmesriike tagasisaatmisoperatsioonidel tšarterlendude tellimisega, sealhulgas tellima tšarterlennud ise. Kättesaadavaks võiks teha sunniviisilise tagasisaatmise jälgimise projekti alusel loodud andmebaasi kuuluvad jälgijad, et korraldada tagasisaatmisoperatsioonide erapooletu aruandlus. Frontex võib katta jälgijate kasutamisest tekkivad kulud. Ta võib aidata liikmesriikidel luua ühiseid saatemeeskondi, keda saaks kiiresti suunata tagasisaatmislendudele, pakkudes sellealast väljaõpet.

Kohesed meetmed Tagasisaatmise haldamise integreeritud süsteemi loomine Euroopa rändeküsimuste kontaktametnike ülesannete ja nende peamiste asukohariikide kindlaksmääramine Tagasisaatmist käsitlevate statistiliste andmete kogumise täiustamise tegevuskava Keskpika perioodi meetmed Euroopa rändeküsimuste kontaktametnike suunamine peamistesse kolmandatesse riikidesse Sisserände kontaktametnikke käsitlevate ELi õigusaktide hindamine ja võimalikud seadusandlikud ettepanekud nende läbivaatamiseks ELi reisilubade ulatuslikuma kolmandates riikides tunnustamise võimaluste uurimine

III.Päritolu- ja transiidiriikidega koostöö parandamine tagasivõtmise valdkonnas

Koostöö edendamine ebaseaduslike rändajate peamiste päritolu- ja transiidiriikidega tagasisaatmise ja -võtmise valdkonnas on äärmiselt oluline selleks, et suurendada tagasisaatmise määrasid ja hoida ära täiendav ebaseaduslik ränne. Prioriteediks on sellised Aafrika riigid, kust on pärit paljud ebaseaduslikult ELi saabuvad või ebaseaduslikult ELis viibivad rändajad. Aafrika riikidesse tagasisaatmise määr on alla 30 %, mis on selgelt alla EList tagasisaatmise üldmäära, mis on 40 % ja mis iseenesest on juba liiga madal. Eesseisev Valletta rändeteemaline tippkohtumine pakub väga head võimalust arutada tagasivõtmist laiema diskussiooni raames, mis peetakse ELi ja Aafrika vahelise rändekoostöö üle.

Oma kodanike tagasivõtmine on rahvusvahelisest tavaõigusest tulenev kohustus. Aafrika, Kariibi mere ja Vaikse ookeani piirkonna riikidele tuleneb sellesisuline kohustus ka Cotonou lepingu artiklist 13.

Euroopa rände tegevuskavas käsitleti juba vajadust jõulisema tegutsemise järele selles suunas, et kolmandad riigid täidaksid kohustust oma kodanikud tagasi võtta. Euroopa Ülemkogu 25.–26. juuni 2015. aasta kohtumisel paluti võtta kasutusele kõik vahendid koostöö suurendamiseks tagasivõtmise valdkonnas.

Komisjoni esmatähtis eesmärk on tagada, et tagasivõtukohustusi täidetakse tulemuslikult ja viivitamata. Samal ajal keskendub ta tagasivõtulepingute üle peetavate pooleliolevate läbirääkimiste lõpuleviimisele ja vajaduse korral peamiste päritoluriikidega uute läbirääkimiste alustamisele. Lisaks peaks EL astuma asjaomaste riikidega tagasivõtuküsimustes kõrgetasemelistesse poliitilistesse dialoogidesse ja parandama oluliselt operatiivkoostööd. Nende eesmärkide saavutamiseks peaks EL kasutama suhetes nende partnerriikidega sobivaid hoobasid.

1.Tagasivõtukohustuste tulemuslik täitmine

Komisjon püüab tagada, et täidetaks nii konkreetsete tagasivõtulepingute kui ka Cotonou lepingu raames võetud tagasivõtukohustusi.

Tänaseks on EL sõlminud 17 tagasivõtulepingut. Üldiselt on lihtsam võtta või saata ebaseaduslikke rändajaid tagasi sellistesse riikidesse, kes on sõlminud ELiga sellise lepingu. Tagasivõtmise ühiskomiteede raames kohtutakse korrapäraselt, et jälgida nende lepingute täitmist, ja komiteed on kasulikuks kanaliks, mille kaudu arutada ja lahendada praktilisi küsimusi. Komisjon kasutab ära kõik nende komiteede võimalused, et veelgi parandada praktilist koostööd ja suurendada partnerriikidesse tagasisaatmise määrasid.

Lisaks keskendub komisjon ELi ja AKV riikide poolt Cotonou lepingu artikliga 13 võetud kohustuse kiirele täitmisele, mille kohaselt tuleb oma kodanikud tagasi võtta ilma täiendavate formaalusteta. Komisjon korraldab koos Euroopa välisteenistuse, liikmesriikide ja Frontexiga tagasivõtuküsimustes Sahara-taguse Aafrika peamiste päritoluriikidega korrapäraseid kahepoolseid kohtumisi. Eesmärk on parandada praktilist koostööd, seades sisse suhtluskanalid, määrates kindlaks korra ebaseaduslike rändajate õigeaegseks kindlakstegemiseks ning tagasipöördumiseks vajaliku reisidokumendi väljaandmiseks või ELi laissez-passer kasutamiseks.

Võttes arvesse rändesuundumusi, on prioriteetsed riigid, kellega selliseid kohtumisi korraldatakse, Nigeeria, Senegal, Mali, Etioopia, Kongo Demokraatlik Vabariik, Guinea, Côte d’Ivoire ja Gambia.

Kohesed meetmed Korraldada korrapäraseid kahepoolseid kohtumisi Sahara-taguse Aafrika peamiste päritoluriikidega, alustades Nigeeria ja Senegaliga

2.Tagasivõtulepingute üle peetavate pooleliolevate läbirääkimiste lõpuleviimine ja uutega alustamine

Kui ELi idaserv on praegu tagasivõtulepingutega hästi kaetud, siis lõuna pool, kus rändesurve on praegu tugev, pole see sugugi nii, kuigi mitme lepingu üle läbirääkimised käivad. Üheks komistuskiviks Põhja-Aafrika riikidega tagasivõtulepingute üle peetavatel läbirääkimistel on nn kolmandate riikide kodanike klausel, mis paneb riikidele kohustuse võtta tagasi kolmandate riikide kodanikud, kes on tulnud läbi nende territooriumi. Samas on need riigid teinekord tõrksad tegema koostööd isegi omaenda kodanike tagasivõtmiseks.

See, et iga riik Sahara-taguses Aafrikas võtab tagasi oma kodanikud, nagu on sätestatud Cotonou lepingus, peaks vähendama survet transiidiriikidele, sest ebaseaduslikud rändajad saadetaks tagasi otse nende koduriiki. See omakorda peaks lihtsustama lepingute sõlmimist Põhja-Aafrika riikidega.