[pic] | EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON |

Brüssel 18.11.2008

KOM(2008) 756 lõplik

KOMISJONI ARUANNE

tarbijate huve kaitsvaid ettekirjutusi käsitleva Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 98/27/EÜ kohaldamise kohta

SISUKORD

1. Sissejuhatus 3

2. Direktiivi ülevõtmine 3

3. Direktiivi kohaldamine 5

4. Esinenud probleemid 6

5. Tarbijakaitsealase koostöö määruse mõju 8

6. Kokkuvõte 9

LISA 10

1. SISSEJUHATUS

1. Tarbijate huve kaitsvaid ettekirjutusi käsitleva direktiivi 98/27/EÜ[1] (edaspidi „direktiiv”) artikli 6 lõikega 1 nähakse ette aruande esitamine direktiivi kohaldamise kohta. Algselt kavandati käesolev aruanne avaldada hiljemalt 1. juulil 2003, kuid see tähtpäev lükati edasi, et hõlmata aruandesse teave direktiivi kohaldamise kohta ka nendes riikides, mis ühinesid Euroopa Liiduga 1. mail 2004 ja 1. jaanuaril 2007.

2. Aruande koostamiseks saatis Euroopa Komisjon aastatel 2003–2004 välja küsimustikud direktiivi kohaldamise kohta, millele vastas 25 liikmesriiki. Eelnevalt kogutud teabe ajakohastamiseks saadeti 2007. aastal 27 liikmesriigile uus küsimustik. Samaaegselt konsulteeris Euroopa Komisjon 2005. ja 2007. aastal direktiivi kohaldamise osas ka Euroopa tarbijate nõuanderühma ( European Consumer Consultative Group – ECCG) liikmetega. Esimeses konsulteerimises osales neliteist riikide tarbijaühingut ning teises konsulteerimises üks üleeuroopaline ja kaheksa riikide tarbijaühingut. 2006. aastal saatis Euroopa Komisjon liikmesriikidele (v.a Bulgaaria ja Rumeenia) kirjad, et selgitada teatavaid punkte nende riiklikes õigusaktides, millega direktiiv üle võetakse.

3. 2006. aastal avaldas Euroopa Komisjon Belgias asuva Leuveni Katoliku Ülikooli korraldatud uuringu tarbijakaebuste esitamise kohta[2] ning 2007. aastal kokkuvõtte tarbijaõigusest[3], mis sisaldab ka direktiivi käsitlevaid jaotisi. Lisaks korraldas eesistujariik Austria 2006. aasta veebruaris Viinis ettekirjutusi ja kollektiivset kaebuste esitamist käsitleva konverentsi.

2. DIREKTIIVI ÜLEVÕTMINE

4. Ettekirjutusi käsitleva direktiivi sätete kehtestamiseks muutsid kõik liikmesriigid suuremal või vähemal määral oma riiklikke õigusakte. Ettekirjutuste taotlemise menetluse kohaldamisala on aja jooksul laienenud.

Ettekirjutuste taotlemise menetlus igas liikmesriigis

5. Kindlasti on üks direktiivi väga oluline tulemus igas riigis tarbijate kollektiivsete huvide kaitseks ettekirjutuste taotlemise menetluse kehtestamine. Selline menetlus on praegu ainus kõikides liikmesriikides kasutatav konkreetselt tarbijate kaitsmisega seotud menetlus. See võimaldab õigusvastast tegevust tarbijate kollektiivsetes huvides peatada, vaatamata tegelikult põhjustatud kahjule. Direktiiviga kehtestatud ettekirjutuste taotlemise menetlusega ei nähta ette hüvitisi õigusvastase tegevuse tõttu kahju kannatanud tarbijatele.

6. Teatavate eranditega hõlmab iga riiklik ettekirjutuste taotlemise menetlus artikli 2 alusel kiirmenetlust, võimalust avaldada otsus või olukorda taastav dokument ning teatava summa tasumist otsuse täitmise tagamiseks. Kaks kolmandikku liikmesriikidest valis kohtumenetluse tsiviil- või äriõiguse alusel, samas kui peamiselt haldusliku lähenemise kasuks otsustas vaid mõni liikmesriik (näiteks Ungari, Malta, Poola ja Rumeenia). Mõni liikmesriik valis küll kohtumenetluse, kuid määras ka haldusasutused, kes teevad otsuseid teatavate rikkumiste kohta (nt Austria teleringhäälinguga seotud tegevuse ning Soome inimtervishoius kasutatavate ravimite reklaami ja reisipakettide puhul). Lisaks määras mõni liikmesriik konkreetse tegevuse käsitlemiseks kindlad kohtud (nt on Haagi ja Varssavi kohtutel ainupädevus ebaõiglaste lepingutingimuste osas).

7. Direktiivi artiklis 3 määratletakse ettekirjutust taotleva hagi esitamiseks pädevad üksused väga üldsõnaliselt. Selles eristatakse kahte mittetäielikku üksuste kategooriat ja jäetakse liikmesriikide kehtestada need kriteeriumid, mille põhjal määratakse kindlaks tarbijate kollektiivsete huvide kaitsmise eest vastutavad organisatsioonid. Tegelikult hõlmab pädevate üksuste mõiste tarbijaühinguid, konkreetselt tarbijakaitse eest vastutavaid ametiasutusi, ravimiameteid, tsiviillennundusameteid, kasutajate ühendusi, pereorganisatsioone, kutseühinguid, põllumajanduskodasid ning kaubandus- ja tööstuskodasid. Kõik liikmesriigid on kooskõlas artikliga 4 teatanud Euroopa Komisjonile need pädevad üksused, kellel on õigus taotleda ettekirjutust teises liikmesriigis[4]. Euroopa Liidu Teatajas avaldatud loetelu võimaldab sinna kantud üksustel tõendada oma õigusvõimet pöörduda teiste liikmesriikide kohtute või haldusasutuste poole.

8. Lisaks võimaldab direktiivi artikkel 5 liikmesriikidel kehtestada ettekirjutust taotleva poole ja kostja vahel kohustusliku eelnevate läbirääkimiste menetluse või sellest võimalusest loobuda. Kõnealuse menetluse on kehtestanud kolmandik liikmesriike (Iirimaa, Itaalia, Küpros, Leedu, Malta, Madalmaad, Rumeenia, Rootsi ja Ühendkuningriik). Rumeenias ja Ühendkuningriigis peavad eelnevate läbirääkimiste menetluses osalema sõltumatud avalik-õiguslikud üksused, kes on direktiivi tähenduses ühtlasi pädevad üksused. Ka nendest liikmesriikidest, kes ei valinud kõnealust direktiivi artiklis 5 väljapakutud eelnevate läbirääkimiste menetlust, soodustab mitu läbirääkimiste korraldamist enne hagi esitamist[5]. Sellele vaatamata ei soovi enamik liikmesriike muuta artiklis 5 nimetatud läbirääkimisi kohustuslikuks. Üks Euroopa tarbijaorganisatsioon väitis isegi, et eelnevate läbirääkimiste menetlus võib ettekirjutuste taotlemise menetlust põhjendamatult venitada. Komisjoni tõendid ja eelnevad kogemused kõnealuses valdkonnas ei ole piisavad, et direktiivi artikli 6 lõike 2 kohaselt muuta ja eelnevate läbirääkimiste menetlus üldiselt kehtestada.

Kohaldamisala laiendamine

9. Ettekirjutust taotlevate hagide kohaldamisala on määratletud artiklis 1, viidates direktiivi lisas loetletud direktiividele sellistena, nagu need on liikmesriikide riiklikku õiguskorda üle võetud. Algselt oli direktiivi lisas loetletud 9 direktiivi, kuid nüüd on neid seal 13[6]. Seega on lisasse selle jõustumisest alates kantud veel direktiivid 1999/44/EÜ tarbekaupade müügi ja nendega seotud garantiide teatavate aspektide kohta, 2000/31/EÜ elektroonilise kaubanduse kohta, 2002/65/EÜ tarbijale suunatud finantsteenuste kaugturustuse kohta, 2005/29/EÜ ebaausate kaubandustavade kohta ja 2006/123/EÜ teenuste kohta. Praegu hõlmab direktiivi lisa suurt osa ühenduse tarbijakaitset käsitlevatest õigusaktidest. Enamik liikmesriike, kellega konsulteeriti, tunduvad direktiivi kohaldamisalaga rahul olevat, kuigi Portugal ja Belgia kahtlesid, kas täielik loetelu on asjakohane, ning tegid ettepaneku see kõrvale jätta, et kohaldamisala hõlmaks igasugust tarbijate kollektiivseid huve kahjustavat tegevust.

10. Direktiivi artikliga 7 nähakse ette ka liikmesriikide võimalus laiendada kohaldamisala riigi tasandil. Näiteks Madalmaades ja Poolas saab taotleda ettekirjutusi igasuguse tarbijate kollektiivseid huve kahjustava tegevuse suhtes. Portugal ja Itaalia on laiendanud kohaldamisala mis tahes tegevusele, mis kahjustab toodete ohutust. Saksamaal ja Austrias võib taotleda ettekirjutusi igasuguse tarbijate kollektiivseid huve kahjustava konkurentsivastase tegevuse suhtes.

11. Mõni liikmesriik, nimelt Saksamaa, Sloveenia ja Rootsi on laiendanud ettekirjutuste kohaldamisala riigi tasandil ka ettevõtjate kollektiivseid huve kahjustavatele äritavadele (nagu näiteks eksitav reklaam). Enamik liikmesriike, kellega konsulteeriti, ei poolda sellegipoolest direktiivi kohaldamisala laiendamist ettevõtjate kollektiivseid huve kahjustavatele äritavadele, väites, et lisas loetletud ühenduse õigusaktide peamine eesmärk on kaitsta tarbijaid ja et tarbijate ning väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate huve ei ole soovitav omavahel segi ajada, kuigi ka viimased võivad vajada kaitset.

12. Eespool kirjeldatut silmas pidades ei leia komisjon, et direktiivi kohaldamisala muutmine, mida võimaldatakse artikli 6 lõike 2 alusel, oleks põhjendatud. Eeskätt leiab komisjon, et ei ole asjakohane laiendada direktiivi kohaldamisala ettevõtjate kollektiivsetele huvidele. Kui see on aga põhjendatud, jätkab komisjon ettepanekute tegemist ühenduse uute tarbijakaitset käsitlevate õigusaktide kandmiseks lisasse.

3. DIREKTIIVI KOHALDAMINE

13. Direktiivi kohaldamine piiriüleste rikkumiste vastases võitluses on valmistanud pettumuse. Komisjonile teadaolevalt on seda mehhanismi kasutanud üksnes Ühendkuningriigi õiglase kaubanduse amet ( Office of Fair Trading – OFT, tarbijakaitse eest vastutav ametiasutus). OFT esitas hagi ettevõtja DUCHESNE vastu Belgias. Kõnealune Belgia ettevõtja saatis Ühendkuningriigi tarbijatele soovimatuid müügikatalooge, väites, et nad on võitnud auhinna. Auhinna kättesaamiseks pidid tarbijad kataloogist kaupa tellima. Tarbijad tellisid kaupa, kuid lubatud auhinda ei saanud. OFT kaebas kõnealuse ettevõtja Belgias kohtusse, sest Ühendkuningriigi tarbijatele esitatud teave oli eksitav ja õhutas neid kataloogist kaupa ostma. Belgia esimese astme kohus andis sellise tegevuse kohta välja ettekirjutuse. Otsus jäeti muutmata ka apellatsiooni korras.

14. Samamoodi esitas OFT pärast 300 kaebuse saamist Ühendkuningriigi tarbijatelt Madalmaade kohtus hagi ettevõtja Best Sales B.V. vastu. Kõnealuse juhtumi asjaolud olid väga sarnased eespool kirjeldatud juhtumiga, nimelt saatis Madalmaade ettevõtja Ühendkuningriigi tarbijatele soovimatuid teateid, jättes neile mulje, et nad on võitnud auhinna. Teates seletati, et väärtuslikuma auhinna saamiseks või oma auhinna kiiremaks kättesaamiseks pidid tarbijad tellima kodutarbeid teatele lisatud kataloogist. Madalmaade kohus leidis oma 9. juuli 2008. aasta otsuses, et kõnealune reklaam on eksitav, ning käskis asjaomasel Madalmaade ettevõtjal selliste teadete saatmise lõpetada.

15. OFT sõnul oli direktiiv ka kasulik vahend, et avaldada teistes liikmesriikides asuvatele ettevõtjatele survet teatava äritegevuse lõpetamiseks. Seega lahendati kümmekond küsimust läbirääkimiste teel. Belgia rõhutas samuti ettekirjutuste hoiatavat mõju.

16. Kuigi ettekirjutusi kasutatakse piiriüleste rikkumiste puhul siiani harva, väitis mitu liikmesriiki ja tarbijaühingut, kellega selles küsimuses konsulteeriti, et riigisiseste rikkumiste puhul kasutavad tarbijaühingud neid suhteliselt edukalt[7], sageli eksitava reklaamtegevuse lõpetamiseks või ebaõiglaste lepingutingimuste tühistamiseks.

4. ESINENUD PROBLEEMID

17. Teistes liikmesriikides taotletud ettekirjutuste väikese arvu selgitamisel tõid nii liikmesriigid kui ka huvitatud isikud peamiste põhjustena välja hagi algatamise kulud, menetluse keerukuse ja pikaajalisuse ning ettekirjutuse taotlemise menetluse piiratud kohaldamisala.

Kulud

18. Kolmveerand tarbijaühingutest, kellega konsulteeriti, mainis ühe peamise takistusena hagi esitamise kulusid, eeskätt mõnes teises liikmesriigis toimunud rikkumise korral. Mitu liikmesriiki rõhutas ka seda, et pädevatel üksustel on keeruline hagisid esitada nendega seotud finantsriskide tõttu. Tarbijaühingute sõnul tekitasid probleeme eelkõige toimiku koostamisega seotud halduskulud ning kohtukulud ja advokaatide tasud. Kui hagi esitatakse mõnes teises liikmesriigis, lisanduvad siia ka tõlkimiskulud ning suurem ebakindlus teises liikmesriigis kehtivate kohtukulude (nt kohtukutsete või otsusest teavitamisega seotud kulude) osas. Ühingud mainisid ka advokaatide ja ekspertide tasude kahekordistumise riski.

19. Finantsrisk on veelgi suurem, kui hagi esitatakse liikmesriigis, kus kaotanud pool peab kandma kõik menetlusega seotud kulud, eelkõige võitnud poole kulud (st osaliselt või täielikult tema kohtukulud). Selline põhimõte kehtib enamikus liikmesriikides. Seega peab ettekirjutust taotleva hagi esitanud pool kandma kaotuse korral peale enda kulude ka vastaspoole kulud. Mitu tarbijaühingut, kellega konsulteeriti, väitis, et nad ei suuda kanda selliste menetluste algatamisega seotud kulusid ega võtta sellega seotud finantsriske. Teised ühingud ütlesid, et nad esitavad hagi üksnes juhul, kui olulist riski ei ole ning nad on oma võidus kindlad, piirates seega märkimisväärselt esitatavate hagide arvu. Mitmes liikmesriigis on tarbijaühingud sellegipoolest esitanud edukalt ettekirjutust taotlevaid hagisid riigisiseste rikkumiste korral.

20. Mõni liikmesriik on muutnud põhimõtte, mille kohaselt kaotanud pool kannab kõik juhtumiga seotud kulud, paindlikumaks või valinud pädevate üksuste jaoks soodsama lähenemisviisi. Mitme liikmesriigi kohtutel on teatav kaalutlusõigus[8] ja nad võivad näiteks otsustada, et kaotanud pool ei pea võitnud poole kohtukulusid katma. Ungaris ei pea tarbijaühingud kohtukulusid tasuma. Sellised riiklikud meetmed on aga sageli suhteliselt erakorralised ning tekkinud finantsriskidest piisab, et pädevad üksused hagi esitamisest loobuksid.

Menetluste keerukus ja pikaajalisus

21. Sageli tuuakse piiriüleste hagide esitamisel takistusena välja menetluste keerukust ja pikaajalisust. Keerukuse tingivad peamiselt teiste liikmesriikide erinevad ettekirjutuse taotlemise menetlused, mis sõltuvad riigisisesest õigus- ja halduskorrast. Kohaldatava õiguse osas valitsev ebakindlus võimendab sellise keerukuse tajumist veelgi.

22. Kuigi direktiiviga ühtlustatakse mõned ettekirjutust taotleva hagi esitamise tahud liikmesriikides, jäetakse neile teatav tegevusvabadus. Direktiiv võimaldab liikmesriikidel valida, kas kasutada ettekirjutuse taotlemisel kohtu- või haldusmenetlust ning kas kehtestada eelnevate läbirääkimiste menetlus ja sellega seotud korraldused või mitte. Samuti võimaldab direktiiv liikmesriikidel riigi tasandil vastu võtta või säilitada sätted, millega antakse pädevatele üksustele või mõnele teisele osapoolele õigus võtta laiaulatuslikumaid meetmeid. Eelmises jaos osutatud direktiivi ülevõtmise analüüs näitas, milliseid erinevaid valikuid liikmesriigid teevad. Lisaks on mitu ettekirjutuse taotlemise menetluse tahku, nagu näiteks aegumis- või menetlustähtajad ning tasud, direktiiviga reguleerimata ning selliseid üksikasju on võimalik täpsustada riigi tsiviil-, äri- või haldusmenetlustes, mis võivad riigiti erineda.

23. Kõnealuste tegurite kombineerimise tõttu on tarbijate kollektiivsete huvide kaitseks loodud ettekirjutuse taotlemise menetlused liikmesriigiti väga erinevad. Mõnes liikmesriigis, nagu näiteks Madalmaades või Soomes, kehtivad asjaomasest õigusvaldkonnast sõltuvalt isegi eri liiki menetlused. Sellise mitmekesisuse tõttu on teises liikmesriigis hagi esitada soovivatel pädevatel üksustel keeruline orienteeruda, kuna sageli puutuvad nad kokku menetlustega, mis erinevad oluliselt nende riigis kehtivatest ja neile tuttavatest menetlustest. Iga kord, kui nad mõnes uues liikmesriigis hagi esitavad, peavad pädevad üksused end uue menetlusega kurssi viima.

24. Lisaks rõhutasid ühingud ja liikmesriigid, kellega konsulteeriti, ebakindlusi kohaldatava õiguse osas. Kas asjaomase rikkumise käsitlemisel tuleks kohtus lähtuda selle liikmesriigi õigusest, kus rikkumine alguse sai, või selle liikmesriigi õigusest, kus ilmnevad selle tagajärjed? Direktiiv (artikli 2 lõige 2) ei anna siinkohal selgust, kuid see on väga tähtis küsimus, sest mitu lisas viidatud direktiivi sisaldavad punkti, mis lubab liikmesriikidel näha ette või säilitada tarbijakaitse osas direktiivides nõutust rangemad õigusaktid. Seega on kohaldatava õiguse küsimus oluline kõikidel juhtudel, kui on võimalik valida kahe õigusaktide kogumi vahel, mis pakuvad erineval tasemel kaitset. Eespool mainitud juhtumi puhul, kus OFT esitas hagi Belgias, käsitlesid seda küsimust nii esimese astme kohus kui ka apellatsioonikohus ning esimese astme kohus kohaldas Briti õigust, samas apellatsioonikohus otsustas, et kohaldada tuleb Belgia õigust. Edaspidi võib kohaldatava õiguse kindlaksmääramise probleemi lihtsustada 7. juulil vastuvõetud ning 11. jaanuaril 2009 jõustuva määruse (EÜ) nr 864/2007 (lepinguväliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta)[9] (Rooma II määrus) artikli 6 kohaldamine.

Otsuste piiratud mõju

25. Lisaks toonitasid ühingud ja liikmesriigid, kellega konsulteeriti, et kõnealuste ettekirjutuste mõju on mõnikord piiratud. Enamikus liikmesriikides on ettekirjutuse taotlemist käsitleva otsuse mõju vähene. See on kohustuslik üksnes konkreetse juhtumi ja asjaosaliste, st hagi esitanud pädeva üksuse ja selle ettevõtja puhul, kelle suhtes ettekirjutus tehti. Praktikas tähendab see seda, et kui ettevõtja paneb toime sarnase rikkumise, mille eest mõni teine ettevõtja on juba süüdi mõistetud, tuleb uue rikkumise peatamiseks taotleda uut ettekirjutust. Samamoodi ei takista ebaõiglase tingimuse tühistamine ettevõtja pakutud lepingus samal ettevõtjal jätkata kõnealuse ebaõiglase tingimuse kasutamist mõnes samasuguses lepingus.

26. Mõnes liikmesriigis rakendatakse kirjeldatud põhimõtet aga paindlikumalt, eriti ebaõiglaste tingimuste osas. Näiteks kui Varssavi kohus Poolas otsustab, et lepingutingimus on ebaõiglane, on kõnealusel otsusel erga omnes mõju. Otsus avaldatakse ning seda kohaldatakse sarnaste tingimuste suhtes kõikides tarbijatele pakutavates lepingutes. Kui Ungari kohus otsustab, et ettevõtja ja tarbija vahelises lepingus sisalduv tingimus on ebaõiglane, võib ta kuulutada selle tingimuse õigustühiseks kõikides asjaomase ettevõtja sõlmitud lepingutes. Austrias ei tohi ettevõtja tema ja tarbija vahelises lepingus ebaõiglaseks kuulutatud tingimust enam muudes lepingutes kasutada. Saksamaal ja Sloveenias võivad tarbijad tugineda tingimust ebaõiglaseks kuulutavale otsusele, et takistada sarnase sätte kohaldamist.

27. Nagu rõhutasid Ühendkuningriik ja Belgia, on ettekirjutused piiratud ka otsuse riigisisese kohaldamisala tõttu. Ebaausad ettevõtjad, kes tahtlikult seadust rikuvad ning kes on ühes liikmesriigis süüdi mõistetud, liiguvad mõnda teise liikmesriiki, kus asjaomase ebaseadusliku tegevuse lõpetamiseks on vaja uut ettekirjutust. Lisaks tähendab otsuse riigisisene olemus seda, et kui ettevõtja mõistetakse ühes liikmesriigis süüdi tarbijaid kahjustavas ebaseaduslikus tegevuses, võib ta sellegipoolest jätkata tarbijate samasugust kohtlemist mõnes teises liikmesriigis, kui viimase liikmesriigi pädev üksus ei esita ettekirjutust taotlevat hagi.

5. TARBIJAKAITSEALASE KOOSTÖÖ MÄÄRUSE MÕJU

28. Määrusega (EÜ) nr 2006/2004 [tarbijakaitseseaduse jõustamise eest vastutavate siseriiklike asutuste vahelise koostöö kohta (tarbijakaitsealase koostöö määrus)][10] moodustatakse tarbijakaitse eest vastutavate asutuste võrgustik ning ühtlustatakse teataval määral nende asutuste uurimis- ja täidesaatvaid volitusi. Lisaks võib võrgustiku liikmeks olev asutus tänu kõnealuse määrusega loodud vastastikuse abistamise mehhanismidele esitada teise liikmesriigi asutuse taotlusel oma jurisdiktsiooni alla kuuluval territooriumil ettekirjutust taotlev hagi ebaseadusliku tegevuse lõpetamiseks selle liikmesriigi tarbijate suhtes, kelle asutus taotluse esitas.

29. Mõni liikmesriik, kellega konsulteeriti, rõhutas, et tarbijakaitsealase koostöö määrus peaks soodustama ühendusesiseste rikkumiste peatamiseks ettenähtud ettekirjutusi, kuna muu hulgas võimaldavad määrusega loodud vastastikuse abistamise mehhanismid asjakohaste eriteadmistega asutustel ettekirjutusi taotleda. Seega käsitleb määrus üht peamist takistust, mida direktiivi rakendamisel esile tõsteti, nimelt riigisisese üksuse raskusi ettekirjutust taotleva hagi esitamisel otse teises liikmesriigis.

30. Eespool nimetatud liikmesriigid rõhutavad, et soovitav oleks kooskõlastada direktiivi kohaldamisala tarbijakaitsealase koostöö määruse kohaldamisalaga. Tegelikult viidatakse määruse lisas direktiivile 98/6/EÜ[11] tarbijakaitse kohta toodete hindade avaldamisel ning määrusele nr 261/2004/EÜ[12] lennureisijate õiguste kohta, kuid neid ei ole direktiivi lisasse kantud. Samas ei viidata määruse lisas direktiivile 2006/123/EÜ teenuste kohta, kuid see on kantud direktiivi lisasse. Selleks et direktiivi lisa ja tarbijakaitsealase koostöö määruse lisa kooskõlla viia, nagu mõni liikmesriik välja pakkus, tuleb samaaegselt muuta nii direktiivi kui ka määrust.

6. KOKKUVÕTE

31. Direktiivi üks oluline eelis on igas liikmesriigis ettekirjutuste taotlemise menetluse kehtestamine tarbijate kollektiivsete huvide kaitseks. Riigisiseste rikkumiste puhul on tarbijaühingutel selle menetluse kasutamisel olnud teatav edu.

32. Direktiiviga loodud mehhanism, mis võimaldab ühe liikmesriigi pädevatel üksustel esitada hagi teistes liikmesriikides, ei ole aga ilmselgelt loodetud edu saavutanud. Peamine takistus, mis selgitab ühendusesiseste rikkumiste peatamiseks taotletud ettekirjutuste väga väikest arvu, on vahendite puudumine nii kõikide nende finantsriskide osas, millega ettekirjutuse taotlemise õigusega pädevad üksused kokku puutuvad, kui ka eriteadmiste osas, mida on vaja eri liikmesriikides kehtivate erinevate menetlustega toimetulekuks.

33. Tarbijakaitsealase koostöö määrus aitab direktiivi rakendamisel ilmnenud raskusi osaliselt lahendada ning selle kohaldamine peaks võitlust ühendusesiseste rikkumiste vastu märkimisväärselt tõhustama. Teatavat mõju peaks avaldama ka Rooma II määruse vastuvõtmine. Komisjon on seisukohal, et enne direktiivi osas võetavate sammude suhtes järelduste tegemist oleks soovitatav ära oodata üksikasjalikum tagasiside tarbijakaitsealase koostöö määruse ja Rooma II määruse kohaldamise kohta.

34. Sellest tulenevalt on komisjon seisukohal, et praegu ei ole õige aeg teha ettepanekuid direktiivi muutmiseks või selle tühistamiseks, vaid et tuleks, vastupidi, jätkata direktiivi kohaldamise jälgimist. Eeskätt leiab komisjon, et ei ole põhjust laiendada direktiivi kohaldamisala ettevõtjate kollektiivsetele huvidele ega muuta üldiseks eelnevate läbirääkimiste nõuet.

LISA

DIREKTIIVI 98/27/EÜ LISASSE KANTUD DIREKTIIVIDE LOETELU

- Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2005/29/EÜ, 11. mai 2005, mis käsitleb ettevõtja ja tarbija vaheliste tehingutega seotud ebaausaid kaubandustavasid siseturul (ELT L 149, 11.6.2005, lk 22);

- nõukogu direktiiv 85/577/EMÜ, 20. detsember 1985, tarbija kaitsmise kohta väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral (EÜT L 372, 31.12.1985, lk 31);

- nõukogu direktiiv 87/102/EMÜ, 22. detsember 1986, tarbijakrediiti käsitlevate liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta (EÜT L 42, 12.2.1987, lk 48), viimati muudetud direktiiviga 98/7/EÜ (EÜT L 101, 1.4.1998, lk 17);

- nõukogu direktiiv 89/552/EMÜ, 3. oktoober 1989, teleringhäälingutegevust käsitlevate liikmesriikide teatavate õigus- ja haldusnormide kooskõlastamise kohta: artiklid 10–21 (EÜT L 298, 17.10.1989, lk 23, muudetud direktiiviga 97/36/EÜ (EÜT L 202, 30.7.1997, lk 60));

- nõukogu direktiiv 90/314/EMÜ, 13. juuni 1990, reisipakettide, puhkusepakettide ja ekskursioonipakettide kohta (EÜT L 158, 23.6.1990, lk 59);

- nõukogu direktiiv 92/28/EMÜ, 31. märts 1992, inimtervishoius kasutatavate ravimite reklaamimise kohta (EÜT L 113, 30.4.1992, lk 13);

- nõukogu direktiiv 93/13/EMÜ, 5. aprill 1993, ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes (EÜT L 95, 21.4.1993, lk 29);

- Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 94/47/EÜ, 26. oktoober 1994, ostjate kaitse kohta, mis puudutab kinnisvara osaajalise kasutamise õiguse ostulepingute teatavaid aspekte (EÜT L 280, 29.10.1994, lk 83);

- Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 97/7/EÜ, 20. mai 1997, tarbijate kaitse kohta sidevahendi abil sõlmitud lepingute korral (EÜT L 144, 4.6.1997, lk 19);

- Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 1999/44/EÜ, 25. mai 1999, tarbekaupade müügi ja nendega seotud garantiide teatavate aspektide kohta (EÜT L 171, 7.7.1999, lk 12);

- Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2000/31/EÜ, 8. juuni 2000, infoühiskonna teenuste teatavate õiguslike aspektide, eriti elektroonilise kaubanduse kohta siseturul (direktiiv elektroonilise kaubanduse kohta) (EÜT L 178, 17.7.2000, lk 1);

- Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2002/65/EÜ, 23. september 2002, milles käsitletakse tarbijale suunatud finantsteenuste kaugturustust ja millega muudetakse nõukogu direktiivi 90/619/EMÜ ning direktiive 97/7/EÜ ja 98/27/EÜ (EÜT L 271, 9.10.2002, lk 16);

- Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2006/123/EÜ, 12. detsember 2006, teenuste kohta siseturul (ELT L 376, 27.12.2006, lk 36).

[1] EÜT L 166, 11.6.98, lk 51.

[2] http://ec.europa.eu/consumers/redress/reports_studies/comparative_report_en.pdf

[3] http://ec.europa.eu/consumers/rights/docs/consumer_law_compendium_comparative_analysis_en_final.pdf

[4] Kõnealuse loetelu viimane ajakohastatud versioon avaldati 8. märtsil 2008, ELT C 63, 8.3.2008.

[5] Nt Taani, Saksamaa, Austria, Slovakkia ja Soome.

[6] Vt lisa.

[7] Nt Bulgaaria, Tšehhi Vabariik, Saksamaa, Prantsusmaa, Itaalia, Läti, Austria, Rootsi, Slovakkia ja Ühendkuningriik.

[8] Nt Luksemburg, Portugal, Rootsi ja Ühendkuningriik.

[9] ELT L 199, 31.7.2007, lk 40.

[10] ELT L 364, 9.12.2004, lk 1.

[11] EÜT L 80, 18.3.1998, lk 27.

[12] ELT L 81, 19.3.2004, lk 80.