Finantshuvide kaitse direktiivi artiklis 5 on sätestatud liikmesriikide kohustus, et kuriteona tuleb määratleda i) nendele kuritegudele kihutamine ja kaasaaitamine ning kuriteokatse ja ii) katse panna toime pettust ja omastamist. Samuti nähakse finantshuvide kaitse direktiivi artiklitega 6 ja 9 ette, et liikmesriigid peavad tagama, et juriidilist isikut saab võtta vastutusele ja tema suhtes kohaldada karistusi mis tahes kuritegude eest, mille on tema kasuks toime pannud

Kuna finantshuvide kaitse direktiiviga on nõutud, et liikmesriigid määratlevad kuriteona süüteod, mis on seotud nii liidu eelarve tulude kui ka kuludega, ei mõjuta selle ülevõtmine mitte üksnes ELi omavahendeid (tollimakse ja käibemaksu), vaid ka sisulisi poliitikavaldkondi, kus ELi kulusid kasutatakse poliitiliste eesmärkide saavutamiseks. Direktiivi nõuetekohane ülevõtmine pole seega väga vajalik mitte üksnes liidu eelarve kaitseks, vaid ka kõigi ELi poliitikavaldkondade jaoks, kus kasutatakse ELi raha, ning on eriti tähtis taaste- ja vastupidavusrahastu kontekstis.

Finantshuvide kaitse direktiiv võeti vastu Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 83 lõike 2 alusel ja moodustab seega osa vabadusel, turvalisusel ja õigusel rajanevat ala reguleerivatest õigusaktidest. See on ka osa komisjoni üldisest pettustevastasest strateegiast . Peale selle on Euroopa Liidu lepingu artiklis 2 sätestatud ühiste väärtuste austamine tihedalt seotud ELi finantshuvide kaitsega. Näiteks on ELi finantshuvide kaitsmiseks vaja, et õigusasutused saaksid oma ülesandeid täita sõltumatult ja täitevvõimu sekkumiseta.

Ilma et see piiraks täiendavate meetmete võtmist muude liikmesriikide vastu, on pärast esimese rakendusaruande vastuvõtmist ametlikud kirjad saadetud seni 17 liikmesriigile: kaheksale liikmesriigile 2021. aasta detsembris, veel viiele liikmesriigile 2022. aasta veebruaris ja veel neljale liikmesriigile 2022. aasta mais. Praegu hindab komisjon ametlikele kirjadele seni saadud vastuseid, et kaaluda võimalikke täiendavaid meetmeid.

Üks konkreetne vastavusprobleem seostus kohtualluvuse kindlaksmääramisega territoriaalsuse alusel ja tulenes asjaolust, et teatavad liikmesriigid on kehtestanud tingimuse, et finantshuvide kaitse direktiiviga hõlmatud kuritegude eest saab süüdistuse esitada üksnes pärast seda, kui ohver on esitanud kuriteoteate kohas, kus kuritegu toime pandi, või nõuavad, et kannatanud isik peab esitama kaebuse (kui riigis, kus kuritegu toime pandi, sellist kaebust süüdistuse esitamiseks nõutakse). Üks konkreetne aegumistähtaegadega seotud probleem ülevõtmisel tuleneb otsuse täitmisele pööramise aegumistähtajast, mis on lühem kui artikliga 12 ette nähtud viis aastat.

Artiklile 9 viidates rõhutab komisjon, et juriidilise isiku vastutus ei tohiks sõltuda füüsilise isiku lõplikust süüdimõistmisest, nagu see on ühes liikmesriigis, sest see vähendab võimalust kehtestada juriidilistele isikutele tõhusaid, proportsionaalseid ja hoiatavaid karistusi.

Direktiivi liikmesriikide õigusesse ülevõtmise tähtpäev oli 6. juuli 2019. Finantshuvide kaitse direktiivi artikli 18 lõike 1 kohaselt pidi komisjon esitama Euroopa Parlamendile ja nõukogule esimese rakendusaruande kahe aasta möödudes ülevõtmise tähtajast. See aruanne võeti vastu 2021. aasta septembris. Aruandes jõuti järeldusele, et kõik liikmesriigid on finantshuvide kaitse direktiivi peamised sätted üle võtnud. Siiski tõi see esile ka vajaduse direktiivi ülevõtmist tõhustada, eelkõige selleks, et tagada kuritegude määratluste ning juriidiliste ja füüsiliste isikute vastutuse ja neile kohaldatavate karistuste ühtne ülevõtmine. Samuti rõhutati aruandes vajadust nõuetekohaselt üle võtta kohtualluvuse kohaldamist ja aegumistähtaegu puudutavad sätted.

See künnis on üks põhitegureid, mis mõjutab Euroopa Prokuratuuri tegevust käibemaksupettuste uurimisel. Korduvaid küsimusi tekib eelkõige kogukahju arvutamise kohta, sõltuvalt erinevast viisist, kuidas liikmesriigid tõlgendavad kohaldatavat meetodit (eelkõige seoses sellega, kas mitmes liikmesriigis esinenud kahju tuleb liita) ja osalevate riikide miinimumarvu (kas nõutud on vähemalt kaks osalevat liikmesriiki või piisab kahest liikmesriigist, kes tingimata ei pea Euroopa Prokuratuuris osalema?).

Peale selle ei ole pädevatel uurimisasutustel uurimise algfaasis tihti täielikku ettekujutust kuriteo olemusest (nt kas tegemist on karussellpettusega, mis on seetõttu seotud kahe või enama liikmesriigi territooriumiga) ega kahjusumma suurusest. Kui oodata, kuni jõutakse 10 miljoni euro künniseni, võib see uurimist kahjustada. Samuti võib see künnis põhjustada ebaselgust selle suhtes, kas käibemaksupettust peavad menetlema hakkama riigi ametiasutused või Euroopa Prokuratuur ning millal tuleb juhtum Euroopa Prokuratuurile üle anda.

Enamik finantskünnist kohaldavaid liikmesriike kohaldavad kumulatiivset lähenemist kooskõlas finantshuvide kaitse direktiivi põhjendusega 4, võttes arvesse sama käibemaksupettuse skeemiga mitmes liikmesriigis tekitatud kogukahju. Mõnes liikmesriigis aga arvutavad ametiasutused kahju üksnes liikmesriigi kohta.

Siiski ei ole komisjonil praegu piisavat teavet ega andmeid, et võtta kindel seisukoht selle küsimuse suhtes, mis võetakse edaspidi uuesti arutlusele.

2.2. Aegumistähtajad (artikkel 12)

Finantshuvide kaitse direktiivi artikli 12 lõike 1 kohaselt võtavad liikmesriigid vajalikud meetmed, et kehtestada aegumistähtajad, mis võimaldavad direktiivi artiklites 3, 4 ja 5 osutatud kuritegude uurimist, nende eest süüdistuse esitamist, nende kohtulikku menetlemist ja kohtuotsuse tegemist piisava aja jooksul pärast kuritegude toimepanemist, et neid tulemuslikult menetleda.

Kuriteo korral, mille eest mõistetav maksimumkaristus on vähemalt neli aastat vangistust, peab aegumistähtaeg olema vähemalt viis aastat alates kuriteo toimepaneku ajast (artikli 12 lõige 2). Artikli 12 lõige 3 loob liikmesriikidele võimaluse kehtestada aegumistähtaeg, mis on lühem kui viis aastat, kuid mitte lühem kui kolm aastat, tingimusel et selle tähtaja kulgemist on võimalik teatavate toimingute korral katkestada või peatada. Väljend „teatavad toimingud“ jätab palju tõlgendusruumi. Nii võivad liikmesriigid vastu võtta lühemaid aegumistähtaegu (mis ei tohi ühelgi juhul olla lühemad kui kolm aastat) kuritegude puhul, mille eest on finantshuvide kaitse direktiiviga maksimumkaristusena ette nähtud vähemalt nelja-aastane vangistus, tingimusel et ette on nähtud võimalus tähtaja kulgemine katkestada või peatada. Direktiivis on sätestatud ka artiklites 3, 4 ja 5 osutatud kuriteos süüdimõistmisele järgnevate karistuste täidetavuse aegumistähtajad (artikli 12 lõige 4).

Et hinnata, kas aegumistähtaja sätted on „piisavalt tulemuslikud“, on esmalt vaja aru saada, mida selle mõiste all on mõeldud. Euroopa Kohtu kohtupraktikast saab järeldada, et aegumistähtajad peaksid olema piisavalt pikad selleks, et tagada finantshuvide kaitse direktiiviga hõlmatud kuritegude korral tõhus ja hoiatav jõustamine. Samuti tuleb märkida, et aegumistähtaegu on sisuliselt vaja selleks, et tasakaalustada tulemuslikkus põhiõigusega muu hulgas õiglasele kohtumenetlusele. Finantshuvide kaitse direktiivis on seda põhjenduses 28 sõnaselgelt märgitud ja samuti öeldud, et „direktiivi eesmärk on tagada nimetatud õiguste ja põhimõtete täielik austamine ning sellest tuleb lähtuda ka käesoleva direktiivi rakendamisel“. Muidugi ei ole artikli 18 lõikega 4 nõutud hinnangut sellele, kas aegumistähtajad iseenesest on piisavalt tulemuslikud, vaid sellele, kas aegumistähtaegadega seotud sätted on piisavalt tulemuslikud.

Seepärast võib küsimuse, kas artiklis 12 osutatud aegumistähtaegadega seotud sätted on piisavalt tulemuslikud, ümber sõnastada nii: kas artiklis 12 osutatud aegumistähtaegadega seotud sätted on piisavalt tulemuslikud selleks, et tagada finantshuvide kaitse direktiivi artiklitega 3, 4 ja 5 hõlmatud kuritegude nõuetekohane uurimine, nende eest süüdistuse esitamine, nende kohtulik menetlemine ja kohtuotsuse tegemine. Kui vastus on, et finantshuvide kaitse direktiiviga hõlmatud kuritegude uurimine, nende eest süüdistuse esitamine, nende kohtulik menetlemine ja nende eest karistamine on aegumistähtaegade kohaldamise tõttu mõnes liikmesriigis vähem tõenäoline kui teistes, võib seda võtta kui märki sellest, et sätted ei ole piisavalt tulemuslikud.

Liikmesriigid olid siiski kohustatud direktiivi üle võtma alles kolm aastat enne käesoleva aruande koostamist, mis on lühem aeg kui direktiivi artikliga 12 ette nähtud aegumistähtajad. Seetõttu on praeguses etapis raske öelda, mil määral on aegumistähtaegu käsitlevatel finantshuvide kaitse direktiivi sätetel olnud tegelik mõju.

Nagu eespool mainitud, on liikmesriigid esitanud artikli 18 lõike 2 alusel statistikat üksnes piiratud hulgal. Seepärast ei ole selles etapis võimalik võrrelda liikmesriikide vahel algatatud ja lõpetatud kriminaalmenetluste arvu ega õigeksmõistva ja süüdimõistva otsusega lõppenud menetluste arvu ega seostada neid andmeid liikmesriikide aegumistähtaegade pikkusega.

Seetõttu põhineb hinnang peamiselt liikmesriikide õiguslikul (lähtudes siseriiklikest meetmetest, millega võetakse üle aegumistähtaegadega seotud sätted) ja praktilisel olukorral.

Sellega seoses võib pidada soovitatavaks aegumistähtaegu pikendada, kuna finantshuvide kaitse direktiiviga hõlmatud kuritegude uurimine on ajamahukas. Teatavate kuritegude avastamiseks võib kuluda aastaid ja nende uurimine nõuab nende piiriülese olemuse tõttu suuri pingutusi.

Kuna direktiiviga ette nähtud aegumistähtajad olid igal juhul kehtestatud siseriiklikult sarnaste kuritegude puhul sätestatud aegumistähtaegade madalama piirmäära juures, on direktiivi mõju siseriiklikele aegumistähtaegadele olnud suhteliselt väike.

See ei tähenda, et finantshuvide kaitse direktiivi asjaomased sätted on iseenesest vähetulemuslikud. Vähemalt tagavad direktiivi sätted teatava miinimumtaseme ja aitavad ära hoida liikmesriikides edasist aegumistähtaegade lühendamist, luues seega õiguskindlust.

2.3.Hangetega seotud pettus (artikli 3 lõike 2 punkt b)

Finantshuvide kaitse direktiivi artiklis 3 on sätestatud, et liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed, mis tagavad, et liidu finantshuve kahjustavat pettust käsitatakse kuriteona, kui see on toime pandud tahtlikult. Selleks on seal kindlaks määratud neli liidu finantshuve kahjustava pettuse kategooriat. Need neli kategooriat on seotud teo või tegevusetusega, mis on seotud järgmisega:

(I)hangetesse mittepuutuvad kulud (artikli 3 lõike 2 punkt a);

(II)hangetesse puutuvad kulud (artikli 3 lõike 2 punkt b);