Nõukogu määrusega (EÜ) nr 116/2009 kultuuriväärtuste ekspordi kohta (edaspidi „määrus“) on ette nähtud ekspordiloa esitamine teatavate kultuuriväärtuste ekspordiks väljapoole Euroopa Liidu (edaspidi „EL“) tolliterritooriumi ja tagatud, et nende kultuuriväärtuste ekspordil kontrollitakse neid liidu välispiiril ühtselt. I lisas on kindlaks määratud määruse sisuline kohaldamisala, loetledes selliste kultuuriväärtuste kategooriad, millele määrust kohaldatakse, ning kehtestades enamiku loetletud kategooriate jaoks vanuse ja/või väärtuse miinimumnõuded.

Muud määruse üldise toimimise parandamiseks liikmesriikide väljaselgitatud vahendid hõlmavad ekspordiloa väljaandmise mõistes pädeva liikmesriigi kindlaksmääravate terminite „seaduslikult ja lõplikult asuma“ mõistmise juhiseid . See takistaks ebaausatel ettevõtjatel kultuuriväärtust ajutiselt teise liikmesriiki toimetada, kui selle ainus eesmärk on taotleda luba eseme rahvusliku rikkusena määratlenud ja kaitse alla võtnud liikmesriigist erinevas liikmesriigis.

Määrus on üsna hästi toiminud, eeskätt ebaseadusliku kultuuriväärtustega kauplemise vastu võitlemisel. Enamik liikmesriike peab määrusega kehtestatud lubade andmise süsteemi kolmandate riikidega kauplemise seaduslikkuse tagamisel väga oluliseks vahendiks, eelkõige väärtusest olenemata ekspordiloa nõudega kultuuriväärtuste korral (nt arheoloogilised leiud, mälestiste elemendid jne), samas kui muude kategooriate kultuuriväärtuste korral on esemete loata eksportimiseks nende väärtust mõnel juhul tahtlikult väiksemaks hinnatud.

Määrusega on kehtestatud ühtsed eeskirjad kultuuriväärtuste kontrollimiseks enne nende eksporti liidu tolliterritooriumilt – esiteks eesmärgiga säilitada vaba liikumine siseturul ja teiseks eesmärgiga kaitsta liikmesriikide rahvuslikke rikkusi. Liikmesriigid peavad üldiselt määruse eesmärke täidetuks. Kuid välja on selgitatud ka valdkonnad, mida tuleks parandada.

Rahvusvahelisel tasandil on kultuuriväärtuste ekspordi suhtes asjakohaseim õigusakt UNESCO 1970. aasta konventsioon. Konventsiooniga on nüüdseks ühinenud 140 riiki ja selle on ratifitseerinud 26 liikmesriiki.

Lisaks on ELi kahe asjassepuutuva sihtotstarbelise meetmega (s.o nõukogu määrus (EÜ) nr 1210/2003 ja nõukogu määrus (EL) nr 36/2012 ) keelatud kultuuriväärtustega kauplemine Iraagi ja Süüriaga.

Määrusega ELi tasandil kehtestatud süsteemiga täiendatakse muid õigusakte ja algatusi, mille eesmärk on kultuuriväärtuste kaitse. Neist asjakohaseim on direktiiv 2014/60/EL liikmesriigi territooriumilt ebaseaduslikult väljaviidud kultuuriväärtuste tagastamise kohta . Direktiiviga võimaldatakse tagastada mis tahes kultuuriväärtus, mille liikmesriik on määratlenud kunstilise, ajaloolise või arheoloogilise väärtusega rahvusliku rikkusena. Seepärast peavad liikmesriikides direktiivi rakendamise eest vastutavad keskasutused tegema koostööd ja vahetama teavet ebaseaduslikult väljaviidud kultuuriväärtuste kohta, kasutades selleks siseturu infosüsteemi (IMI).

Euroopa Liidu Teatajas on avaldatud ajakohastatud nimekirjad ametiasutustest, kes on volitatud väljastama ekspordilube, ja nimekiri tolliasutustest, kes on volitatud tegelema ekspordi tolliformaalsustega .

Määrusega ettenähtud ekspordilubade ühtsuse tagamiseks on vaja kehtestada ekspordiloa vormi koostamist, väljaandmist ja kasutamist reguleerivad eeskirjad. Rakendusmääruses (EL) nr 1081/2012 on sätestatud kolme tüüpi ekspordiload (tavaline ekspordiluba, avatud eriekspordiluba ja avatud üldekspordiluba) ja nende kohaldamise eeskirjad. Teatavate liikmesriikide riiklike õigusaktidega võidakse kehtestada täiendavad piirangud, sh nõue saada luba rahvusliku rikkusena määratletud kultuuriväärtuste mujale toimetamiseks.

Ekspordiloa annab välja pädev asutus selles liikmesriigis, mille territooriumil kõnealune kultuuriväärtus seaduslikult ja lõplikult asus. Tollikontrolliga tagatakse seejärel, et ELi tolliterritooriumilt viiakse välja üksnes sellised kultuuriväärtused, millega on kaasas kehtiv ekspordiluba.

Enamik vastanud liikmesriike on seisukohal, et võimaluse korral oleks kasulik töötada välja kultuuriväärtuste rahalise väärtuse hindamise ühtne käsitlusviis.

Enamik liikmesriike peab väärtuse alampiire pigem kõrgeks, samas kui vähemusse jäänud kolm liikmesriiki on seisukohal, et neid tuleks tulevikus veelgi tõsta.

Määruse artiklis 8 nimetatud komitee loodud alamrühm sai 2013. aastal ülesande koondada valdavad seisukohad küsimuses, kuidas tõlgendada kultuuriväärtuste eri kategooriaid, ja on selgitanud eespool nimetatud küsimustes välja peamised erinevused liikmesriikide lõikes. Märkida tuleks ka seda, et klassifitseerimist – eelkõige liturgiliste ikoonide mõistes – on täpsustatud uues määruses (EL) 2019/880 kultuuriväärtuste impordi kohta, mis eeldatavasti selle küsimuse lahendab (liturgilised ikoonid ja kujud on religioossete mälestiste osad).

I lisas loetletud kategooriate täpse ulatuse mõistes on tuvastatud probleeme, mis on seotud eelkõige teatavat tüüpi kultuuriväärtuste, näiteks müntide kategooria ühtse tõlgendamisega liikmesriigiti; 13. kategooria b-alamkategooriasse kuuluvate esemete liigitamisega kollektsioonide, mitte üksikesemetena, liturgiliste ikoonide klassifitseerimisega maalidena või mälestiste elementidena , samuti liikmesriigiti lahknevate arvamustega, kas 15. kategooria a-alamkategooria teatavat tüüpi kultuuriväärtuste loetelu on ammendav või soovituslik.

Määruses ei ole kultuuriväärtuste mõistet määratletud. Selle asemel on määruse I lisas loetletud 15 kultuuriväärtuste kategooriat, mis kuuluvad määruse kohaldamisalasse. Enamiku loetletud kategooriate kohta on sätestatud vanuse ja väärtuse alampiirid, millest väiksema vanuse ja väärtusega kultuuriväärtuse eksportimiseks luba ei nõuta. Seda peetakse üldiselt sellise kompromissi tulemuseks, mis põhineb UNESCO 1970. aasta konventsiooni artiklis 1 loetletud kategooriatel, millele on lisatud vanuse ja väärtuse alampiirid. Üldise seisukoha järgi on I lisas sätestatud sobiv raamistik.

Liikmesriikides 2014.–2017. aastal kasutatud avatud eriekspordiload

Rakendusmääruses on sätestatud, et avatud eriekspordiload kehtivad maksimaalselt viis aastat. Enamik selliseid ekspordilubasid välja andvaid liikmesriike kohaldavad nimetatud ajavahemikku, kuid on teatavaid erandeid, kus maksimaalne kehtivusaeg on kas sätestamata või lühem (1–3 aastat).

Avatud üldekspordilubade alusel saavad muuseumid ja samalaadsed asutused kultuuriväärtusi korduvalt ajutiselt eksportida (rakendusmääruse artikkel 13). Aastatel 2014–2017 anti välja 1 501 avatud üldekspordiluba (vt ka lisa tabel 3, milles on esitatud andmed aastate kaupa). Ka avatud üldekspordiload kehtivad maksimaalselt viis aastat. Enamik selliseid ekspordilubasid välja andvaid liikmesriike kohaldavad lühemat ajavahemikku. Üldiselt oleneb kestus kindlustuskattest või laenamise või eksponeerimise vajadustest.





Liikmesriikides 2014.–2017. aastal kasutatud avatud üldekspordiload

4.6 Ekspordiloa nõudest vabastamine

Ainult üks vastanud liikmesriik teatas, et riigis kasutatakse artikli 2 lõikes 2 sätestatud võimalust mitte nõuda luba piiratud arheoloogilise või teadusliku väärtusega kultuuriväärtuste eksportimiseks. Võimaluse kasutamist argumenteeritakse peamiselt sellega, et selliste arheoloogiliste esemete teaduslikku väärtust, mida ei ole leitud vahetult väljakaevamistel, peetakse piiratuks, kuna esemed on rebitud välja nende arheoajaloolisest kontekstist.

4.7 Loataotluse tagasilükkamise põhjused

Mõned liikmesriigid on keeldunud kooskõlas artikli 2 lõike 2 kolmanda lõiguga ekspordiluba välja andmast, kuna kõnealuste kultuuriväärtuste suhtes kehtivad asjaomase liikmesriigi õigusaktid, mis kaitsevad kunstilise, ajaloolise või arheoloogilise väärtusega rahvuslikku rikkust. Enamasti on ekspordiloa taotlus tagasi lükatud või taotleja on selle tagasi võtnud muudel põhjustel, näiteks kuna seaduslik lähteriik ei ole piisavalt tõendatud, kohaldatavaid eeskirju ei ole täidetud, ese on võltsitud või lahendamata on küsimus, milline liikmesriik on pädev ekspordiluba välja andma.

Harva on juhtunud, et taotleja keeldub lähteriigi kohta nõutud täiendavat teavet andmast ja võtab seejärel viivitamata oma taotluse tagasi. Kui see juhtub, lükatakse enamikus liikmesriikides taotlus tagasi, teavitatakse taotlejat ja ebaseadusliku päritolu kahtluse korral teavitatakse ka pädevat õiguskaitseasutust.





4.8 Lubade vormiga seotud probleemid

Tuvastatud on järgmised lubade vormide kasutamisega seotud probleemid.

Loataotlusele fotode lisamine on väga oluline, kuna võimaldab ekspordiloa tollikontrollis eseme kindlaks määrata. Valdav enamik liikmesriike nõuab lõpliku ekspordi puhul fotosid. Teatavad liikmesriigid on teinud erandeid äratuntava märgistuseta raamatute, eriti kogukate väheväärtuslike arheoloogiliste esemete, samuti kollektsioonide ajutiselt eksportimisel.

Rakendusmääruse artiklis 5 on sätestatud, et ekspordiloa vormi eksemplar, mis kannab numbrit 3 , tagastatakse selle väljastanud ametiasutusele, et kinnitada, et eksport on tõepoolest toimunud ja luba on kasutatud, ent seda tehakse vaid viiendikul juhtudest.

Keskse elektroonilise registreerimissüsteemi puudumise tõttu on üsna keeruline kontrollida, kas eksemplar number 3 on tagastatud, eriti juhul, kui kultuuriväärtused on liidu territooriumilt teise liikmesriigi kaudu välja viidud. Mõnede liikmesriikide teatel analüüsivad nad kontrollide parandamise viise. Tuleks märkida, et uues määruses kultuuriväärtuste impordi kohta on sätestatud dokumendinõuete haldamiseks ettenähtud keskse elektroonilise süsteemi loomine. Süsteemi saaks kavandada nii, et sellega oleks võimalik täita ka ekspordilubade süsteemi vajadusi, sh ekspordi toimumise kinnitamise vajadust.

4.9 Ekspordilubade tühistamine või kehtetuks tunnistamine

Ekspordilubade tühistamine või kehtetuks tunnistamine pärast nende väljaandmist on sätestatud ligikaudu poolte liikmesriikide kas kultuuriväärtusi käsitlevates eriõigusnormides või üldhaldusõiguses, millega nõutakse eksitaval või valeteabel põhineva haldusakti kehtetuks tunnistamist. Ent aruandlusperioodil on ainult üks liikmesriik ekspordilube (täpsemalt kolm luba) kehtetuks tunnistanud.