EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON 
Brüssel 11.1.2005 
KOM(2004) 811 lõplik 
ROHELINE RAAMAT 
EUROOPA LIIDU LÄHENEMISVIISI KOHTA MAJANDUSMIGRATSIOONI 
JUHTIMISELE 
(komisjoni esitatud) 
ET ET 
1. 
2. 
2.1. 
2.2. 
2.2.1 
2.2.2 
2.3. 
2.4. 
2.5. 
2.6. 
2.7. SISUKORD 
Sissejuhatus 3 
EL lähenemisviis töömigratsioonile 5 
Milline ühtlustamise tase on ELi eesmärk? 
Vastuvõtukord palgatöötajate puhul 
Kodumaise tööturu eelistamine 6 
Vastuvõtusüsteemid 7 
Vastuvõtukord füüsilisest isikust ettevõtjate puhul 9 
Töö- ja elamislubade taotlemine 9 
Võimalus vahetada tööandjat/sektorit 10 
Õigused 10 
Kaasnevad meetmed: integratsioon, tagasipöördumine ja koostöö kolmandate 
riikidega 10 
3. Järeldus 12 
Lisa 14 
ET ET 2 
1. SISSEJUHATUS 
Käesoleva rohelise raamatu eesmärk on algatada ELi institutsioone, liikmesriike ja 
kodanikuühiskonda kaasavad süvaarutelud, et välja selgitada kõige asjakohasemad ühenduse 
eeskirjad majandusmigrantide vastuvõtuks ja määratleda sellise ühise raamistiku 
kohaldamisest saadav lisaväärtus. 2005. aastal korraldab komisjon avaliku ärakuulamise, et 
arutada seda küsimust erinevate huvirühmadega. 
Käesolev roheline raamat käsitleb kolmandate riikide kodanikest majandusmigrantide 
vastuvõtukorda, kuid ei vaatle ELi kodanike vaba liikumist Euroopa Liidus. Ühenduse tööturu 
väljakujundamise arutelu leiab aset muus kontekstis. 
EÜ asutamislepingu artikli 63 lõikes 3 on sätestatud, et nõukogu peab vastu võtma 
„sisserändepoliitikat käsitlevad meetmed järgmistes valdkondades: (a) sissesõidu- ja 
elamistingimused ning selle korra normid, mille kohaselt liikmesriigid väljastavad pikaajalisi 
viisasid ja elamislube.“ Pärast 1999. aasta oktoobris toimunud Euroopa Ülemkogu Tampere 
istungit soovis komisjon algatada majandusmigratsiooni strateegilise projekti arutelu. 2001. 
aastal võttis komisjon vastu ettepaneku direktiivi kohta, mis käsitleb „kolmandate riikide 
kodanike sissesõitu liikmesriikide territooriumile ja seal viibimist selleks, et leida palgatööd 
või tegutseda füüsilisest isikust ettevõtjana“1. Kui teiste Euroopa institutsioonide arvamused2 
olid positiivsed, siis arutelu nõukogus piirdus teksti esimese lugemisega. 
Komisjon leiab, et praegu on õige aeg tulla selle küsimuse juurde tagasi, arvestades viimase 
kolme aasta arenguid sisserände valdkonnas. Poliitilisel tasandil rõhutati Euroopa Ülemkogu 
19.–20. juunil 2003. aastal Thessalonikis toimunud istungil „vajadust leida kolmandate riikide 
kodanikele võimalusi seaduslikuks rändamiseks Euroopa Liitu, arvestades liikmesriikide 
vastuvõtuvõimet […].” Euroopa põhiseaduse lepingus, mis võeti vastu 17.–18. juunil 2004. 
aastal Brüsselis toimunud Euroopa Ülemkogu istungil, on sätestatud: „Euroopa Liit peab 
välja töötama ühtse sisserändepoliitika, mille eesmärk on tagada rändevoogude tõhusam 
haldamine igal tasandil.[...]”3. 
Olles teadlik rahvastiku vähenemise ja vananemise mõjust majandusele, tõi komisjon esile 
vajaduse vaadata üle pikaajaline sisserändepoliitika,4 lähtudes eelkõige majandusmigratsiooni 
strateegia mõjust konkurentsile ning seega ka Lissaboni eesmärkide saavutamisele. See 
ühiskonnasuundumus on julgustanud ELi migratsiooniarutelu, ilma et see mõjutaks 
liikmeriikide vastutust teha otsuseid vastuvõetavate sisserändajate arvu kohta. Isegi kui 
Lissaboni tööhõive eesmärgid saavutatakse 2010. aastaks, siis üleüldine tööhõive tase 
demograafilise muutuse tõttu langeb. Praeguste sisserändevoogude juures langeb 
ajavahemikul 2010–2030 EL-25 tööealise elanikkonna arv ligikaudu 20 miljoni töötaja võrra. 
Sellised arengud mõjutavad oluliselt üleüldist majanduskasvu, siseturu toimimist ja ELi 
ettevõtete konkurentsivõimet. 
1 KOM(2001) 386. 
2 Euroopa Parlamendi 12.2.2003. aasta arvamus (A5-0010/2003); Euroopa majandus- ja sotsiaalkomitee 
16.1.2002. aasta arvamused (SOC/084, CES 28/2002); regioonide komitee 13.3.2002. aasta arvamus 
(CdR 386/2001). 
3 Artikkel III-267. 
4 KOM(2003) 336. 
ET 3 ET 
Selles kontekstis ning arvestades, et sisseränne üksi ei lahenda elanikkonna vananemise 
probleemi, on üha enam vaja pidevaid sisserändevoogusid, et katta ELi tööturu vajadused ja 
tagada Euroopa jõukus. Sisseränne mõjutab üha enam ka ettevõtlust. Lisaks peab Euroopa Liit 
arvestama asjaoluga, et maailma peamised piirkonnad võistlevad sisserändajate 
ligimeelitamises, et katta oma majanduse vajadusi. Seega on oluline tagada, et ELi 
majandusmigratsiooni poliitika pakuks neile, kes vastu võetakse, turvalise õigusliku seisundi 
ja tagatud õigused, mis edendavad integratsiooni. 
Lisaks suurendab vajadust Euroopa strateegilise initsiatiivi järele asjaolu, et selle puudumisel 
oleks migratsioonivoogudel suurem tõenäosus mööda hiilida siseriiklikest eeskirjadest ja 
õigusaktidest. Sellest tulenevalt kasvab majandusmigrantide ühtsete vastuvõtukriteeriumide 
puudumisel Euroopa Liitu ebaseaduslikult sisenevate ja ilma kindla töökoha garantiita 
kolmandatest riikidest pärit kodanike arv, keda tuleb ühiskonda integreerida. 
Selles kontekstis on komisjoni seisukoht, et liikmesriikide pädevuses on otsustada nende tööd 
otsivate majandusmigrantide arv, kes võetakse riiki vastu. Põhiseaduse lepingu eelnõus 
sätestatakse, et „see artikkel [III-267] ei mõjuta liikmesriikide õigust määrata kindlaks nende 
territooriumile palgatöötajana või füüsilisest isikust ettevõtjana töötamiseks tulevate 
kolmandatest riikidest pärit kolmandate riikide kodanike vastuvõtumahud." Samas mõjutavad 
ühe liikmesriigi sellised otsused vastu võtta kolmandate riikide kodanikke teisi liikmesriike 
(õigus reisida Schengeni territooriumil, osutada teenuseid teises liikmeriigis, ümber asuda 
teise liikmesriiki pärast pikaajalise elaniku staatuse saamist ning lisaks kolmandate riikide 
töötajate vastuvõtu mõju ELi tööturule); lisaks on Euroopa Liidul rahvusvahelised kohustused 
mõnede majandusmigrantide kategooriate suhtes. Seepärast on komisjon arvamusel, et 
majandusmigrantide vastuvõtuks tuleb Euroopa Liidu tasandil kokku leppida läbipaistvad ja 
ühtlustatud ühiseeskirjad ja –kriteeriumid. 
Kõik eespool nimetatu koos Euroopa Liidu tasandil vastuvõetavate meetmete lisaväärtusega 
on alustalad, millele iga edasine samm selles valdkonnas peaks tuginema. Lisaks peaks iga 
meede vähendama liikmesriikide ja kolmandate riikide kodanike halduskoormat. 
Seepärast ei ole selle rohelise raamatu eesmärk kirjeldada EL25 poliitikat ega võrrelda seda 
maailma teiste piirkondade omaga. Selles hoopis määratletakse põhiprobleemid ja ELi 
õigusraamistiku võimalused majandusmigratsiooni haldamisel. Seda tehes on komisjon 
arvestanud reservatsioonide ja küsimustega, mille liikmesriigid esitasid 2001. aasta direktiivi 
ettepanekut käsitleva arutelu käigus ning ühtlasi pakub välja alternatiivettepanekud. 
Euroopa Ülemkogu rõhutas 4.–5. novembril 2004. aastal Haagi programmi raames toimunud 
istungil rohelise raamatu arutelude tähtsust ja leidis, et roheline raamat koos liikmesriikide 
parimate tavade ja nende asjakohasusega Lissaboni eesmärkide saavutamisel tuleks võtta 
aluseks „seadusliku sisserändepoliitika kava koostamisel, kaasa arvatud sellise 
vastuvõtukorra kehtestamisel, mida oleks võimalik kiiresti kohandada vastavalt tööturu 
muutuvale nõudlusele sisserännanud tööjõu järele“5. Komisjon esitab nimetatud kava enne 
2005. aasta lõppu. 
5 Euroopa Ülemkogu järeldused, I lisa, III punkt 1.4. 
ET 4 ET 
2. EL LÄHENEMISVIIS TÖÖMIGRATSIOONILE 
Komisjoni leiab, et arutelud tuleviku Euroopa majandusmigratsiooni poliitika kohta peaksid 
keskenduma olulise tähtsusega probleemidele, mille loetelu siinkohal ei ole küll lõplik, kuid 
mis vastastikku on teineteisest sõltuvad. Pakutud valikuid saab mitmel viisil ühendada 
vastavalt sellele, millist lõpptulemust soovitakse saavutada. 
2.1. Milline ühtlustamise tase on ELi eesmärk? 
Arvestades, et kolmandate riikide kodanike juurdepääs tööturule on tundlik teema, leiab 
komisjon, et edukalt toimiv ühenduse selle valdkonna poliitika on saavutatav ainult 
etapiviisiliselt, et soodustada järkjärgulist ja sujuvat üleminekut siseriiklikelt eeskirjadelt 
ühenduse omadele. ELi õigusakte majandusmigrantide vastuvõtu kohta tuleks seepärast võtta 
kui "esimese etapi õigusakte,“ mis sätestavad teatavad ühised mõisted, kriteeriumid ja korra, 
jättes samal ajal liikmesriikidele võimaluse arvestada oma tööturu konkreetsete vajadustega. 
Siinkohal on oluline meenutada, et põhiseaduse lepingu eelnõu kohaselt jäävad tööotsijate 
vastuvõtumahud liikmesriikide otsustada. Lisaks oleks ELi tööturu üldiste vajaduste 
hindamiseks vaja kooskõlastusmeetodit, mille kohaselt liikmesriigid, kasutades riiklikke 
kvoote, teavitaksid komisjoni poliitika rakendamisest ja selle tulemustest ning mis aitaks luua 
ELi ühtset seaduslikku sisserändepoliitikat ja saavutada tõhusam ja kooskõlastatum kord, mis 
oleks nii liikmesriikide kui ka asjaomaste inimeste huvides. 
Tulevaste ELi õigusaktide reguleerimisala suhtes on komisjonil mitu võimalust. Esimene 
võimalus on kasutada horisontaalset lähenemisviisi, kasutades lähtekohana algset 
ettepanekut, milles käsitletakse kolmanda riigi kodaniku sissesõidu- ja elamistingimusi 
liikmesriigis, kus ta teeb tööd palgatöölisena, füüsilisest isikust ettevõtjana või mõnes muus 
ettevõtlusvormis rohkem kui 3 kuud. Erisätted peaksid katma teatavate rühmade, näiteks 
hooajatööliste ja äriühingusiseselt üleviidavate isikute konkreetseid vajadusi. Sellise süsteemi 
eeliseks on majandusmigratsiooni ühtse tervikliku ja paindliku raamistiku loomine. 
Kasutades näitena direktiivi ettepanekuid üliõpilaste6 ja teadustöötajate7 vastuvõtu kohta, on 
alternatiivina võimalik kasutada valdkondlikke seadusandlikke ettepanekuid. See õigusakti 
eelnõu võiks keskenduda hooajatöölistele, äriühingusiseselt üleviidavatele isikutele, 
erioskustega sisserännanutele (mitte ainult kõrget kvalifikatsiooni omavatele), lepingulistele 
teenuseosutajatele ja/või muudele kategooriatele, jättes mõneks ajaks kõrvale kolmandate 
riikide tööliste vastuvõtu üldise ühtse raamistiku. Sel juhul oleks eeliseks ühiste eeskirjade 
lihtsam kasutuselevõtt. 
Teisi lähenemisviise, näiteks ühise kiirmenetluse kehtestamist, võiks samuti kaaluda, et võtta 
vastu sisserännanuid täitmaks eritöötajaid ja erioskusi nõudvaid vabu töökohti; selline 
menetlus algatatakse juhul, kui teatav arv liikmesriike saab nõukogult vastavasisulise loa 
sellise kiirmenetluse korraldamiseks. See hoiaks ära kasutu ja võimaliku kahjuliku 
konkurentsi liikmesriikide vahel teatava kategooria tööjõu värbamisel. 
• Milline peaks olema väljatöötatava Euroopa töömigratsiooni poliitika ulatus ja kuivõrd 
peaks sellesse sekkuma ühendus? 
KOM(2002) 548. 
KOM(2004) 178. 
ET 5 ET 6 
7 
• Kas Euroopa migratsiooniseaduse eesmärk peaks olema üldise õigusraamistiku 
kehtestamine, mis reguleeriks peaaegu kõikide kolmandate riikide kodanike sisenemist 
Euroopa Liitu, või peaks see hoopis keskenduma teatavatele immigrantide rühmadele? 
• Kui valitakse valdkondlik õiguslik lähenemisviis, siis milliseid migrantide rühmi tuleks 
käsitleda esmajärjekorras ja miks? 
• Kas teie arvates tuleks kaaluda ka teiste lähenemisviiside, nt Euroopa ühise kiirmenetluse 
kasutamist? Kas teil on välja pakkuda muid võimalusi? 
2.2. Vastuvõtukord palgatöötajate puhul 
Tavaliselt nõuavad liikmesriigid enne kolmanda riigi töötaja vastuvõttu tõendeid selle kohta, 
et mitte keegi kodumaisel tööturul osalejatest ei saa seda vaba töökohta täita 
(majandusvajaduste test). Mõned liikmesriigid võtavad vastu teatava kategooriaga töötajaid – 
nt kõrge kvalifikatsiooniga töötajaid ja tööjõudu sektoritesse/kutsealadele, kus esineb tööjõu 
nappust –, keda värvatakse selliste eriskeemide nagu kiirmenetlus, rohelised kaardid jms 
süsteemide raames. Neid lähenemisviise võiks uurida Euroopa Liidu tasandil. Samuti peaks 
Euroopa Liit ära kasutama maailma teiste piirkondade kogemusi8. 
2.2.1. Kodumaise tööturu eelistamine 
„Ühenduse eelistamise" põhimõtet defineeritakse järgmiselt: „Liikmesriigid kaaluvad 
taotlusi, mis on esitatud seoses tööleasumisega nende territooriumil ainult siis, kui 
taotletavaid vabu töökohti ei ole võimalik täita riigi enda või ühenduse tööjõuga või 
ühendusevälise tööjõuga, kes juba seaduslikult alaliselt selles liikmesriigis elavad ja kellest 
on seega saanud liikmesriigi tavapärase tööturu osa.“9 Mitmed liikmesriigid aga ei järgi 
ühenduse eelistamise põhimõtet teatud liiki majandusmigrantide puhul (juhtivtöötajate 
äriühingusisesed üleviimised, rahvusvaheliselt tuntud artistid jne). 
Siin on põhiküsimuseks, kas eelistada tuleks liikmesriigis juba elavaid kolmandate riikide 
töötajaid alles saabuvatele kolmandate riikide töötajatele. On oluline meeles pidada, et alates 
2006. aastast on pikaajalised elanikud võrreldes liikmesriiki äsja saabunud migrantidega 
eelisseisundis ning neil on võimalus liikuda ja elama asuda teise liikmesriiki kas õpingute, töö 
või mõnel muul eesmärgil10. Kas selline eelistus peaks laienema ka nendele kolmandate 
riikide kodanikele, kes elavad mõnes muus liikmesriigis kui see, kus tööjõu nappus esineb 
(lisaks pikaajalistele elanikele)? See ei piiraks teise liikmesriigi õigust otsustada, keda oma 
territooriumile vastu võtta, kuid lihtsustaks töölevõtmist, aidates kiiremini ja tõhusamalt täita 
eritöötajaid ja erioskusi nõudvaid vabu töökohti. Euroopa Liidule tekiks omakorda tööjõu 
„varu,“ kelle integratsioon on juba alanud. 
Seda eelistust võiks laiendada ka inimestele, kes enne oma kodumaale ajutist 
tagasipöördumist on juba mõned aastad Euroopa Liidus töötanud. Nii toimides hoogustuks nn 
8 „Tõhusad meetodid majandusmigrantide valikuks“ 
(http://europa.eu.int/comm/employment_social/employment_analysis/immigr_new_stud_en.htm): vt 
lisa. 
9 Nõukogu 20. juuni 1994. aasta resolutsioon seoses nõukogu määrusega (EMÜ) nr 1612/68. Tuleb 
märkida, et 16. aprilli 2003. aasta ühinemislepingus eelistatakse liikmesriikide kodanikest töötajaid 
kolmandate riikide kodanikest töötajatele, kui see puudutab nende juurdepääsu liikmesriikide tööturule. 
10 Nõukogu direktiiv 2003/109/EÜ. 
ET 6 ET 
„ajude ringlus“, mis võimaldaks kolmandate riikide töötajatel taasintegreeruda oma 
kodumaal, olles samal ajal teadlikud sellest, et nende puhul kehtivad soodsamad 
vastuvõtutingimused juhul, kui nad hiljem soovivad tagasi pöörduda Euroopa Liitu tööle. 
• Kuidas me saame olla kindlad selles, et „ühenduse eelistamise“ põhimõtet rakendatakse 
tõhusalt? 
• Kas olemasolev ühenduse eelistamise määratlus on endiselt asjakohane? Kui ei, siis kuidas 
tuleks seda muuta? 
• Milliste teiste majandusmigrantide suhtes (lisaks juhtivtöötajate äriühingusisestele 
üleviimistele) ei peaks ühenduse eelistamise loogikat kohaldama? 
• Lisaks pikaajalistele elanikele, milliseid kolmandate riikide kodanike kategooriaid (kui 
üldse) tuleks eelistada äsja saabunud kolmandate riikide töötajatele? 
• Kas eelisjärjekorra õigus, mis otsustatakse täpsete tingimuste alusel, tuleks anda 
kolmandate riikide kodanikele, kes on ajutiselt Euroopa Liidust lahkunud, olles seal 
eelnevalt töötanud teatava aja? 
• Kas kolmandatest riikidest pärit tööjõu ühest liikmesriigist teise liikumise lihtsustamine on 
kasulik ELi majandusele ja riiklikele tööturgudele? Kuidas seda praktikas tõhusalt 
rakendada? Milliste piirangute/soodustustega? 
• Kuidas saavad Euroopa erasektori tööturuasutused ja EURESi tööalase liikuvuse portaal11 
kaasa aidata kolmandate riikide töötajate töömigratsioonile? 
2.2.2. Vastuvõtusüsteemid 
Lisaks on üks eripunkt, mille üle tuleb eelnevalt aru pidada: kas kolmandate riikide kodanike 
vastuvõttu Euroopa Liidu tööturule tuleks lubada ainult siis, kui seal on tekkinud vaba töökoht 
või tuleks välja töötada paindlikumad süsteemid nagu rohelise kaardi süsteem jms, mille 
eesmärk on äratada töötajate huvi reageerima tööturu lühi- ja pikaajalistele vajadustele? Jääb 
ka küsimus, millist korda järgida nende kolmandate riikide töötajate puhul, kes otsivad 
sisenemisvõimalusi Euroopa Liitu majandustegevuse eesmärgil (nt välismaal asuva tööandja 
ja ELis asuva kliendi vahel sõlmitud teenuslepingu alusel), kuid kes tegelikult ei tule ELi 
tööturule. 
• Kas kolmandate riikide kodanike vastuvõtu tingimuseks peaks olema ainult vaba töökoha 
olemasolu või kas liikmesriikidele jääb võimalus vastu võtta kolmandate riikide kodanikke 
ka siis, kui nimetatud tingimus ei ole täidetud? 
• Millist korda tuleks kohaldada nende majandusmigrantide suhtes, kes tööturule ei sisene? 
Kui vastuvõtu tingimuseks on vaba töökoha olemasolu (majandusvajaduste test) ning 
eeldades, et kasutatakse horisontaalset ELi majandusmigratsiooni lähenemisviisi, jääb 
11 Euroopa Liidu tasandil koordineerib liikmesriikide tööturuasutusi EURES (Euroopa tööturuasutuste 
süsteem). EURES on loonud ka Euroopa tööalase liikuvuse portaali (http://europa.eu.int/eures), kus 
alates 2005. aastast on veebiteenuste tehnoloogial põhineva IT platvormi abil näha kõik ametlikult välja 
kuulutatud vabad töökohad Euroopas. 
ET 7 ET 
võimalus kasutada „individuaalset hindamist“: kui tööandjad on avaldanud vaba töökoha teate 
lühikeseks ajavahemikuks ja ei ole sellele leidnud sobivaid kandidaate ELi tööturult, siis on 
neil lubatud palgata tööjõudu välismaalt. See süsteem, mis sõltub ELi vabade töökohtade 
kohta teavet levitavatest töövahenditest nagu EURES, võimaldab töölevõttu teataval määral 
kontrollida, et vähendada kuritarvitusi. Lisaküsimus on see, kas seda testi tuleks korrata või 
mitte, kui lühiajaline leping on lõppenud ja tööandja soovib seda pikendada. 
• Kas teie arvates on majandusvajaduste test elujõuline süsteem? Kas seda tuleks kohaldada 
paindlikult, arvestades näiteks piirkondlike ja sektori omadustega või siis asjaomase 
ettevõtte suurusega? 
• Kas peaks olema ette nähtud minimaalne ajavahemik, mille jooksul vaba töökoha teade 
tuleks avaldada, enne kui oleks alles võimalik kaaluda kolmandast riigist pärit kandidaadi 
sobivust ametikohale? 
• Millised muud võimalused on tõhusalt tõestada, et kolmandast riigist pärit töötaja töölevõtt 
on vajalik? 
• Kas pärast tööloa lõppemist tuleks majandusvajaduste testi korrata, kui töölepingut, mille 
põhjal kolmandast riigist pärit töötaja on tööle võetud, on pikendatud/pikendatakse? 
Mitmed vabatahtlikud süsteemid tagaksid suurema paindlikkuse: nt võiks liikmesriik lugeda 
majandusvajaduste testi sooritatuks, kui töötaja aastasissetulek ja/või oskuste tase on kõrgem 
kehtestatud näitajast, ja/või asjaomane liikmesriik ei peaks esitama tõendeid selle kohta, et 
teatavates sektorites või piirkondades esineb tööjõunappus (rohelise kaardi süsteem). Sama 
kontseptsiooni võiks rakendada töötajate kvootide puhul, võimaldades seega liikmesriikidel 
säilitada oma rahvusvahelised kohustused kolmandate riikide ees. 
• Milliseid alternatiivseid vabatahtlikke süsteeme võiks kavandada? 
Veel üheks võimaluseks oleks kasutada ELi valikusüsteemi, et rahuldada vajadust 
oskustööliste järele, pidades eelkõige silmas pikaajalisi vajadusi. ELi tasandil võiks luua ühtse 
raamistiku (nt kogemused, haridus, keelteoskus, tööpakkumise/tööjõupuuduse olemasolu, 
liikmesriigis asuvad pereliikmed jne) ning seejärel iga liikmesriik saaks valida, kas seda 
kasutada või mitte, ja kui otsustatakse selle kasutuselevõtu poolt, siis kuidas seda kujundada 
oma tööturu vajadustest lähtuvalt. Veel üheks võimaluseks on mitme süsteemi olemasolu, nt 
üks vähekvalifitseeritud töötajatele (nt eelistades teatavas sektoris töötamise kogemust), teine 
keskmiselt kvalifitseeritud/kõrgelt kvalifitseeritud töötajatele (nt eelistades haridust, alles 
seejärel kogemust) ning liikmesriigid saaksid otsustada, millist kasutada. Selline süsteem 
võiks olla samaaegselt kasutuses nii „individuaalse hindamise" kui „rohelise kaardi“ 
süsteemiga. Liikmesriigid, kes soovivad sisse viia teatava oskustöö või teatavate sektorite 
puhul „tööotsija lube,“ võiksid seda teha. 
Selles kontekstis võiks kasutusele võtta näiteks EURESi pakutavatel teenustel tugineva nn 
„arvelduskoja süsteemi,“ kus tööandja saaks näha kõigi ELi kandideerivate töötajate 
elulookirjeldusi, kui tal tekib vajadus värvata kolmandatest riikidest pärit töötajaid. Kui sobiv 
kandidaat on leitud, siis kolmanda riigi kodanik saaks liikmesriigi veebilehe abil kontrollida, 
kas ta vastab kehtestatud tingimustele, ning alustada vajalike lubade taotlemismenetlust. 
• Kas valikusüsteemi saaks kasutada üldreeglina majandusmigrantide ELi tööturule 
vastuvõtul ning millised peaksid olema asjaomased kriteeriumid? 
ET 8 ET 
• Kuidas tagada tööandjatele kõikehõlmav juurdepääs kogu ELi tööotsijate CVdele ning 
kuidas tuleks selles kontekstis EURESi täiustada? 
• Kas tuleks ette näha võimalus saada „tööotsija luba?“ 
2.3. Vastuvõtukord füüsilisest isikust ettevõtjate puhul 
EL tasandil tuleks kehtestada ka kolmandate riikide kodanike ühtlustatud 
vastuvõtutingimused töötamiseks füüsilisest isikust ettevõtjana. Need tingimused erinevad 
alapunktis 2.2 esitatud tingimustest: nt kolmanda riigi kodanikult võidakse nõuda 
üksikasjaliku ja rahaliselt tasuva äriplaani esitamist, rahaliste vahendite olemasolu tõendamist 
ning tegevuse kasuliku mõju näitamist tööhõivele või asjaomase liikmesriigi majanduse 
arengule. Samas võiks olla lubatud paindlikkus, näiteks liikmesriikidele võiks jääda võimalus 
teatavaid sektoreid välistada või edendada jne. 
• Kas Euroopa Liidul peaksid olema ühised reeglid kolmandatest riikidest pärit füüsilisest 
isikust ettevõtjate vastuvõtuks? Kui jah, siis millistest tingimustest lähtuvalt? 
• Kas füüsilisest isikust ettevõtjatele, kes soovivad ELi kliendiga sõlmitud lepingu täitmiseks 
siseneda ELi turule lühemaks perioodiks kui üks aasta, tuleks ette näha paindlikum kord? 
Kui nii, siis missugune? 
2.4. Töö- ja elamislubade taotlemine 
Selline riiklik kord, mille käigus oleks korraga võimalik taotleda ühitatud elamis- kui tööluba 
(nn koondmenetlus), lihtsustaks olemasolevat korda. Kui riiki sisenemiseks nõutakse 
sissesõiduviisat, võiksid liikmesriigid jätkuvalt nõuda kas esialgset sissesõiduviisat või lugeda 
piisavaks konsulaadi poolt väljastatud ühitatud elamis- ja tööluba. 
See luba ei mõjutaks riiklike haldusasutuste tegevust ega vastuvõtutingimusi. Enamikus 
liikmesriikides nõutakse kolmandate riikide kodanikelt tööloa olemasolu enne, kui vaadatakse 
läbi nende elamisloa taotlus: seepärast võib jääda mulje, et elamisloa andmine – tööloast 
erinevate kriteeriumide alusel – on koondmenetluse käigus peaaegu et automaatne, mis 
tegelikult ei ole komisjoni kavatsus. 
Siin jääks alternatiivseks võimaluseks seda küsimust Euroopa Liidu tasandil mitte reguleerida. 
Kompromissina võiks kaaluda elamis- ja tööloa taotlemist koos, olgugi et lõpptulemusena 
väljastatakse ikka kaks erinevat luba siseriiklikest eeskirjadest lähtuvalt. 
• Kas Euroopa Liidu tasandil peaks olema ühitatud „töö-ja elamisluba?“ Mis on selle 
head/halvad küljed? 
• Või tuleks kehtestada kord, mille käigus oleks võimalik taotleda töö-ja elamisluba korraga? 
• Kas on muid lisavõimalusi? 
2.5. Võimalus vahetada tööandjat/sektorit 
Võimalus vahetada tööandjat ja/või sektorit esimese Euroopa Liidus töötamise ajavahemiku 
jooksul on tihedalt seotud loaküsimusega ja töötaja vastuvõtutingimustega (alapunkt 2.2). Kui 
kolmanda riigi kodanik on vastu võetud mingi eriskeemi alusel, siis tema liikumist võib 
ajutiselt piirata selleks, et vältida vastuvõtutingimuste kuritarvitusi. Vastuvõtjariigi 
ET 9 ET 
majandusele tekib aga vaevalt probleem sellest, kui töötaja on vastu võetud sellise eriskeemi 
väliselt ja talle pakutakse tasuvamat tööd (majandusvajaduste testi alusel, kui vaja). Kui aga 
loa omanik on tööandja, siis töötaja võib sattuda olukorda, kus tema tulevane ELi tööandja 
teda põhjendamatult kontrollib või „omab.“ 
• Kas kolmanda riigi töötaja liikumisele tema elukoha liikmesriigi tööturul peaks olema 
piiranguid? Kui jah, siis missugused (tööandja, sektor, piirkond jne) ning millistel 
asjaoludel ja kui kaua? 
• Kes peaks olema loaomanik? Kas tööandja, töötaja või mõlemad koos? 
2.6. Õigused 
Migranttöötajatel peab olema turvaline õiguslik seisund12 hoolimata sellest, kas nad soovivad 
tagasi pöörduda oma päritolumaale või saada alalisemat staatust. Enne pikaajalise elaniku 
staatuse saamist tuleb kolmanda riigi töötajaid samuti kohelda Euroopa Liidu kodanikega 
võrdsetel alustel, eelkõige mis puudutab nende majanduslikke ja sotsiaalseid põhiõigusi. 
Pikaajalise elaniku staatusega kaasneb rohkem õigusi, lähtudes õiguste diferentseerimise 
printsiibist riigis viibimise kestuse alusel. 
• Millised eriõigused tuleks anda kolmandate riikide kodanikele, kes töötavad ajutiselt 
Euroopa Liidus? 
• Kas teatavate õiguste andmise tingimuseks peaks olema minimaalne riigis viibitud aeg? 
Kui nii, siis milliste õiguste puhul ja kui pikk aeg? 
• Kas lisasoodustused – nt paremad tingimused perekonna taasühinemiseks või pikaajalise 
elaniku staatuse saamiseks – on vajalikud, et riiki meelitada teatavatesse kategooriatesse 
kuuluvate kolmandate riikide kodanikke? Kui jah, siis miks ja missugused? 
2.7. Kaasnevad meetmed: integratsioon, tagasipöördumine ja koostöö kolmandate 
riikidega 
Nagu rõhutatud mitmetes komisjoni teatistes13 ja nõukogu 19. mai 2003. aasta järeldustes 
migratsiooni ja arengu kohta, on edukaks ELi majandusmigratsiooni poliitikaks vaja juhtida 
sisserändevoogusid koostöös päritolu- ja transiidiriikidega, arvestades nende tegelikkust ja 
vajadusi. Lisaks nendele meetmetele on vaja vastuvõetud migrantide tugevat 
integreerimispoliitikat. 
Järelikult koostöö kolmandate riikidega seadusliku migratsiooni ning potentsiaalsete 
migrantide sotsiaalse ja majandusliku integratsiooni valdkonnas peab lahendama mitmeid 
probleeme, nagu ajude väljavool, päritoluriikide investeeringud inimeste oskustesse, kes 
hiljem sealses majanduses ja ühiskonnas ei osale, migrantide raskused sotsiaalsete ja 
12 Euroopa Liidu õigusaktides on juba sätestatud mitmeid õigusi, nt nõukogu direktiiv 2003/109/EÜ 
(pikaajalised elanikud), nõukogu määruse (EÜ ) nr. 859/2003, millega laiendatakse määruse (EMÜ) nr. 
1408/71 sätteid (sotsiaalkindlustusalaste õigusaktide kooskõlastamine), ja kaks diskrimineerimisvastast 
direktiivi (direktiiv 2000/43/EÜ ja direktiiv 2000/78/EÜ). Lisaks on ELi direktiivid töötervishoiu ja 
tööohutuse ning töötingimuste kohta rakendatavad kõigi töötajate suhtes, vaatamata nende 
kodakondsusele. Sama kehtib ka enamiku Euroopa Liidu põhiõiguste hartas esitatud artiklite kohta. 
13 KOM(2004) 412; KOM(2002) 703. 
ET 10 ET 
kultuuriliste sidemete säilitamisel jne. Siin on oluline näidata, kuidas selliseid probleeme 
lahendada ja milliseid meetmeid rakendada, et soodustada ajutiste töötajate tagasipöördumist 
päritoluriiki pärast lepingu lõppemist ning taasintegreerida neid koduühiskonda. Võimalikud 
meetmed, mis soodustaksid mõlemapoolselt kasulikke situatsioone ja/või kompenseeriks 
võimalikke negatiivseid olukordi, on: ajakohase teabe edastamine Euroopa Liitu sissesõidu ja 
Euroopa Liidus elamise kohta, päritoluriikides tööhõive- ja koolituskeskuste loomine, kus 
õpetatakse oskusi, mille järele Euroopa Liidus on nõudlus, kultuuriloo- ja keeleõppe 
korraldamine, potentsiaalsete migrantide andmebaaside loomine 
oskuste/ametikohtade/sektorite lõikes (kompetentsusnõuded), kodumaale raha saatmise 
lihtsustamine ja kolmandatele riikidele sealt ELi lahkuvate töötajate väljaõppega seotud 
kulude hüvitamine. Eraldi küsimus on loomulikult see, kas teatavatele kolmandatele riikidele 
tuleks koostöölepingute raames anda eelisseisund nende kodanike vastuvõtuks. 
Nagu juba esile toodud esimeses migratsiooni ja integratsiooni aastaaruandes, peab Euroopa 
Liit jätkuvalt paremini püüdma integreerida olemasolevaid ja tulevasi migrante nii tööturule 
kui vastuvõtva liikmesriigi ühiskonda. Äsja saabunud immigrantidele ettenähtud 
sissejuhatavad programmid, mis hõlmavad eelkõige keele-, ühiskonna- ja vastuvõtva 
liikmesriigi põhinormide ja väärtuste õpet, on liikmesriikides muutumas üha tähtsamaks. 
• Milliseid lisameetmeid oleks vaja, et lihtsustada majandusmigrantide vastuvõttu ja 
integratsiooni nii Euroopa Liidu kui ka päritoluriikide tasandil? 
• Lähtudes Euroopa Liidu arengupoliitikast, mida saaks Euroopa Liit ära teha ajude ringluse 
soodustamisel ja ajude väljavoolu võimalike kahjulike mõjude lahendamisel? 
• Kas arengumaadele tuleks hüvitada (kelle poolt ja kuidas) nende tehtud investeeringud 
inimestesse, kes sealt lahkuvad Euroopa Liitu? Kuidas saaks negatiivseid mõjusid 
vähendada? 
• Kas vastuvõtvatel riikidel ja kodumaal on kohustus tagada ajutiste majandusmigrantide 
kodumaale tagasipöördumine? Kui jah, siis milliste asjaolude korral? 
• Kuidas saaks tagasipöördumist korraldada nii, et see oleks kasulik nii vastuvõtvale riigile 
kui kodumaale? 
• Kas teatavate kolmandate riikide suhtes tuleks kehtestada vastuvõtu eelistingimused ja 
kuidas? 
• Kas selliseid eeliseid tuleks siduda eri raamistikega nagu Euroopa naaberriikide poliitika ja 
laienemiseelsed strateegiad? 
3. JÄRELDUS 
Komisjon on arvamusel, et majandusmigrantide vastuvõtt on iga sisserändepoliitika nurgakivi 
ning seepärast tuleks Euroopa tasandil sellele küsimusele läheneda ühenduse ühtse 
sisserändepoliitika järkjärgulise arengu kontekstis. Selles rohelises raamatus püüdis komisjon 
avada põhiprobleemide olemust ning esitas mitmeid valikuid, mis võiksid saada ühtse ELi 
raamistiku osaks. Kõnealune süsteem peaks olema läbipaistev, mittebürokraatlik ja laitmatult 
toimiv. See peaks toimima kõigi asjaomaste isikute – migrantide, lähetavate ja vastuvõtvate 
riikide – huvides. Majandusmigrantide sisserändevoogude suurendamise ja nende vastuvõtu 
ET 11 ET 
soodustamise poliitika intensiivistamisel peavad Euroopa Liit ja liikmesriigid pöörama tõsist 
tähelepanu võimalikele sellistele negatiivsetele mõjudele nagu inimeste väljavool nende 
päritolumaalt. 
Rohelise raamatu põhieesmärk on kutsuda esile reageeringuid ja algatada laiapõhjaline arutelu 
asjaomaste huvirühmade vahel. Nõukogu, Euroopa Parlamenti, Euroopa majandus- ja 
sotsiaalkomiteed, regioonide komiteed, riiklikke, piirkondlikke ja kohalikke omavalitsusi 
(kaasa arvatud töötajate ametiorganisatsioone ja ametiühinguid), valitsusväliseid 
organisatsioone, kandidaatriike, kolmandaid partnerriike, akadeemilisi ja muid 
kodanikuühiskonna organisatsioone ning üksikisikuid kutsutakse üles andma oma panus. Kui 
kõikehõlmavad konsultatsioonid on lõppenud, siis vastavalt Haagi programmis sätestatule 
esitab komisjon 2005. aasta lõpuks seadusliku migratsiooni poliitika kava, mis hõlmab ka 
vastuvõtukorda. 
Et valmistuda 2005. aasta avalikuks ärakuulamiseks majandusmigratsiooni kohta, palub 
komisjon huvitatud pooltel esitada kirjalikud seisukohad järgmisele aadressile hiljemalt 15. 
aprilliks 2005. aastal: 
The Director General 
Directorate General Justice, Freedom and Security 
European Commission 
B-1049 Brussels 
jls-economic-migration@cec.eu.int 
ET 12 ET 
BIJLAGE 
BIBLIOGRAPHY 
A. Legislative instruments and proposals: 
(1) Council Directive 2003/86/EC of 22 September 2003 on the right to family 
reunification (applicable as of 3 October 2005); 
(2) Council Directive 2003/109/EC of 25 November 2003 concerning the status of third-
country nationals who are long-term residents (applicable as of 26 January 2006); 
(3) Proposal for a Council Directive on the conditions of admission of third-country 
nationals for the purpose of studies, pupil exchange, unremunerated training or 
voluntary service - COM(2002) 548; political agreement reached in March 2004; 
(4) Proposal for a Council Directive on a specific admission procedure for third country 
researchers - COM(2004) 178; 
(5) Proposal for a Council Directive on the conditions of entry and residence of third-
country nationals for the purpose of paid employment and self-employed economic 
activities - COM(2001) 386; 
(6) Council Regulation (EEC) No 1612/1968 on freedom of movement for workers (in 
particular, article 19(2) for the “Community preference”); 
(7) Council Resolution of 20 June 1994 on limitations on admission of third-country 
nationals to the territory of the Member States for employment; 
(8) Council Directive 2000/43/EC of 29 June 2000 implementing the principle of equal 
treatment between persons irrespective of racial or ethnic origin; 
(9) Council Directive 2000/78/EC of 27 November 2000 establishing a general framework 
for equal treatment in employment and occupation; 
(10) Council Regulation (EC) No 859/2003 of 14 May 2003 extending the provisions of 
Regulation (EEC) No 1408/71 and Regulation (EEC) No 574/72 to nationals of third 
countries who are not already covered by those provisions solely on the ground of 
their nationality. 
B. Commission Communications: 
(1) Communication from the Commission "Study on the links between legal and illegal 
immigration” - COM (2004) 412 final; 
(2) First Annual Report on Migration and Integration - COM(2004) 508 final; 
(3) Communication from the Commission on immigration, integration and employment -
COM(2003) 336 final; 
(4) Communication from the Commission on integrating migration issues in the EU's 
relations with third countries - COM(2002) 703 final. 
ET 13 ET 
C. Studies: 
(1) Studies on labour migration, Migration Research Group, Hamburg Institute for 
International Economics (HWWA), Germany; papers prepared for the European 
Commission, DG Employment and Social Affairs, June 2004, available at: 
http://europa.eu.int/comm/employment_social/employment_analysis/immigr_new_stu 
d_en.htm. The papers examine best practice regarding recruitment of labour migrants, 
projecting future labour needs and labour market integration in the European countries 
as well as in other industrialised countries. They were prepared by experts from the 
MRG, in cooperation with the Migration Policy Institute, Washington DC. 
(2) Admission of third-country nationals for paid employment or self-employed activity, 
European Commission, Directorate General for Justice and Home Affairs, 2001, ISBN 
92-894-1689-0. The study, undertaken by Ecotec Research and Consulting Limited 
between November 1999 and May 2000, analysed and compared the legal and 
administrative frameworks in the EU-15 concerning the admission of third-country 
nationals to the EU Member States for the purposes of paid employment and self-
employment. 
ET 14 ET