Juba enne direktiivi vastuvõtmist pidid liikmesriigid tagama, et nende vaba liikumist käsitlevaid õigusakte kohaldatakse kõigi inimrühmade suhtes ja need hõlmavad kõiki Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklis 45 käsitletud teemasid mittediskrimineerival alusel. Arvestades, et direktiivi artiklites 1 ja 2 säilitatakse Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 45 ja määruse (EL) nr 492/2011 kohaldamisala, ei pandud nende artiklitega liikmesriikidele ülevõtmise seisukohast uusi kohustusi. Sellegipoolest soovitati mõlemas artiklis teatavatel liikmesriikidel kontrollida, kas nende riiklikud eeskirjad on eespool nimetatud sätete isikulise ja materiaalse kohaldamisalaga tõepoolest vastavuses.

Direktiiv võeti üle mitmel eri viisil. Enamik liikmesriike tegi muudatusi oma riiklikes õigusaktides. Muudatuste maht erines aga märkimisväärselt: alates konkreetsest õigusaktist (Malta, Küpros, Kreeka, Portugal) kuni tosina õigusakti muutmiseni (Leedu, Rumeenia). Taani, Prantsusmaa, Hispaania, Itaalia, Madalmaad ja Ühendkuningriik leidsid, et nende riiklikud õigusaktid on juba direktiiviga vastavuses ja täiendavaid seadusandlikke meetmeid ei ole vaja võtta. Austrias ja Belgias võeti direktiiv üle nii föderaal- kui ka piirkondlikul tasandil. Ükski liikmesriik ei nimetanud direktiivi ainsagi sätte rakendamist kollektiivlepingute kaudu.

Praegu on komisjonil valmimas riiklike meetmete nõuetele vastavuse analüüs, mille eesmärk on tagada direktiivi õige rakendamine. Käimasoleva vastavuskontrolli raames suhtleb komisjon liikmesriikidega käesolevas aruandes kindlakstehtud probleemide teemal.

Aruanne põhineb peamiselt teabel direktiivi riiklikku õigusesse ülevõtmise kohta, mille liikmesriigid on komisjonile direktiivi artikli 8 kohaselt esitanud. Viited direktiivi üle võtvate liikmesriikide õigusaktide kohta on leitavad EUR-Lexi veebisaidil. Komisjon konsulteeris ka töötajate vaba liikumise nõuandekomitee liikmetega, saates neile üksikasjaliku küsimustiku (edaspidi „küsimustik“) ja hiljem ka aruande kavandi. Vajaduse korral küsis komisjon meetmete rakendamise kohta selgitusi ka töötajate vaba liikumise tehnilise komitee liikmetelt. Tuleks märkida, et saadud teabe sisu ja üksikasjalikkus erinesid märkimisväärselt. Komisjon kasutas ka oma töötajate vaba liikumise ja sotsiaalkindlustuse koordineerimise õigusekspertide võrgustiku kogutud teavet.

Töötajate vaba liikumine on Euroopa Liidu kodanike põhivabadus ja üks siseturu sambaid. See on sätestatud Euroopa Liidu toimimise lepingu (edaspidi „ELi toimimise leping“) artiklis 45. Seda õigust on edasi arendatud teisestes õigusaktides, eelkõige Euroopa Parlamendi ja nõukogu 5. aprilli 2011. aasta määruses (EL) nr 492/2011 töötajate liikumisvabaduse kohta liidu piires. Seda on edasi arendatud ka Euroopa Kohtu praktikas.

3.2. Õiguste kaitse (artikkel 3)

Kõik liikmesriigid tagavad juurdepääsu kohtumenetlustele, mis võimaldavad liidu töötajatel ja nende pereliikmetel kaitsta oma Euroopa Liidu toimimise lepingu artiklis 45 ja määruses (EL) nr 492/2011 sätestatud õigusi, kui nad leiavad, et neid on rikutud. Enamasti on see tagatud üldiste diskrimineerimiskeeldu käsitlevate menetluseeskirjadega, mis olid olemas juba enne direktiivi jõustumist. Mõnes riigis on olemas eriõigusaktid, mis käsitlevad võõrtöötajate kohtusse pöördumist. Nagu direktiivis nõutakse, ei ole rikutud õiguste kaitsmise puhul kitsendusi isegi pärast seda, kui väidetava piirangu, takistuse või diskrimineerimisega seotud suhe on lõppenud.

Ühendustel, organisatsioonidel (sealhulgas sotsiaalpartneritel) või muudel üksustel, kellel on riikliku õiguse alusel õigustatud huvi direktiivi nõuete täitmise tagamise vastu, on õigus osaleda kohtu- ja/või haldusmenetlustes liidu töötajate nimel või nende toetuseks. See on nii kõigis liikmesriikides, välja arvatud Itaalia, kus ametiühingud võivad osaleda menetlustes üksnes kollektiivse diskrimineerimise korral.

Mis puudutab kaitset ohvristamise vastu, on enamikus riikides kehtestatud riiklikes diskrimineerimisvastastes õigusaktides või tööõiguses meetmed, millega kaitstakse liidu töötajaid halva kohtlemise või ebasoodsate tagajärgede eest. Üksnes Malta ja Küpros on võtnud pärast direktiivi ülevõtmist vastu ohvristamist käsitlevad erisätted. Ilmneb, et Leedus ja Portugalis piirdub kaitse ainult töösuhetega, nii et kaitset ei saa näiteks tööotsijad, keda avaliku sektori asutused võivad olla ohvristanud.

Väga vähe on teavet artikli 3 sätete praktilise rakendamise kohta. Küsimustiku vastustes nimetasid ainult Leedu ametiühingud nelja juhtumit, millega on direktiiviga hõlmatud küsimustes riiklikesse kohtutesse pöördutud. Eesti osutas kahele kaebusele, mida kohtuvälised asutused käsitlesid 2017. aastal. Need puudutasid avaliku sektori asutuste teatavaid tavasid kvalifikatsioonitasemete tunnustamisel ja liidu kodaniku pereliikmele elamisõiguse andmisel. Saksamaa ja Leedu märkisid, et on olnud juhtumeid, mille puhul organisatsioonid on osalenud töötajate toetamiseks kohtu-/haldusmenetlustes.

Teabe puudumist selgitab asjaolu, et direktiiv kehtestati alles hiljuti, vaba liikumist edendavad asutused (artikkel 4) ei ole sellist teavet veel kogunud või selliseid juhtumeid ei ole liidu töötajate kodakondsuse alusel diskrimineerimise kaupa rühmitatud.

3.3. Võrdset kohtlemist edendav(ad) asutus(ed) (artikkel 4)

Direktiiv on uuenduslik selles mõttes, et sellega kohustatakse liikmesriike määrama organisatsiooni/asutuse, kes edendab liidu töötajate ja nende pereliikmete võrdset kohtlemist kodakondsuse alusel ning kõrvaldab nende vaba liikumist takistavad põhjendamatud piirangud ja tõkked.

Asutuse määramine ja ülesannete täitmine

Alates 2017. aasta novembrist on vaba liikumist edendavad asutused määratud kõigis liikmesriikides, kuigi Prantsusmaal, Itaalias ja Ühendkuningriigis ei ole seda määramist artikli 6 lõike 1 nõuete kohaselt teatavaks tehtud. Need liikmesriigid ei ole võtnud direktiivi rakendamiseks vastu ühtegi õigusakti. Ka ei ole asutuste veebisaitidel ainsatki märget selle kohta, et tegemist on asutustega direktiivi tähenduses või et nad täidavad direktiivis nimetatud ülesandeid. Euroopa Komisjon avaldab asutuste nimekirja veebis.

Enamikus liikmesriikides on vaba liikumist edendava asutuse roll antud olemasolevatele organisatsioonidele, ainsad erandid on Saksamaa ja Sloveenia, kus on loodud uus organisatsioon. Mis puudutab organisatsiooni liiki, siis on 20 liikmesriigis võrdõiguslikkuse asutuste pädevusvaldkonda laiendatud, et tegeleda liidu töötajate ja nende pereliikmete kodakondsuse alusel diskrimineerimise probleemidega. Tööturuasutused (näiteks avalikud tööturuasutused või EURESe teenistused ning tööinspektsioonid) ja tööministeeriumid on sageduselt teine asutuse liik. Ebatüüpilisena on Austrias selliste asutuste hulgas föderaalsed ja piirkondlikud töötajate kojad, samas kui Rootsis on selleks riiklik kaubanduskolleegium ehk riigi siseturuamet.

Asutuste ülesannete kohta väidavad mõned liikmesriigid, et asutus täidab kõiki direktiivis loetletud ülesandeid, isegi kui teatavaid ülesandeid ei ole asutuse põhikirjas eraldi nimetatud ning ei ole ühtki konkreetset näidet, kuidas asutus neid täidab. Nimetamata ülesannete hulgas on vaba liikumise takistuste kohta uuringute ja analüüside tegemine ning soovituste esitamine põhjendamatute piirangute ja takistuste või diskrimineerimisega seotud probleemide kohta. Ilmneb, et Itaalias, Lätis, Slovakkias ja Ühendkuningriigis ei ole mitte kõik ülesanded lisatud asutuste kohustuste hulka.

Lisaks kodakondsuspõhise diskrimineerimise keelule keelavad töötajate vaba liikumist käsitlevad ELi eeskirjad ka vabale liikumisele põhjendamatute takistuste või tõkete kehtestamise. Saab näha, kas määratud asutused tegelevad selle küsimusega ka direktiivi rakendamisel praktikas.

Parimad tavad Madalmaades: sotsiaalmeedia rakenduste kasutamine Madalmaades vastab avaliku teabe talitus esitatud küsimustele Twitteri, Facebooki ja WhatsAppi kaudu.

Nagu küsimustiku vastustest nähtub, langeb asutuste põhitegevus praktikas kokku direktiivis sätestatud ülesannetega. Enamik riike keskendub järgmisele: 1) abi pakkumine, mis seisneb peamiselt teavitamises ja õigusnõustamises; 2) teadlikkuse suurendamine vaba liikumise õigustest ja asutuste tegevusest, kasutades selleks eri teabekanaleid, ja/või 3) teiste sidusrühmadega tehtava koostöö tugevdamine. Mõned riigid kasutavad teavet vajavate inimesteni jõudmiseks sotsiaalmeedia rakendusi (või plaanivad seda teha).

Ajakohast teavet selle kohta, kui sageli asutused õigus- ja/või muud abi pakuvad, on siiski vähe. Küsimustiku vastustes esitasid vaid mõned riigid mingil määral teavet selle kohta, kui sageli nad sellist abi pakuvad.

Parimad tavad Taanis: takistusi käsitlev uuring Taanis korraldab asutus asjaomaste ametiasutuste küsitlust seoses takistuste/diskrimineerimisjuhtumitega nende pädevusvaldkonnas.

Töötajate vaba liikumise küsimusi käsitlevaid uuringuid ja analüüse on tehtud ning aruandeid koostatud (või plaanitakse seda teha) vaid seitsmes liikmesriigis. On tähtis, et teavet takistuste ja diskrimineerimise kohta kogutakse, seda hinnatakse ja levitatakse avalikult. See parandab nii üldist teadlikkust õigustest ja nende kaitsmise menetlustest kui ka sunnib teisi tööandjaid ja haldusasutusi loobuma lubamatute võtete kasutamisest.

Suutlikkus tagada artikli 4 lõike 2 punktides a, c ja d sätestatud ülesannete iseseisev täitmine on liidu töötajate liikuvuse kaitse oluline osa.

Nagu eespool märgitud, on enam kui pooltes liikmesriikides määratud vaba liikumist edendavateks asutusteks võrdõiguslikkuse asutused. Nende volitused, pädevus, struktuurid ja vahendid erinevad siiski märkimisväärselt.

Asutuste sõltumatus on iseäranis oluline riikides, kus need ei ole eraldiseisvad organisatsioonid, mis juba iseenesest tagaks vähemalt teatava sõltumatuse. Erilist tähelepanu tuleb pöörata direktiiviga hõlmatud isikutele pakutava õigusabi sõltumatusele. Ilmneb, et Bulgaarias, Hispaanias, Horvaatias, Küprosel, Lätis, Poolas, Slovakkias, Ungaris ja Ühendkuningriigis võib asutuste sõltumatuses kahelda.