[pic] | EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON |

Brüssel 14.7.2008

KOM(2008) 448 lõplik

KOMISJONI ARUANNE NÕUKOGULE

Esitatud nõukogu 24. veebruari 2005. aasta raamotsuse (infosüsteemide vastu suunatud rünnete kohta) artikli 12 alusel

1. SISSEJUHATUS

1.1. Taust

Käesolevas aruandes soovitakse hinnata seda, kas liikmesriigid on oma õigusaktidega nõuetekohaselt rakendanud nõukogu raamotsust 2005/222/JSK infosüsteemide vastu suunatud rünnete kohta[1] (edaspidi „raamotsus”).

Raamotsuse põhieesmärgiks[2] on arendada koostööd kohtuasutuste ja muude pädevate asutuste, sealhulgas liikmesriikide politsei- ja muude spetsialiseeritud õiguskaitseorganite vahel liikmesriikide kriminaalõiguse ühtlustamise kaudu infosüsteemide vastu suunatud rünnete valdkonnas. Kõnealusest eesmärgist tulenevalt peab raamotsus võtma arvesse ja täiendama muid ELi ja rahvusvahelisi õigusakte (eelkõige Euroopa Nõukogu küberkuritegevuse konventsiooni[3]).

Alates raamotsuse vastuvõtmisest on infosüsteemide vastu suunatud kuritegelikud ründed korduvalt juhtinud tähelepanu vajadusele reageerida seda liiki rünnetele koordineeritumalt üle kogu Euroopa Liidu. 2007. aasta mais Eesti teabeinfrastruktuuri tabanud massiline teenusetõkestamise rünne tuletas meile aegsasti meelde, kui suuri häireid ja kahjusid sellised vahejuhtumid võivad põhjustada.

Selle tulemusena on pärast raamotsuse vastuvõtmist muutunud veelgi olulisemaks selle täielik ja täpne rakendamine kõikides liikmesriikides. Lisaks rõhutatakse käesoleva aruande ajakohasusust hiljuti toimunud justiits- ja siseministrite nõukogu järeldustes,[4] milles osutatakse sõnaselgelt küberkuritegevuse vastasele võitlusele ja oodatakse komisjoni aruannet raamotsuse rakendamise kohta.

1.2. Teatised ja vastused

Raamotsuse artikli 12 lõike 2 kohaselt pidid liikmesriigid edastama hiljemalt 16. märtsiks 2007 nende sätete teksti, millega võetakse siseriiklikku õigusse üle kõnealusest raamotsusest tulenevad kohustused. Nimetatud kuupäevaks oli ainult üks riik (Rootsi) edastanud komisjonile oma õigusakti teksti ja isegi see ei olnud täielik. Seetõttu saatis komisjon liikmesriikidele meeldetuletuse palvega edastada komisjonile raamotsuse ülevõtmiseks vastu võetud sätete täielik tekst ja selle rakendamisega seotud asjakohane teave.

1. juuniks 2008 oli meeldetuletuse peale komisjonile laekunud teatis või vastus 23 liikmesriigilt. Veel ei ole saadud vastust Hispaanialt , Maltalt , Poolalt[5] ja Slovakkialt . Iirimaalt , Kreekalt ja Ühendkuningriigilt saadud vastused ei võimalda kuidagi hinnata raamotsuse rakendamist, kuna see on kõnealustes riikides viibinud. Seda tunnistavad ka kõnealuste riikide valitsused.

Et eespool nimetatud seitse riiki ei ole täitnud raamotsuse artikli 12 lõikest 2 tulenevat teatamiskohustust, hinnatakse käesolevas aruandes ainult 20 liikmesriigi õigusakte.

1.3. Hindamismeetod ja -kriteeriumid

Aruanne on koostatud liikmesriikide esitatud teabe põhjal. Mõnel juhul siiski puuduvad vajalikud andmed. Aruandes antud hinnang ja sellel põhinevad järeldused tuginevad seega osaliselt mittetäielikel andmetel.

Vastavalt Euroopa Liidu lepingu artikli 34 lõike 2 punktile b on liikmesriikidele siduv eesmärk, mis raamotsusega soovitakse saavutada, kuid iga riigi ametiasutused saavad ise valida, kuidas selleni jõuda. Selleks et teha objektiivselt kindlaks, kas liikmesriik on raamotsuse täielikult rakendanud, on töötatud välja mõned direktiivide puhul kasutatavad üldkriteeriumid. Nimetatud kriteeriume saab raamotsuse suhtes kohaldada mutatis mutandis . Raamotsuse rakenduseeskirjad peavad eelkõige toimima tõhusalt, võttes arvesse selle eesmärke, vastama selguse ja õiguskindluse nõuetele ning tagama kogu teksti rakendamise piisavalt selgel ja täpsel viisil ning ettenähtud tähtajaks.

Käesolevas aruandes keskendutakse põhiliselt sellele, mil määral on formaalselt rakendatud raamotsuse kriminaalõigust käsitlevaid sätteid. Aruande ülesanne ei ole hinnata kõnealuste sätete tegelikku rakendamist .

2. HINDAMINE

2.1. Üldmärkused rakendamise kohta

Raamotsust on 20 liikmesriigis rakendatud väga erinevalt. Enamiku riikide õigusaktide tekstid sarnanevad oma sõnastuselt raamotsusega. Teistes riikides on kasutatud kaudsemat ja üldisemat lähenemisviisi. See tähendab, et õiguslikke mõisteid ja väljendeid ei ole paljudel juhtudel kerge omavahel võrrelda. Aruandes võetakse nii palju kui võimalik arvesse liikmesriikide kriminaalõigust tervikuna, osutades nimetatud lähenemisviisist tulenevatele konkreetsetele probleemidele.

2.2. Mõisted (artikkel 1)

20 liikmesriiki ei ole esitanud selget või täielikku teavet selle kohta, kuidas nad on kasutanud oma õigusaktides raamotsuses mõisteid. Konteksti põhjal ei jää siiski kahtlust, et mõistete kasutus liikmesriikide õigusaktides vastab raamotsusele.

2.3. Ebaseaduslik sisenemine infosüsteemidesse (artikkel 2)

Komisjon leiab, et kõik 20 liikmesriiki on täitnud oma põhikohustuse, milleks on tagada, et õigusliku aluseta tahtlik sisenemine infosüsteemi või selle osasse on kriminaalkorras karistatav.

Liikmesriigid võivad vastavalt lõike 1 viimasele osale otsustada, et nad karistavad sellist tegevust kriminaalkorras üksnes juhul, kui tegu on „oluliste juhtumitega”. Sellise lahenduse on enam-vähem sõnaselgelt valinud allpool loetletud liikmesriigid. Selleks on nad kasutanud järgmisi sätteid, mis käsitlevad „olulisi juhtumeid”:

- Austrias tekivad õiguslikud tingimused kriminaalvastutusele võtmiseks, kui esineb tahtlus teostada andmevargust ja kasutada omandatud andmeid kasu saamise või kahju tekitamise eesmärgil;

- Tšehhis karistatakse ebaseaduslikku sisenemist infosüsteemi kriminaalkorras üksnes juhul, kui andmeid on seejärel kuritarvitatud või kahjustatud;

- Soomes tekib kriminaalvastutus juhul, kui ebaseaduslik sisenemine infosüsteemi „ohustab” andmeid;

- Lätis karistatakse ebaseaduslikku sisenemist infosüsteemi kriminaalkorras vaid juhul, „kui seeläbi tekitatakse olulist kahju”.

Et hinnata kõnealuste sätete kooskõla raamotsusega, on vaja „oluliste juhtumite” täpset tõlgendust. See võimaldaks teha kindlaks, kas vähemalt põhilised asjaolud, mille puhul raamotsuses taotletakse kriminaalkorras karistamist, on liikmesriikide õigusaktides formaalselt kaetud. Artikli 2 eesmärk on kaitsta infosüsteemide konfidentsiaalsust. Seepärast on komisjon arvamusel, et ebaseaduslik sisenemine saab olla „ebaoluline” ainult juhul, kui see on vähese tähtsusega või kui infosüsteemi konfidentsiaalsust on rikutud vähesel määral. Eespool esitatud Austria , Läti , Soome ja Tšehhi õigusaktide vastavates sätetes on siiski määratletud üksikasjad, mida ei saa lugeda kõnealuse tõlgendusega kooskõlas olevateks, näiteks konkreetse kriminaalse tahtluse esinemine või ohu või kahju tekkimine. Seetõttu kahtleb komisjon tõsiselt, kas kõnealused Austria , Läti , Soome ja Tšehhi sätted vastavad raamotsuse „oluliste juhtumite” mõistele.

Sellised erinevused teatavate rünnete kriminaalkorras karistamata jätmise võimaluse tõlgendamises ja rakendamises seavad laiemas plaanis tõsiselt ohtu eesmärgi ühtlustada liikmesriikide kriminaalõigust infosüsteemide vastu suunatud rünnete valdkonnas.

Komisjon leiab seega, et 20 liikmesriigist üksnes 16 on tõendanud, et nad on rakendanud raamotsuse artiklit 2 nõuetekohaselt.

Vastavalt artikli 2 lõikele 2 võib iga liikmesriik otsustada, et lõikes 1 nimetatud tegevus on kriminaalkorras karistatav üksnes siis, kui õiguserikkumise toimepanemisel rikutakse mõnda turvameedet. Nimetatud võimalust on kasutanud 20 liikmeriigist 7 ( Austria , Itaalia, Leedu, Läti , Saksamaa , Soome ja Ungari ).

2.4. Ebaseaduslik süsteemi sekkumine (artikkel 3)

Komisjon leiab, et kõik 20 liikmesriiki on täitnud oma põhikohustuse tagada, et infosüsteemi töö tahtlik takistamine või katkestamine arvutiandmete sisestamise, edastamise, kahjustamise, kustutamise, rikkumise, muutmise, sulustamise või ligipääsmatuks muutmise teel on kriminaalkorras karistatav, kui tegu on oluliste juhtumitega.

Kõnealuse hinnangu kinnitamiseks võib olla vajalik täiendavalt analüüsida nende liikmesriikide õiguspraktikat, kes on valinud selle raamotsuses täpselt väljendatud artikli rakendamiseks suhteliselt üldise sõnastuse. Eelöeldu kehtib Taani kohta, kes väidab, et mis tahes liiki vara hävitamist, kahjustamist ja võõrandamist käsitleva väga üldsõnalise õigusliku sättega on kaetud nimetatud artiklis loetletud tingimused. Kuigi selline lähenemisviis on põhimõtteliselt vastuvõetav, võib küsida, mil määral nimetatud sätet saab kohaldada ligipääsu vastu suunatud rünnete suhtes, eriti kui kahju on vaid ajutine[6].

Liikmesriigid võivad vastavalt artikli 3 viimasele lausele otsustada karistada sellist tegevust kriminaalkorras üksnes juhul, kui tegu on „oluliste juhtumitega”. Sellise lahenduse on valinud kuus liikmesriiki, kes väidavad enam-vähem sõnaselgelt, et nad peavad oma sätetes kinni nimetatud tingimusest:

- Austria õiguses karistatakse sekkumist kriminaalkorras ainult „rasketel” juhtudel;

- Tšehhi õigus nõuab kahju tekitamise tahtluse olemasolu[7];

- Saksamaa õiguse kohaselt peab infosüsteem, millesse on sekkutud, olema „märkimisväärse tähtsusega kolmanda isiku jaoks”;

- Eesti õiguses on kriminaalvastutuse tekkimise tingimuseks „olulise kahju tekitamine”;

- Leedu õiguses on kriminaalkaristus ette nähtud üksnes rünnete puhul, „mille tulemusena põhjustatakse kahju”;

- Läti õiguse kohaselt karistatakse sekkumist kriminaalkorras ainult „kaitsesüsteemide kahjustamise või hävitamise või ulatusliku kahju põhjustamise” korral.

Et hinnata kõnealuste mudelite kooskõla raamotsusega, on taas vaja „oluliste juhtumite” täpsemat tõlgendust. Täpse tõlgenduse vajalikkust on juba käsitletud eespool seoses artikliga 2 punktis 2.3.

Artikli 3 eesmärk on kaitsta infosüsteemide terviklikkust. Seepärast on komisjon arvamusel, et infosüsteemi sekkumine saab olla „ebaoluline” ainult juhul, kui see on vähese tähtsusega või kui infosüsteemi terviklikkust on kahjustatud vähesel määral. Eespool esitatud Austria , Eesti , Leedu ja Tšehhi õigusaktide sätted näivad olevat suunatud just nimelt sellise tulemuse saavutamisele ja seepärast tuleb neid lugeda kooskõlas olevateks nõudega, et kriminaalkorras karistamisest võib loobuda üksnes juhul, kui infosüsteemi sekkumise puhul ei ole tegu olulise juhtumiga.

Seevastu Saksamaa osutab vastavas sättes sekkumise tähtsusele kolmanda isiku jaoks ja Läti kaitsesüsteemidele tekitatud kahjule või kahju ulatusele. Komisjon leiab, et nimetatud sätete seos infosüsteemide terviklikkusega ei ole piisav, et teha kindlaks, kas need vastavad raamotsuses ette nähtud võimalusele mitte karistada ebaolulisi juhtumeid kriminaalkorras. Komisjon leiab samuti, et sätted ei ole kooskõlas raamotsuse eesmärgiga ühtlustada liikmesriikide kriminaalõigust infosüsteemide vastu suunatud rünnete valdkonnas.

Sellised erinevused teatavate rünnete kriminaalkorras karistamata jätmise võimaluse tõlgendamises ja rakendamises seavad laiemas plaanis tõsiselt ohtu eesmärgi ühtlustada liikmesriikide kriminaalõigus infosüsteemide vastu suunatud rünnete valdkonnas.

Komisjon leiab seega, et 20 liikmesriigist üksnes 18 on tõendanud, et nad on rakendanud raamotsuse artiklit 3 nõuetekohaselt.

2.5. Ebaseaduslik andmetesse sekkumine (artikkel 4)

Komisjon leiab, et kõik 20 liikmesriiki on täitnud oma põhikohustuse tagada, et infosüsteemis asuvate arvutiandmete tahtlik kustutamine, kahjustamine, rikkumine, muutmine, sulustamine või ligipääsmatuks muutmine on kriminaalkorras karistatav. Paljud liikmesriigid on kasutanud artiklite 3 ja 4 rakendamiseks oma õigusaktides ühtainsat sätet. Komisjon ei ole taas Taani puhul veendunud, et mis tahes liiki vara hävitamist, kahjustamist ja võõrandamist käsitleva väga üldsõnalise õigusliku sättega on kaetud kõnealuses artiklis loetletud tingimused. Nimetatud küsimusest on antud ülevaade eespool artiklit 3 käsitlevates märkustes punktis 2.4.

Liikmesriigid võivad vastavalt artikli 4 viimasele lausele otsustada karistada sellist tegevust kriminaalkorras üksnes juhul, kui tegu on „oluliste juhtumitega”. Sellise lahenduse on valinud kolm liikmesriiki, kes väidavad enam-vähem sõnaselgelt, et nad peavad oma sätetes kinni nimetatud tingimusest:

- Tšehhi õigus nõuab kahju tekitamise tahtluse olemasolu[8];

- Eesti õiguses on tingimuseks „olulise kahju tekitamine”;

- Läti õiguses (kriminaalseaduse artikkel 243) lähtutakse „kaitsesüsteemide kahjustamise või hävitamise või ulatusliku kahju põhjustamise” kriteeriumist.

Nagu punktis 2.4, kus käsitletakse samasuguseid, raamotsuse artikli 3 rakendamiseks ette nähtud sätteid, leiab komisjon ka käesoleval juhul, et Tšehhi sätted on raamotsusega kooskõlas. Sama tuleb eeldada Eesti sätete puhul. Seevastu Läti puhul ei saa taas väita, et raamotsusega pandud kohustus oleks täidetud.

Komisjon leiab seega, et 20 liikmesriigist 19 on tõendanud, et nad on rakendanud raamotsuse artiklit 4 nõuetekohaselt.

2.6. Süüteole kallutamine, kaasaaitamine ja süüteokatse (artikkel 5)

Komisjon leiab, et 20 liikmesriigist 18 on täitnud oma peamise kohustuse tagada, et süüteole kallutamine ja kaasaaitamine ning süüteokatse on kriminaalkorras karistatav. Portugali ja Soome edastatud õigusaktide tekstis osutatakse ainult süüteokatsele. Seetõttu ei ole tõendatud, et nad on täitnud oma kohustuse käsitleda ka süüteole kallutamist ja kaasaaitamist. Rootsi ei näe ette süüteole kallutamise ja kaasaaitamise ning süüteokatse karistamist kriminaalkorras, kui tegu ei ole oluliste juhtumitega. Selline lähenemisviis ei ole kooskõlas raamotsuse nõuetega.

Kui süütegu seisneb katses siseneda ebaseaduslikult infosüsteemidesse, ei ole liikmesriigid kohustatud tagama selle karistamist kriminaalkorras. Saksamaa ja Sloveenia on teatanud, et nad kasutavad kõnealust võimalust.

Komisjon leiab seega, et 20 liikmesriigist 17 on rakendanud artiklit 5 nõuetekohaselt.

2.7. Karistused ja raskendavad asjaolud (artiklid 6–7)

Komisjon leiab, et kõik 20 liikmesriiki on taganud, et raamotsuse artiklites 2–5 nimetatud süütegude eest karistatakse tõhusate, proportsionaalsete ja hoiatavate kriminaalkaristustega[9]. Ebaseadusliku süsteemi sekkumise ja ebaseadusliku andmetesse sekkumise eest ette nähtud karistused vastavad samuti raamotsuse artikli 6 lõike 2 asjaomastele tingimustele.

Kui võrrelda, kuidas on täidetud kohustust arvestada raskendavana asjaolu, et süütegu on pandud toime kuritegeliku ühenduse raames (artikkel 7), siis on olukord erinevam:

- Austria edastatud sätete puhul on selge, et raamotsusega kehtestatud kohustust ei ole täidetud;

- Taani sätetes ei osutata otseselt „kuritegelikule ühendusele”;

- Soome vastavas õigusaktis ei osutata „kuritegelikule ühendusele”;

- Portugal peab raamotsuse täielikuks täitmiseks oma õigusakti mõnevõrra kohandama.

Kuritegeliku ühendusega seotud säte puudub ka õigusaktides, mis komisjon on saanud mõnelt teiselt liikmesriigilt ( Bulgaaria , Itaalia , Läti ja Rootsi ). Nende edastatud tekstidest selgub siiski, et rangemate karistuste kohaldamine kuritegeliku ühenduse raames toime pandud süüteo suhtes on Bulgaaria , Itaalia ja Läti õigusaktides juba igati tagatud, ehkki kaudsel viisil. Kõnealustes liikmesriikides kehtivad sätted näevad kõikide nimetatud süütegude puhul ette rangemad miinimumkaristused, kui on sätestatud raamotsuse artiklis 7. Rootsi valitsus väidab, et Rootsi õiguses osutatakse raskendavatele asjaoludele mõistega „raske kuritegu”, mis hõlmab kõiki kuritegeliku ühenduse raames toime pandud süütegusid. Selle kohta on Rootsi valitsuselt saadud üksikasjalikke selgitusi.

Komisjon leiab seega, et raamotsuse artiklit 6 on rakendanud nõuetekohaselt kõik 20 liikmesriiki, samal ajal kui selle artiklit 7 on rakendanud nõuetekohaselt 16 liikmesriiki.

2.8. Juriidiliste isikute vastutus ja neile kohaldatavad karistused (artiklid 8–9)

Komisjoni arvates on selge, et 20 liikmesriigist 16 on võtnud vajalikud meetmed tagamaks, et juriidilisi isikuid saab võtta vastutusele artiklites 2, 3, 4 ja 5 osutatud süütegude eest artikli 8 lõikes 1 sätestatud tingimustel.

Tšehhi ,[10] Läti ja Luksemburg[11] ei ole täitnud oma kohustust teavitada komisjoni asjaomastest sätetest.

Eesti väidab, et tema õigusaktid, mis käsitlevad tsiviilvastutust, hõlmavad kõiki artikli 8 lõikes 1 kirjeldatud juhtumeid, kuid ei ole esitanud komisjonile nimetatud õigusaktide üksikasju. Kuna raamotsuses kõnealustes artiklites ei ole vastutuse liiki määratletud, võib teoreetiliselt piisata haldus- või tsiviilvastutust käsitlevatest riiklikest õigusaktidest, kui need on täielikult kooskõlas artikliga 8. Eesti ei ole siiski selgitanud, kuidas raamotsusest tulenevad kohustused on täidetud tema tsiviilvastutust käsitlevate õigusaktidega.

Vastavalt artikli 8 lõikele 2 on liikmesriigid kohustatud tagama, et juriidilisi isikuid saab võtta vastutusele, kui lõikes 1 nimetatud isiku puuduliku järelevalve või kontrolli tagajärjel on osutunud võimalikuks, et juriidilise isiku alluvuses olev isik on pannud toime eespool nimetatud süüteo juriidilise isiku kasuks. Komisjon leiab, et selle nõude on täitnud 20 liikmesriigist 10. Järeldused, mis on tehtud Eesti , Luksemburgi , Läti ja Tšehhi kohta seoses artikli 8 lõikega 1, kehtivad ka artikli 8 lõike 2 puhul. Lisaks ei ole oma sätteid juriidiliste isikute vastutuse kohta edastanud Portugal , Prantsusmaa , Soome ja Taani . Prantsusmaa väidab, et selline vastutus on sätestatud tsiviilvastutust käsitlevates õigusaktides, kuid ei selgita juriidiliste isikute vastutuse täpset sisu.

Vastavalt artiklile 9 peavad liikmesriigid võtma vajalikke meetmeid tagamaks, et artikli 8 lõigete 1 ja 2 kohaselt vastutusele võetud juriidilise isiku suhtes saab kohaldada tõhusaid, proportsionaalseid ja hoiatavaid karistusi. Kõik need liikmesriigid, kes on esitanud nõuetekohased meetmed artikli 8 lõigete 1 ja 2 rakendamiseks (vastavalt 14 ja 10 liikmesriiki), on ühtlasi täitnud kõnealuse kohustuse.

Komisjon leiab seega, et 20 liikmesriigist üksnes 12 on tõendanud, et nad on täielikult rakendanud raamotsuse artikleid 8 ja 9.

2.9. Jurisdiktsioon (artikkel 10)

Komisjon leiab, et 20 liikmesriigist 17 on täitnud kohustuse kehtestada artiklis 10 loetletud konkreetsete tingimuste kohaselt oma jurisdiktsioon raamotsuse artiklites 2, 3, 4 ja 5 osutatud süütegude suhtes. Kuigi jurisdiktsiooniküsimusi käsitletakse liikmesriikide õigussüsteemides erinevalt ja see raskendab võrdluste tegemist, leiab komisjon, et kõnealust artiklit on rakendatud hästi. Läti ja Portugal ei ole täitnud oma kohustust teavitada komisjoni sätetest, mis nad on artikli 10 rakendamiseks vastu võtnud.

Vastavalt lõikele 5 võivad liikmesriigid otsustada mitte kohaldada või kohaldada üksnes erijuhtudel või -asjaoludel lõike 1 punktides b ja c sätestatud jurisdiktsiooni käsitlevaid norme. Nimetatud võimaluse kasutamisest on lõike 1 punkti b puhul teatanud Prantsusmaa ning lõike 1 punkti c puhul Austria , Leedu , Saksamaa , Soome ja Ungari . Itaalia näib samuti olevat kasutanud seda võimalust lõike 1 punktide b ja c puhul ning Eesti ja Rumeenia lõike 1 punkti c puhul, kuigi nad ei ole sellest ametlikult teatanud. Austria on teatanud komisjonile, et ta kaalub veel, kas jätkata nimetatud võimaluse kasutamist.

Komisjon leiab seega, et 20 liikmesriigist 17 on rakendanud artiklit 10 nõuetekohaselt.

2.10. Teabevahetus (artikkel 11)

Liikmesriigid on kohustatud tagama, et nad kasutavad operatiivsete kontaktpunktide olemasolevat võrgustikku, mis on nende käsutuses ööpäevaringselt seitse päeva nädalas. Komisjonil ei ole veel teavet, mis võimaldaks hinnata nimetatud raamotsuse kohustuse täitmist Belgias , Itaalias , Madalmaades , Portugalis , Saksamaal , Sloveenias ja Tšehhis .

Komisjon ei ole veel saanud Austrialt , Bulgaarialt , Itaalialt ja Portugalilt selget teadet selle kohta, kas nad on täitnud artikli 11 lõikes 2 sätestatud kohustuse teatada nõukogu peasekretariaadile ja komisjonile oma määratud kontaktpunkt.

Komisjon leiab seega, et 20 liikmesriigist üksnes 11 on tõendanud, et nad on täitnud kõik artiklis 11 sätestatud kohustused.

3. JÄRELDUSED

3.1. Rakendamise tase

Käesolev aruanne on esimene ülevaade raamotsuse rakendamisest liikmesriikides. Aruanne annab kinnitust sellest, et liikmesriigid rakendavad karistusõigust väga erinevalt. Seetõttu on liikmesriikide õigusakte raske täielikult hinnata, ilma et võetaks arvesse nende kohaldamist praktikas.

Komisjon märgib, et raamotsuse rakendamine liikmesriikides on veel pooleli. Peaaegu kõikides aruandes käsitletud 20 liikmesriigist on tehtud olulisi edusamme ning komisjon peab rakendamise taset nendes liikmesriikides suhteliselt heaks.

Üks suuri mureallikaid on komisjoni jaoks need seitse liikmesriiki, kes ei ole edastanud ühtegi rakendusmeedet. Juhul kui liikmesriik ei ole raamotsust oma õigusaktide kaudu rakendanud, kutsub komisjon teda üles seda võimalikult kiiresti tegema. Komisjon kutsub samuti liikmesriike üles vaatama oma õigusaktid hoolikalt läbi ja tugevdama sel viisil oma jõupingutusi infosüsteemide vastu suunatud rünnete tõrjumisel.

3.2. Edasine areng

Hiljutised ründed, mis on tabanud eri liikmesriike pärast raamotsuse vastuvõtmist, eriti infosüsteemide vastu suunatud massilised üheaegsed ründed ja nn botnettide[12] kuritegeliku kasutamise suurenemine, osutavad mitmele uuele ohule. Raamotsuse vastuvõtmise ajal sellistele rünnetele ei keskendutud. Nimetatud muutuseid arvesse võttes kaalub komisjon meetmeid, mis aitaksid paremini reageerida botnettidest lähtuvatele ohtudele. Võidakse kaaluda teatava botnettide kuritegelikule kasutamisele kaasa aitava tegevuse karistamist kriminaalkorras, samuti miinimumkaristuste suurendamist süütegude eest, mis on pandud toime infosüsteemide vastu suunatud massiliste ja eriti ohtlike rünnete kujul.

Komisjon kaalub samuti meetmete võtmist, mis edendaksid artiklis 11 osutatud ööpäevaringselt seitse päeva nädalas toimivate kontaktpunktide tõhusat ja õigeaegset kasutamist. 2007. aastal aset leidnud tõsised vahejuhtumid näitasid, et infosüsteemide vastu suunatud massiliste rünnete tõrjumiseks vajatakse rahvusvahelisel tasandil ühiseid kiirmeetmeid, millesse tuleb sageli kaasata ka eraettevõtjad. Sellise reageerimissüsteemi parema kooskõlastamise ja ühtsuse edendamiseks peaksid liikmesriigid kaaluma samade kontaktpunktide kasutamist nagu Euroopa Nõukogu / G8 võrgu puhul[13]. Komisjon kaalub eelkõige ELi suuniste kehtestamist, mis käsitleksid mitmesuguste rahvusvaheliste võrkude kasutamist kõrgtehnoloogilise kuritegevuse küsimustes.

[1] ELT L 69, 16.3.2005, lk 67.

[2] Põhjendus 1.

[3] http://conventions.coe.int/Treaty/en/Treaties/Html/185.htm.

[4] 8. ja 9. november 2007, vt http://www.consilium.europa.eu/ueDocs/cms_Data/docs/pressdata/en/jha/97023.pdf.

[5] Kuigi 1. juulil 2008 esitatud Poola teatist ei saa käesoleva aruande avaldamiseks ette nähtud ranget tähtaega silmas pidades arvesse võtta, arvestatakse nimetatud teatist aruande avaldamisele järgnevate meetmete võtmisel.

[6] Seda on komisjonile saadetud teatistes rõhutanud teised liikmesriigid.

[7] Tšehhi valitsus on teatanud, et kõnealune nõue kaotatakse uue kriminaalseaduse vastuvõtmisel.

[8] Tšehhi valitsus on teatanud, et kõnealune nõue kaotatakse uue kriminaalseaduse vastuvõtmisel.

[9] Tuleb märkida, et Austria ei näi ise olevat kindel selles, kas tema karistused ebaseadusliku süsteemi sekkumise eest on piisavalt hoiatavad.

[10] Tšehhi valitsus on väitnud, et kõnealust küsimust käsitletakse teatavates tsiviilvastutuse alastes sätetes, kuid ei ole edastanud nende teksti ega kirjeldanud nende sisu.

[11] 2007. aastal esitati Luksemburgi parlamendis ettepanek kõnealuse kohustusega seotud sätete vastuvõtmiseks, kuid komisjonil ei ole andmeid, kas see on heaks kiidetud.

[12] Botnet tähendab hõivatud arvutivõrku, mida saab ühe käsklusega panna tegema teatavaid toiminguid.

[13] Konventsiooni artikkel 35.