ET Euroopa Liidu Teataja C 204/77

Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee Arvamus teemal „Roheline raamat Euroopa ühise varjupaigasüsteemi tuleviku kohta”

KOM(2007) 301 lõplik

(2008/C 204/17)

6. juunil 2007 otsustas Euroopa Komisjon vastavalt EÜ asutamislepingu artiklile 262 konsulteerida Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteega järgmises küsimuses:

„Roheline raamat Euroopa ühise varjupaigasüsteemi tuleviku kohta”

Asjaomase töö ettevalmistamise eest vastutava tööhõive, sotsiaalküsimuste ja kodakondsuse sektsiooni arvamus võeti vastu 21. veebruaril 2008. Raportöör oli An LE NOUAIL MARLIÈRE.

Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee võttis täiskogu 443. istungjärgul 12.–13. märtsil 2008. aastal (12. märtsi istungil) vastu järgmise arvamuse. Poolt hääletas 118, vastu hääletas 1, erapooletuks jäi 9.

1. Konsultatsiooniprotsessi sissejuhatus: „Roheline raamat Euroopa ühise varjupaigasüsteemi tuleviku kohta”

1.1 Euroopa ühise varjupaigasüsteemi tuleviku õiguslik alus on Amsterdami lepingu (1999) IV jaotis (viisa-, varjupaiga-, sisserände- ja muu isikute vaba liikumisega seotud poliitika) ning Soomes Tamperes1999. aastal ja seejärel Haagis toimunud tippkohtumise järeldused. Tuleb meenutada ka selle nn korralduslikke aluseid, st 1997. aastal vastu võetud Dublini I määrust, 2003. aastal vastu võetud ja 2006. aastal jõustunud Dublini II määrust, ja esimest, 1985. aastal vastu võetud Schengeni lepingut, mida laiendati mitmetele uutele liikmesriikidele 2007. aastal. Ei tohi unustada ka, et esmane eesmärk oli 1951. aastal vastu võetud ja enamiku liikmesriikide ratifitseeritud pagulaste kaitset käsitleva Genfi konventsiooni elluviimine ja ülevõtmine ühtsel kujul kogu Euroopa Liidus, tagades, et kõik rahvusvahelist kaitset vajavad isikud seda ka reaalselt saavad. Eesmärgiks oli teha Euroopa Liidust ühtne pagulaste kaitse ala, mis põhineb Genfi konventsiooni täielikul ja igakülgsel rakendamisel ning kõigile liikmesriikidele ühistel humanitaarsetel väärtustel. Haagi programmi tegevuskavas on ette nähtud, et varjupaigasüsteemi loomise ettepanek võetakse vastu 2010. aasta lõpuks.

1.2 Kavandamaks teist etappi ja enne 2008. aasta juulis avaldatava tegevusplaani käivitamist on komisjon alustanud kõnealuse rohelise raamatu abil laialdast konsulteerimisprotsessi, et selgitada välja Euroopa Liidu praeguse õigusraamistiku võimalused.

1.3 Tampere programmi, mida kinnitati hiljem Haagi programmiga, võib kokku võtta järgmiselt: luua ühtne menetlus, ühtne staatus, ühesugune raamistik, ühtlustatud kõrgetasemeline kaitse kõigis liikmesriikides, tagades Genfi konventsiooni ühesuguse elluviimise.

1.4 Esimesel etapil aastatel 1999-2006 vastu võetud neli peamist õigusakti on loonud kõnealuses valdkonnas jõusoleva õigustiku ja pannud aluse Euroopa ühisele varjupaigasüsteemile. Komisjon jälgib, et juba vastu võetud õigusaktide ülevõtmine ja elluviimine toimuks õigeaegselt.

1.5 Vaatamata sellele, et esimese etapi vahendite hindamine ei ole veel lõppenud, peab komisjon hädavajalikuks, et mõttevahetust ja põhjalikke arutelusid varjupaigasüsteemi tulevase struktuuri üle alustataks juba praegu, sest teist etappi käsitlevad ettepanekud tuleb esitada piisavalt varakult, et need saaks 2010. aastal vastu võtta.

1.6 Samuti on komisjon seadnud eesmärgi tugevdada liikmesriikide solidaarsust, suurendada kõigi osapoolte võimekust ja tõsta protsessi taset üldiselt, korvata puudujääke ja ühtlustada kehtivat praktikat, rakendades liikmesriikide konkreetse koostööga seotud toetusmeetmeid.

1.7 Komisjon on liigendanud konsultatsioonimenetluse neljaks peatükiks ja 35 küsimuseks: õigusaktid, rakendamine, solidaarsus ja koormuse jagamine, välismõõde.

2. Järelduste kokkuvõte ja soovitused

2.1 Komitee, võttes arvesse (arvukaid) samal teemal koostatud arvamusi, pagulaste aitamisega tegelevate valitsusväliste organisatsioonide soovitusi ning ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku (1) märkusi ELi eesistujariikidele Portugalile ja Sloveeniale,

2.2 meenutades, et varjupaiga küsimuste puhul kasutatakse nõukogus juba kvalifitseeritud häälteenamust, samas kui sisserännet käsitlevad otsused eeldavad veel ühehäälsust ja kvalifitseeritud häälteenamus hakkab kehtima alles Lissaboni lepinguga, soovitab, et komisjon ja nõukogu pööraksid tähelepanu sellele, et ühtse menetluse rakendamisel vältida erandiklauslit, mida teatud liikmesriigid sageli kasutavad (opt-out).

2.3 Komitee toetab õiglase, st inimliku varjupaigasüsteemi loomist, kus võetakse arvesse, et varjupaigataotlejate vajadust kaitse järele on tõeliselt oluline eesmärk, et ehitada üles selline Euroopa, mis oleks ka sotsiaalne. Komitee meenutab, et sotsiaalsed eesmärgid ei ole vastuolus ei pagulasi vastuvõtva elanikkonna ega liikmesriikide majanduslike ja julgeolekualaste huvidega.

2.4 Komitee soovitab luua tingimused, mis edendavad rahvusvaheliste konventsioonide, rahvusvahelise õiguse ja inimõigustega kooskõlas olevate Euroopa direktiivide ning Euroopa nõukogu koostatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni täitmist; liikmesriikidel lasuva vastutuse tõhusamat jagamist; pagulaste ja täiendava kaitse saajate kiiret ümberpaigutamist ja integreerimist; siirast koostöö ja ühise arengu poliitikat, millega parandatakse teatud kolmandate riikide demokraatia taset ja edendatakse rahvusvahelist solidaarsust vastuseks varjupaigavajadustele.

2.5 Seetõttu soovitab komitee omavahel tihedalt seotud ja üksteist täiendavaid menetlusi.

2.5.1 Rahvusvahelist kaitset vajavad isikud peaksid võima alati tulla Euroopa Liidu territooriumile sõltumata kontrolli tõhususe tasemest, millega tagatakse vähemalt varjupaigataotluse — mis tahes vormis — esitamise õigus ning võimalus õiglaseks ja tõhusaks menetluseks.

2.5.2 Pagulase staatuse tunnustamist käsitlevad taotlused tuleb alati läbi vaadata, asjaomasteks otsusteks pädev ametnik peab esitama põhjendatud otsuse kirjalikult, enne täiendava kaitse taotluste, sh piiril esitatud taotluste läbivaatamist,

2.5.3 Varjupaigataotlejatel peab olema õigus valida riik, kus nad oma taotluse esitavad.

2.5.4 Saatjata lapsed, naised ja haavatavad isikud peavad saama erilist kaitset: füüsiliselt, psüühiliselt ja vaimselt ebasoodsas olukorras isikud (2), kes vajavad erilist abi (rasedad, lapsed, eakad inimesed, haiged, puudega inimesed jne).

2.5.5 Tähelepanu tuleb pöörata spetsiifilisele tagakiusamisele, mille all kannatavad teatud naised, ja pidada seda kaitsevajaduse aluseks isiklikul pinnal, sõltumata isikutest, kes neid saadavad või kelle saatjaks nad on (alaealised, abikaasad, vanemad jt) (3).

2.5.6 Igal varjupaigataotlejal on õigus taotluse tõhusale ja individuaalsele läbivaatamisele, tõlkeabile, tasuta õigusabile ja piisavalt pikale tähtajale taotluse esitamiseks.

2.5.7 Varjupaigamenetluse peamisi printsiipe tuleb rakendada kõigi, sh ilmselgelt põhjendamatute varjupaigataotluste puhul.

2.5.8 Pagulase staatuse või täiendava kaitse saamist käsitleva negatiivseotsuse muutmise taotlusel peab olema peatav toime väljasaatmisotsuse täideviimisel, eelkõige nende isikute suhtes, kelle väljasaatmine seaks ohtu nende elu või vabaduse, kui nad teise riiki saadetakse;

2.5.9 Integreerimise ja ümberpaigutamisega normaalsetesse ja inimväärsetesse elutingimustesse tuleb tagada iseseisva elu alustamine, milleks tuleb eeldused luua võimalikult vara saabumishetkest alates ja asjaomase osapoolega kokkuleppel: juurdepääs arstiabile, abi sisseelamisel ja keele õppimine; sidemed pagulaste aitamisega tegelevate valitsusväliste organisatsioonidega ja kohaliku elanikkonnaga; koolitus; sh kvalifikatsiooni hindamine ja tunnustamine; juurdepääs seaduslikule tööle.

2.6 Soovitab, et valitsusvälistel organisatsioonidel ja pagulastele õigusalast, materiaalset ja humanitaarabi andvatel ühingutel oleks alati juurdepääs nii avatud kui ka suletud vastuvõtu- ja kinnipidamiskohtadele. Vaadeldes nende isikute ümberpaigutamist liikmesriikidevahelise vastutuse jagamise eesmärgil, kelle pagulasestaatust on tunnustatud, viitab komitee oma 15. detsembril 2004. aastal vastu võetud arvamusele CESE 1643-2004 ja eelkõige selle punktile 2.4, milles nõutakse, et „parandada tuleks mittetulundusühingute ja pagulaste abistamise organisatsioonide tingimusi vastuvõtukeskustes, sõlmides partnerluslepinguid vastuvõtjariigi ametivõimudega või vähemalt muutes nende õigused selgemaks”.

2.6.1 Inimväärsete vastuvõtutingimuste nõudeid tuleb kohaldada eranditult kõigile varjupaigataotlejatele, kellel on õigus pagulase staatusele või täiendavale kaitsele.

2.6.2 Eelistada tuleb alternatiivseid lahendusi (majutamine avatud keskustes), selle asemel et varjupaigataotlejaid järjepidevalt paigutada täiesti suletud keskustesse, kuhu valitsusvälised organisatsioonid ega isegi Punane Rist ligi ei pääse.

2.7 Komitee ei soovita kasutada nn „turvaliste kolmandate riikide” nimekirja (rakendades iga üksikjuhtumi läbivaatamise menetlust, millele varjupaigataotlejatel on Genfi konventsiooni kohaselt õigus) ja soovitab läbi vaadata nende päritolu- või transiitriikide kvalifitseerimine „turvalisteks kolmandateks riikideks”, mis ei võimalda varjupaigataotlejatele nende olukorra ja sellest tulenevate õiguste individuaalset läbivaatamist (4).

2.8 Komitee soovitab siiski, et kui „turvaliste kolmandate riikide” nimekiri on kavas säilitada, peaks see olema kõigi liikmesriikide jaoks ühine ja selle peaksid heaks kiitma riiklikud parlamendid ja Euroopa Parlament. Samuti tuleks nimekirja puhul arvestada asjakohaselt konsulteeritud valitsusväliste organisatsioonide teabega ja seda ei tohiks vahepeal enam kasutada.

2.9 Komitee soovitab, et rannavalvetöötajad, riigiasutuste ametnikud ning avaliku teenistuse või eraettevõtete töötajad, kes puutuvad esimesel ja järgnevatel etappidel (politsei-, tolli-, tervishoiu-, koolitus- ja tööhõiveasutused) varjupaigataotlejatega kokku, saaksid varjupaiga- ja inimõigustealast väljaõpet;

2.10 Komitee meenutab taas ja peab jätkuvalt oluliseks soovitust pöörata tähelepanu kohalike ja piirkondlike omavalitsuste kohustustele seoses vältimatu abi andmise ja jätkusuutliku integreerimisega, kui varjupaigataotlejatele antakse pagulase või rahvusvahelist kaitset saava isiku staatus. Seega tuleb neid samuti kaasata ühise varjupaigapoliitika väljatöötamisse, jätkata Euroopa Pagulasfondi rahastamist ning selgitada fondi vahendite kasutamist ja eraldamist, nagu allpool täpsustatakse;

2.11 Komitee kiidab heaks liikmesriike toetava Euroopa Liidu tasandi ameti loomist, tingimusel, et see täiendab ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku Ameti piirkondlike või kohalike esinduste tööd ja vastab eesmärgile parandada otsuste taset ja asjakohasust, et tagada rahvusvahelist kaitset vajavate isikute kaitse sõltumata sellest, millises ELi riigis nad varjupaigataotluse esitasid. Samuti peaks eesmärgiks olema hinnata järjepidevalt Euroopa õigusaktide kooskõla rahvusvahelise pagulasõiguse ja inimõigustega. Nimetatud Euroopa Liidu amet peaks korraldama piirivalvele koolitusi, selgitamaks põgenike ja teiste sisserännanute vahelisi erinevusi koostöös ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku Ametiga, mis praegu tegeleb nimetatud koolitustega ja osaleb koolitustes eelkõige — kuid mitte ainult — ELi idapiiril pärast Schengeni ala laienemist (Ungari, Poola, Slovakkia ja Sloveenia).

2.12 Komitee soovitab võtta meetmeid, millega jälgitakse, et sisseränne ei tooks kaasa põhiõiguste, eelkõige õiguse tagakiusamise eest kaitset paluda ja saada, rikkumist.

2.13 Komitee palub tuua esile laevajuhtkonna absoluutse kohustuse aidata merehädalisi merel toimuvate kinnipidamis- ja päästeoperatsioonide korral ja abistada hädasolijaid; samuti tuleb tunnustada laevajuhtkonna vastutust merel päästetud isikute pardalt lahkumise osas, korraldada koheselt taotluste läbivaatamine ja pakkuda vajadusel rahvusvahelist kaitset.

2.14 Ühtse varjupaigataotluste menetluse kehtestamist käsitleva arutelu osas viitab komitee 15. detsembril 2004 vastu võetud arvamuses CESE 1644-2004 esitatud soovitustele ja hoiatustele kaitset käsitlevate normide taseme alandamise kohta, mis võiks aset leida aastatel 2004-2008 ühise menetluse kohta korraldatavate konsultatsioonide ja ühist varjupaigapoliitikat käsitleva rohelise raamatu esitamise vahepeal.

2.15 Komitee meenutab liikmesriikidele, et milline ka ei oleks menetluse viis (administratiivne või kohtulik), kõigil selle etappidel tuleb lähtuda kaitsel, mitte süüdistamisel põhinevast lähenemisest.

2.16 Komitee soovitab komisjonile ja nõukogule selget ja avatud lähenemisviisi Euroopa Pagulaste Fondi vahendite eraldamisel ja kasutamisel aastatel 2008-2013 üldprogrammi „Solidaarsus ja rändevoogude juhtimine” raames, nagu ta oma arvamuses (5) soovitas: „sätestada kõnealuste fondide asutamise otsustes konkreetsed meetmed, et valitsusvälised osalejad oleksid juba võimalikult varases järgus kaasatud liikmesriikide ja komisjoni enda määratletud juhiste iga-aastasesse ja mitmeaastasesse raamistikku”.

2.17 Komitee soovitab, et finantsstiimulid, mida pakutakse vastavalt teatud liikmesriikide — nagu Rootsi — tähelepanuväärsetele jõupingutustele või teiste piiratud võimalustele (suurus ja rahvaarvu suhe) — näiteks Malta ja Küprose puhul — ei pane teisi liikmesriike taganema oma kohustustest või vastutusest ei territooriumile lubamise, taotluste läbivaatamise ega pagulasrühmade sisemise (solidaarsus ja jagamine) või välise (osalemine piirkondadevahelistes meetmetes) ümberpaigutamise osas.

3. Üldised märkused

3.1 Komitee tervitab Euroopa ühise varjupaigasüsteemi tulevikku käsitleva rohelise raamatu põhjal toimuvat avalikku konsultatsiooni. Komitee on rahul, et komisjon haaras kinni võimalusest juhtida tähelepanu sellele, kuidas lahendada Euroopa õigussüsteemi vajakajäämised ja liikmesriikide õiguspraktika erinevused.

3.2 Komitee julgustab komisjoni ja nõukogu jälgima seda, et välispiiride haldamist käsitlevad arutelud ei nõrgendaks varjupaiga või rahvusvahelise kaitse taotlemise põhiõigust. See kehtib nii maismaa-, õhu- kui ka merepiiride kohta, eelkõige merel toimuvate kinnipidamis- ja päästeoperatsioonide korral, nii liikmesriikide territoriaalvetes kui ka neist väljaspool.

3.3 Terrorismivastase võitluse ja eelkõige kuritegevuse ja inimkaubanduse vastu võitlemise kontekstis soovitab komitee komisjonil ja nõukogul tagada, et ülemaailmne turvalisuse puudumine ei avaldaks negatiivset mõju avalikkuse suhtumisele pagulastesse ja varjupaigataotlejatesse ega ohustaks varjupaiga kui sellise usaldusväärsust ja olemust.

4. Konkreetsed märkused

4.1 Õiguslikud vahendid; varjupaigataotluste käsitlemine; riiklikud erandiklauslid

Võttes aluseks valitsusväliste organisatsioonide ja ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku arvukad aruanded, leiab komisjon, et varjupaigamenetlust käsitleva direktiivi menetlusstandardid põhinevad ühistel minimaalsetel kriteeriumidel, jättes sellega vabad käed riiklikeks kohandusteks ja liikmesriikide erandklausliteks. Seetõttu ei ole ELis kaitset otsivatel isikutel ühesuguseid tagatisi, sest need on erinevad sõltuvalt sellest, millise riigi poole kaitse taotlejad pöörduvad, ja vahel lausa sõltuvalt sellest, millises piirkonnas on varjupaigataotlus esitatud. Sellise mänguruumi jätmise tagajärjel on varjupaigataotlejate õigustega arvestamise tase pidevalt langenud, millest annavad tunnistust teatud riiklikud reformid õigusaktides.

Komitee toetab eesmärki rajada Euroopa ühine varjupaigasüsteem, mille peamine eesmärk on tagada igale varjupaigataotlejale juurdepääs õiglastele ja tõhusatele menetlustele. Seega, ühise menetluse elluviimine ei näi olevat kooskõlas liikmesriikides palju kasutatavate erandiklauslitega. Komitee pöörab tähelepanu komisjoni tegevuskavas esitatud erimenetluste ühtsetele joontele ja sellele, et menetluskorra ja ühiste kriteeriumide kindlaksmääramine ei toimuks pagulaste kaitse väikseima ühise nimetaja tasemel.

4.2 Turvalised päritoluriigid

Komitee tunneb muret teatud varjupaigataotlejatele õiglasele menetlusele juurdepääsul osaks saavate takistuste pärast, mis on vastuolus Genfi konventsiooni mittediskrimineerimise põhimõttega (artikkel 3).

Nii ei ole neil isikutel, kes tulevad nn turvalistest päritoluriikidest või turvalistest kolmandatest riikidest ja kelle taotlust võidakse kiire läbivaatamise põhjal või kiirendatud või esmase menetluse alusel pidada põhjendamatuks, mingit tagatist peatava toimega menetluse rakendamiseks. See, et liikmesriigid ei ole suutnud jõuda kokkuleppele ühise nimekirja suhtes, põhjustab ebavõrdsust eelkõige Dublin II määruse rakendamisel: „pädev riik” võib seega tunnistada taotluse vastuvõetamatuks oma riigi turvaliste riikide nimekirja põhjal, kuid kõnealune riik ei ole varjupaigataotleja tagasi saatnud riigi turvaliste riikide nimekirjas.

Komitee soovitab liikmesriikidel kiiresti koostada ühtse nimekirja.

Komitee meenutab, et „vaba ja piiramatu pääs liikmesriikide territooriumile ja võimalus algatada varjupaigamenetlus on põhilised tagatised, mille poole liikmesriigid peaksid püüdma” (6). Samuti leiab komitee, et turvalisele päritoluriigile viitamine „ei saa mingil juhul õigustada taotluse tagasilükkamist” (7), vaid rakendada tuleb taotluse spetsiaalset läbivaatamist, mis on kooskõlas Genfi konventsiooniga. Kohustus vaadata varjupaiga- või kaitse taotlused ükshaaval läbi välistab võimaluse, et teatud riiki peetakse turvaliseks kõigi isikute jaoks ning et ükski isik ei võiks saada võimaliku tagakiusamise objektiks oma eriolukorra tõttu (kuulumine teatud sotsiaalsesse rühma, mitteriiklike osapoolte poolt toimepandud tagakiusamised ja teised põhjused).

Lisaks tuleb märkida, et kavandatava tegevusplaaniga ei saa tagada, et riik, kuhu varjupaigataotleja kavatsetakse saata, pakub talle tõhusat ja alalist kaitset.

4.3 Peatava toimega edasikaebamismenetlus

Tõhususe ja õigluse põhimõtteid järgivad otsused peaksid jätma võimaluse otsuse vaidlustamiseks erapooletus ja sõltumatus ametiasutuses või kohtus. Komitee sedastab, et liikmesriigid rakendavad nimetatud õigust mitmetes olukordades piiratud määral või kunstlikult, ja rõhutab, et edasikaebamisel peab olema otsuse täideviimist peatav toime, ning kutsub komisjoni ja nõukogu olukorda jälgima.

4.4 Teave päritoluriigi kohta

Komitee leiab, et varjupaigataotluse läbivaatamisel tuleb tugineda usaldusväärsetele andmetele päritoluriigi reaalsete ohtude kohta. Komitee soovis oma 26. aprillil 2001. aastal vastu võetud arvamuses, et „ka varjupaigataotlust käsitlevas riigis tegutsevad tunnustatud kodanikuühiskonnaorganisatsioonid annaksid teavet varjupaigataotleja päritoluriigi ja transiitriikide kohta” (8).

Pidades silmas kavatsust luua kõigi liikmesriikide jaoks ühine süsteem, leiab komitee, et esimese astme otsuste tase/kvaliteet ja ühtsus sõltub olulisel määral päritoluriikide kohta olemasoleva teabe tasemest/kvaliteedist ja ühtlusest, millele liikmesriikide ametiasutused ja kohtud otsuse tegemisel tuginevad.

4.5 Varjupaiga taotlemine piiril

Komitee märgib, et liikmesriike kutsutakse üles parandama menetlustele juurdepääsu ja tunneb muret vähese teabe pärast, mida varjupaigataotlejatele nende õiguste ja neile võimaldatavate tagatiste kohta antakse.

Vastupidiselt meedias kajastatule väheneb esitatud varjupaigataotluste hulk Euroopa Liidus pidevalt (9). Seetõttu meenutab komitee, et igal varjupaigataotlejal — mis tahes olukorras või kohas ta ka ei viibiks — peab olema võimalus oma taotluse asjakohaseks läbivaatamiseks ning selleks peab ta saama tõlgi abi, tasuta õigusabi ja piisaval määral aega taotluse esitamiseks. Komitee meenutab, et ta on teinud ettepaneku, mille kohaselt tuleb varjupaigataotlejale anda lisaks ka õigus võtta ühendust tunnustatud valitsusväliste organisatsioonidega, kes kaitsevad ja edendavad varjupaigaõigust (10).

Samuti meenutab komitee oma eelnevalt väljendatud kahtlusi seoses mõistega/hinnanguga „ilmselgelt põhjendamatu”, mida liikmesriikides taotluste suhtes laialdaselt kasutatakse. Komitee märgib, et olukordi, kus viidatakse nimetatud mõistele, on tähelepanuväärsel määral lisandunud, ja et see tuleneb varjupaigamenetlust käsitleva direktiivi artikli 23 lõike 4 ebaselgest sõnastusest, ning leiab, et nimetatud mõiste tuleb läbi vaadata. Komitee jagab selles osas ÜRO Pagulaste Ülemkomissari seisukohta ja kordab oma soovi, et „varjupaigamenetluse peamisi printsiipe tuleb rakendada kõigi, sh ilmselgelt põhjendamatute varjupaigataotluste puhul” (11).

Seega võtab komitee huviga teadmiseks komisjoni ettepaneku „tugevdada õiguskaitsemeetmeid piiril toimuvate menetluste kriitilisel etapil ja eriti registreerimise ja läbivaatamise protsessi käigus”.

4.6 Ühtne menetlus

Komisjon leiab, et „varjupaigamenetlusi on võimalik veelgi ühtlustada ka sellega, kui pagulasseisundi ja täiendava kaitse saamiseks esitatud taotluste hindamiseks kehtestatakse kohustuslik ühtne menetlus varjupaigasüsteemi raames” (12). Näib, et seal, kus ühtset menetlust on rakendatud, on suudetud märkimisväärselt lühendada otsuse tähtaega ja vähendada seega ebakindlustunnet, milles kõik varjupaigataotlejad elavad.

Nimetatud menetlus eeldab, et varjupaigataotleja pöörduks üheainsa pädeva asutuse (one-stop-shop) poole ja et otsuseid tegev asutus võtaks kõigepealt seisukoha pagulase staatuse kohta Genfi konventsiooni kohaselt ja seejärel — üksnes täiendava meetmena — täiendava kaitse kohta. Kõnealuse eesmärgi saavutamiseks tuleb nimetatud menetlusi kohaldada kõikjal, sh piiril esitatud varjupaigataotluse puhul (13) .

Komitee rõhutab siiski, nagu toodi esile ka 29. mai 2002. aasta arvamuses, et „täiendav kaitse ei tohi olla vahend pagulase staatuse juurde kuuluva kaitse nõrgendamiseks” (14) ja sedastab ÜRO Pagulaste Ülemvolinikuga (15) nõustudes, et liikmesriigid kasutavad tähelepanuväärsel määral täiendavat kaitset, kuigi nimetatud lähenemine ei ole tõeliselt seotud päritoluriigi olukorra arenguga ja seda ei ole ka alati otsustes piisavalt põhjendatud, mida varjupaigataotlejal on õigus oodata.

4.7 Varjupaigataotlejate vastuvõtmise tingimused, normid

Komitee märgib, et varjupaigataotlejate vastuvõtmise tingimuste osas on liikmesriikide vahel märkimisväärseid erinevusi. Ta nendib, et mõned liikmesriigid sooviksid ühtlustamisel keskenduda õigusi piiravatele normidele, nagu näiteks kehtestades taotluse esitamise ja elukoha osas geograafilised piirangud (16), lootes sel moel vähendada teatud riikide atraktiivsust teistega võrreldes.

Komitee on teadlik sellest, et riiklike normide ebavõrdsus põhjustab edasiliikumise vooge; samas ei saa sellest järeldada, et varjupaigataotlejate õiguste taset tuleks alandada. Erinevuste ühtlustamiseks ei pruugi nõuda kõrgema tasemega kaitset kui vaja, sest kõigile liikmesriikidele kehtivad ühised normid ja neid rakendatakse ühetaoliselt.

4.8 Juurdepääs tööturule ja väljaõppele

Mõned liikmesriigid tõstavad esile kaks vastuargumenti varjupaigataotlejate juurdepääsu suhtes tööturule: ühelt poolt soovivad nad mänguruumi, et juhinduda asjaomase liikmesriigi tööhõive olukorrast, teiselt poolt loodetakse, et varjupaigataotluste tagasilükkamise määr püsib kõrge ja läbivaatamismenetluste tähtajad kiirenevad ning seetõttu oleks tööturule juurdepääs ajutine.

Komitee leiab, et vaatamata eesmärgile kiirendada varjupaigataotluste läbivaatamist võib nende hulk ja paljude taotlejate toimikute iseloom põhjustada teatud riikides taotluste läbivaatamisel pikki tähtaegu. Komitee tõdeb, et isegi kui varjupaigataotlejate vastuvõtmist käsitlevas direktiivis on ette nähtud, et liikmesriigid võtavad meetmeid, „mis tagavad, et materiaalsed vastuvõtutingimused vastavad elatustasemele, mis tagab varjupaigataotlejale tervise ja toimetuleku” (artikkel 13), on pagulaste integratsioon vastuvõtvates riikides tulemuslik vaid pagulastele iseseisvuse võimaldamise teel ja see on seda tõhusam, mida kiiremini täidetakse seda tagavad tingimused pärast nende riiki saabumist.

28. novembril 2001. aastal vastu võetud arvamuses leidis komitee, et „liikmesriikide ja varjupaigataotlejate jaoks annab viimaste võimalus tööturule pääseda vaieldamatuid materiaalseid ja moraalseid eeliseid” (17). Komitee kordab nimetatud märkust ja rõhutab, et varjupaigataotlejad peavad saama väljaõpet/koolitust ja keeleõpet ning eelkõige juurdepääsu arstiabile.

See, et teatud varjupaigataotlejad ei saa taotluse tagasilükkamise korral riiki jääda, ei ole asjakohane vastuargument meetmetele, missuurendavad varjupaigataotlejate iseseisvust ja mis on parim vahend, kuidas saavutada varjupaigataotlejate integratsiooniprotsessi või vajadusel päritoluriiki tagasipöördumise edukas kulgemine (18). Kõik viitab pigem sellele, et tööturult tõrjumine toob kaasa ebaseadusliku töö.

Komitee ühineb komisjoni arvamusega, mille kohaselt „inimväärsete vastuvõtutingimuste nõudeid tuleb kohaldada eranditult kõigile varjupaigataotlejatele, kellel on õigus pagulase staatusele või täiendavale kaitsele”.

4.9 Kinnipidamine

Komitee väljendab muret, et mitmetes liikmesriikides paigutatakse varjupaigataotlejad suletud keskustesse, mis on pigem kinnipidamis- kui vastuvõtvad asutused.

Komitee on juba Euroopa Nõukogu soovitustega ühinedes väljendanud oma arvamust asjaolu kohta, et varjupaigataotlejate kinnipidamine peaks toimuma üksnes erandina ja vaid rangelt vajaliku aja jooksul (19) . Eelistada tuleb alternatiivseid lahendusi (20) .

Mitte mingil juhul ei tohiks sellises olukorras kohelda varjupaigataotlejat kurjategijana, tal peab olema võrdselt teiste taotlejatega õigus tasuta, sõltumatule ja pädevale õigusabile. Valitsusvälised organisatsioonid peavad saama varjupaigataotlejatele nõu ja abi pakkuda. Erilist kaitset tuleb pakkuda kõige haavatavamas olukorras (21) inimestele, nagu alaealised, eelkõige saatjata alaealised.

Spetsiifilisele tagakiusamisele, mille all kannatavad teatud naised, tuleb pöörata tähelepanu ja pidada seda aluseks kaitsevajadusele isiklikel alustel, sõltumata isikutest, kes neid saadavad või kelle saatjaks nad on (alaealised, abikaasad, vanemad jt).

Lisaks on komitee seisukohal, et Piinamise Tõkestamise Euroopa Komitee (CPT) peaks suletud keskusi regulaarselt jälgima.

4.10 Kaitse andmine

Isikud, kellel ei ole õigust kaitseks, aga keda ei saa maalt välja saata

Komisjon näeb ette nende isikute staatuse ühtlustamise, keda ei saa mingil põhjusel maalt välja saata, aga kelle varjupaigataotlus on siiski eitava vastuse saanud. Tegemist on selliste pagulas- või inimõigusi käsitlevates rahvusvahelistes õigusaktides sisalduvate põhimõtete kohaldamisega, mida toetab igapäevaselt Euroopa Inimõiguste Kohtu praktika.

Kõnealuses valdkonnas on liikmesriikide praktikad erinevad ja komitee peab vajalikuks, et nimetatud staatuse alused oleksid kogu ELi territooriumil tõepoolest üheselt määratletud. Eriti taunitav on asjaolu, et mõnedes riikides leidub inimesi, kellel ei ole staatust — neil ei ole elamisluba, aga neid ei saadeta ka maalt välja –, mistõttu on nimetatud isikud sunnitud taluma õiguslikku, sotsiaalset ja majanduslikku ebakindlust, mis läheb vastuollu inimväärikuse austamisega. Neist inimestest saavad ebaseaduslikult riigis viibivate isikute väljasaatmise poliitika mängukannid. Küsimuse keerukust alahindamata arvab komitee, et kõnealuses olukorras tuleks väljastada töötamist võimaldav ajutine elamisluba.

4.11 Solidaarsus ja koormuse jagamine

Ühine vastutus — Dublini süsteem

12. juulil 2001. aastal ühise varjupaiga taotlemise menetluse ja ühtse staatuse (22) teemal koostatud arvamuses avaldas komitee oma seisukoha Dublini konventsiooni rakendamise kohta. Komitee märkis, et kõnealune mehhanism põhjustab rohkem probleeme, kui ta neid lahendab, ning toob kaasa ebaproportsionaalsed kulud võrreldes saavutatud tulemustega, suutmata sealjuures ära hoida varjupaigataotlejate kadumist enne nende tagasisaatmist riiki, kuhu nad esimesena sisenesid.

Nende punktide juurde tagasi tulles leiab komitee, et Dublini süsteemi (määrus ja EURODAC) ambitsioon oli tõsta varjupaigataotluste käsitlemise küsimus ELi tasandile. Komitee märgib samuti, et kõnealune süsteem, mille peaeesmärk oli „määrata viivitamata kindlaks, milline liikmesriik on vastutav varjupaigataotluse läbivaatamise eest”, ei saavutanud kõrvaleesmärki, milleks oli „takistada edasiliikumist liikmesriikide vahel” (23). Lisaks on see süsteem toonud mõnedele, eelkõige ELi välispiiri moodustavatele liikmesriikidele täiendavaid ja vahel väga koormavaid kulusid.

Euroopa Komisjoni läbiviidud analüüsi (24) käigus selgus, et mõnede liikmesriikide vahel on varjupaigataotlejate liikuvus peaaegu nii tasavägine, et võiks kaaluda isegi „võimalust anda liikmesriikidele õigus sõlmida teatavatel selgesti määratletud tingimustel kahepoolseid kokkuleppeid võrdse arvu varjupaigataotlejate vahetuse tühistamiseks” (25). Varjupaigataotlejate sõrmejälgede salvestamine EURODACis peaks iseenesest aitama vähendada varjupaiga taotlemiseks kõige soodsama riigi otsimist (asylum shopping) ja mitme taotluse esitamist.

Komitee on seega seisukohal, et Dublini süsteemi rakendamiseks kuluv inimtööjõud ei ole tasakaalus selle tehniliste eesmärkidega. Komitee arvab, et ühiste eeskirjade vastuvõtmine, vähendades taotluste menetlemise erinevusi liikmesriigiti miinimumini, vähendaks kõnealuse kriteeriumi tähtsust nende kriteeriumide seas, mille alusel varjupaigataotlejad eelistavad taotluse esitamisel ühte liikmesriiki teisele, kuid kultuurilised ja sotsiaalsed kaalutlused mängiksid siiski jätkuvalt vaieldamatut rolli pagulase vastuvõtvasse riiki integreerumisel.

Komitee pooldab seega, nagu ta oma eelnevates arvamustes (26) on väljendanud, et varjupaigataotlejad võiksid vabalt valida riigi, kellele nad oma taotluse esitavad, ja et liikmesriike kutsutaks sellega seoses üles juba rakendama määruse artikli 15 lõikes 1 sätestatud humanitaarklauslit. Kui omandatud pagulase staatus annab vabaduse liikuda teistesse riikidesse väljaspool seda riiki, kes nimetatud staatuse andis, on tegemist vaid kõnealuse õiguse ennetava rakendamisega.

Igal juhul on komitee seisukohal, et määrust ei tuleks kohaldada saatjata alaealiste suhtes, välja arvatud juhul, kui see teenib lapse parimat huvi.

4.12 Rahanduslik solidaarsus

Dublini süsteemi nimetatud viisil reformimine peaks tunduvalt leevendama nende liikmesriikide kulusid, kellelt esmajärgus varjupaika taotletakse. Selge on see, et liikmesriikide vahel on registreeritud varjupaigataotluste arvu osas suured erinevused. Näib, et neid riike, kus registreeritakse suur hulk taotlusi, on vaja aidata tõhusa kulude ümber jagamise mehhanismi abil.

Osaliseks lahenduseks võib olla ka Euroopa Liidu sisene ümberpaigutumine, aga sellest ei saa kujundada reeglit ega ainuvõimalikku lahendust, sest ümberpaigutamine peaks toimuma vaid teavitatud pagulase selgel nõusolekul ja tingimusel, et pagulasele tagatakse kõrgetasemeline integratsioon uude vastuvõtvasse riiki.

4.13 Varjupaigapoliitika välismõõde

Kolmandate riikide toetamine kaitse tugevdamisel, piirkondlikud kaitseprogrammid

Arvestades nende piirkondlike kaitseprogrammide kaudu saadud kogemust, mille eesmärk on korraldada pagulaste kaitset nende päritolupiirkonnas või transiitriigis, kavatseb komisjon programme tugevdada ja muuta nad alaliseks. Kõnealune suund on kooskõlas Haagi programmi põhisuundadega.

Komitee toetab algatusi, mis võiksid parandada varjupaigataotlejate vastuvõtutingimusi kolmandates riikides, aga avaldab samas kahtlusi kavatsuste üle seada sisse vastuvõtukeskused teatud riikides, nt uued iseseisvad riigid (Ukraina, Moldova, Valgevene), mis näivad olevat kaugel sellest, et tagada varjupaigataotlejate vastuvõtutingimuste täitmine. Seega rõhutab komitee, et sellisel kujul näib kõnealuste programmide eesmärk olevat pigem vähendada pagulaste võimalusi pääseda ELi piirile kui parandada nende kaitset.

Euroopa Nõukogu Parlamentaarne Assamblee täpsustab, et kui sellised keskused luuakse, „siis tuleb nad eelkõige luua Euroopa Liidu territooriumile, enne kui hakata sellist kogemust levitama väljapoole ELi või Euroopat ”. Komitee on seisukohal, et riigid, kes ei ole ratifitseerinud rahvusvahelist pagulaste kaitse konventsiooni (Genf, 1951), tuleks programmist välja jätta. Komitee toetab siiski mõtet, et EL oleks solidaarne nende kolmandate riikidega, kes suuremate või väiksemate rändevoogudega tegelevad.

4.14 Segavood välispiiril

Komitee meenutab, et oma arvamuses Frontexi kohta rõhutas ta asjaolu, et piirikontrollide tõhusus ei tohiks vastanduda pagulaste õigustele. „Agentuuri ülesannete hulka tuleks lisada koordineerimine päästeteenustega (eelkõige merel), et ära hoida õnnetusi ja aidata inimesi, kes satuvad ohtu ebaseaduslikuks sisserändeks ohtlike viiside kasutamise tõttu” (27). Samuti palus komitee, et rannavalve töötajatel peaks olema inimõigusalane väljaõpe.

Mis puudutab inimeste kinnipidamist merel, siis toob komitee esile, et olemas ei ole ühtegi territooriumile pääsemise taotluste, eelkõige varjupaigataotluste läbivaatamise menetlust. Komitee nõuab selliste menetluste läbiviimiseks vahendite loomist eelkõige seetõttu, et varjupaigataotlusi saaks registreerida võimalikult kinnipidamiskoha lähedal.

4.15 EL kui pagulasküsimustes rahvusvaheline kaasarääkija

Komitee on seisukohal, et tulevast ühist varjupaigapoliitikat kujundades peaks EL korraldama tulevase varjupaigasüsteemi ka sellisel viisil, et see innustaks teisi maailma osapooli. EL peaks olema eeskujuks rahvusvahelises pagulaste kaitse süsteemis osalemisega ja tagama, et Euroopa õigusaktid oleksid täielikult kooskõlas rahvusvaheliste pagulas- ja inimõigusi käsitlevate õigusaktidega, täites nii oma kohustusi.

4.16 Järelevalvevahendid

Komitee märgib, et komisjon on küsinud komitee arvamust Euroopa ühise varjupaigasüsteemi ülesehituse kohta, kuigi kõiki esimese etapi vahendeid ja algatusi ei ole veel hinnatud ning direktiivid ei ole veel kõigi liikmesriikide õigusaktidesse üle võetud. Et saavutada 2010. aasta tähtaeg, soovitab komitee töötada välja tulevaste arengutega kohandumise mehhanismid ja teeb ettepaneku, et uute vahendite elluviimise ja/või olemasolevate vahendite läbivaatamisega kaasneks järelevalvesüsteem, mille abil analüüsitakse ühise varjupaigasüsteemi mõjusid pagulaste olukorrale. Kõnealuse ülesande võiks määrata rohelises raamatus kavandatud toetavale ametile, kellega võiksid koostööd teha ka ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku Amet, kõnealuses valdkonnas tegutsevad valitsusvälised organisatsoonid ja ELi Põhiõiguste Amet ning kes koostab ELi institutsioonidele ja liikmesriikidele iga-aastase aruande.

Komitee palub, et komisjon koostaks seejärel igal aastal ühise varjupaigasüsteemi elluviimist käsitleva aruande, mis saadetakse nõuandeorganitele (EMSK ja RK) ja Euroopa Parlamendile.

Brüssel, 12. märts 2008 Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee esimees Dimitris DIMITRIADIS

(1) Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Pagulaste Ülemvolinik (UNHCR)

(2) ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku Amet (UNHCR) kohaselt (Master Glossary of Terms, June 2006).

(3) Vägistamine, sõja ajal toimepandud vägistamine, füüsiline, vaimne või sotsiaalne tagakiusamine meeste kehtestatud korrale allumatuse tulemusel. Vt pagulaseks kvalifitseerimist käsitleva direktiivi kohta koostatud EMSK arvamuse (raportöör: An Le Nouail Marlière) punkti 2.5.1: „Kuigi sool põhineva tagakiusamise erivorme (näiteks naiste suguelundite moonutamine”, sundabielud, kividega surnuksloopimine oletatava truudusetuse tõttu, naiste ja tütarlaste süstemaatiline vägistamine sõjastrateegiana jne) ei ole 1951. aasta Genfi konventsioonis otseselt välja toodud, tuleks need tunnistada liikmesriikides varjupaigataotluse esitamisel põhjendatud kriteeriumiks ja varjupaiga andmise õigustatud põhjuseks.

(4) EMSK 15. detsembril 2004 vastu võetud arvamus teemal „Komisjoni teatis nõukogule, Euroopa Parlamendile ning Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteele — ühise Euroopa varjupaigasüsteemi tõhustamine: järgmise etapina ühtne menetlus”, raportöör An Le Nouail Marlière (ELT C157, 28.06.2005), punkt 2.7.

(5) EMSK 14. veebruaril 2006 vastu võetud arvamus, raportöör An Le Nouail Marlière (ELT C 88, 11.4.2006), punkt 2.4 ja järelduste 4. taane.

(6) EMSKi 26. aprillil 2001. aastal vastu võetud arvamus teemal „Ettepanek: nõukogu direktiiv liikmesriikides pagulasseisundi omistamise ja äravõtmise menetluse miinimumnõuete kohta”, raportöör Vitor Melicías (EÜT C 192, 10.7.2001), punkt 3.2.2.

(7) Vítor Melicías, vt punkt 3.2.12.3.

(8) EMSKi 26. aprillil 2001. aastal vastu võetud arvamus teemal „Ettepanek: nõukogu direktiiv liikmesriikides pagulasseisundi omistamise ja äravõtmise menetluse miinimumnõuete kohta”, raportöör Vítor Melicías (EÜT C 192, 10.7.2001), punkt 2.3.

(9) 2006. aastal registreeriti 27- liikmelises Euroopa Liidus 192 300 varjupaigataotlust, mis on poole võrra vähem kui 2001. aastal ja 70 % vähem kui 1992. aastal (15 -liikmeline EL) — Eurostat, Statistics in focus, 110/2007

(10) Vítor Melicías, vt punkti 3.2.4.4

(11) Vítor Melicías, vt punkti 3.2.15.2; ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku pressikonverents ja soovitused Euroopa Liidu eesistujariigile Portugalile ja uuele eesistujariigile, vastavalt 15. juunil 2007 ja 11. detsembril 2007.

(12) Roheline raamat, lk 4.

(13) „Asylum in the European Union, A study of the implementation of the Qualification Directive”, ÜRO Pagulaste Ülemkomissari Büroo, november 2007.

(14) EMSK 29. mai 2002. aasta arvamus teemal „Ettepanek: nõukogu direktiiv, mis käsitleb kolmandate riikide kodanike ja kodakondsuseta isikute pagulaseks või muidu rahvusvahelist kaitset vajavaks isikuks kvalifitseerimise ja vastava seisundi miinimumnõudeid ning antud kaitse sisu”, raportöör: An Le Nouail-Marlière (ELT C 221 17.9.2002), punkt 2.3.5.

(15) Sama uuring. Komitee viitab lisaks miinimumnõuete direktiivi muudatusettepanekutele (artikli 8 lõige 3, artikli 8 lõige 1, artikli 15 alapunkti c põhjendusele 26), artiklitele 12 ja 14 (kooskõlas 1951. aasta Genfi konventsiooniga); artiklitele 17 ja 19, ja järgmisetele komisjonile tehtud soovitustele: nõuda Euroopa Kohtu otsuseid ja nende tõlgendamisi; otsuste usaldusväärsuse ja kvaliteedi kontroll kogu Euroopa Liidus; väljaõpe; suuniste vastuvõtmine; ELi liikmesriikidele esitatud soovitustele: ÜRO Pagulaste Ülemkomissari suuniste järgimine; liikmesriikide kohtute Euroopa Kohtule esitatud eelotsuse taotlemise küsimused; otsuste esitamine kirjalikult, riiklikul tasandil langetatud otsuste kvaliteedi kontroll, kaitses osalevate osapoolte potentsiaali analüüs; kaitse kohapeal; juurdepääs ja kõlblikkuskriteeriumid; tõsised ohud, taotluste mitterahuldamise põhjused, ÜRO Pagulaste Ülemvoliniku Amet, november 2007.

(16) Prantsusmaa: rahvusassamblee delegatsiooni poolt ELile esitatud teabearuanne („Rapport d'information déposé par la délégation de l'Assemblée nationale pour l'UE”), nr 105, 25. juuli 2007, esitanud Pierre Lequiller.

(17) EMSKi 28. novembri2001. aasta arvamus teemal „Ettepanek: nõukogu direktiiv, millega sätestatakse miinimumnõuded varjupaigataotlejate vastuvõtmisele liikmesriikides”, raportöörid: Dario Menozzi ja Luis Miguel Pariza Castańos (EÜT C 48, 21.2.2002), punkt 4.3.

(18) Idem, vt punkt 3.1.

(19) EMSK 26. aprillil .2001. aasta arvamus teemal „Ettepanek: nõukogu direktiiv liikmesriikides pagulasseisundi omistamise ja äravõtmise menetluse miinimumnõuete kohta”, raportöör Vítor Melícias (EÜT C 192, 10.7.2001), CESE 530/2001, punkt 3.2.11.

(20) Rahvusvahelise andmete kogumise missiooni aruanne „Välismaalased luku taha, pagulased eemale peletada: rändevoogude kontrollimine Maltal”, Rahvusvaheline Inimõiguste Föderatsioon, Catherine Teule, punkt 4.1.1.

Vt ka avatud, aga jälgitavate majutuskeskuste kaasajastamine Rumeenia ELiga ühinemise ajal, mida täheldati lähetuse käigus, et koostada komitee 15. detsembril 2004. aastal vastuvõetud arvamused „Komisjoni teatis nõukogule ja Euroopa Parlamendile teemal „Rahvusvahelist kaitset vajavate isikute kontrollitud sisenemine ELi ning päritolupiirkondade kaitsevõime tõhustamine”” — „Püsivate lahenduste parem kättesaadavus” ning „Komisjoni teatis nõukogule, Euroopa Parlamendile ning Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteele teemal „Ühise Euroopa varjupaigasüsteemi tõhustamine: järgmise etapina ühtne menetlus”, raportöör An Le Nouail Marlière” (ELT C157, 28.6.2005).

(21) Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Pagulaste Ülemvoliniku (UNHCR) kohaselt (Master Glossary of Term, 2006): isikud, kes on füüsiliselt, psühholoogiliselt või vaimselt ebasoodsas olukorras ja vajavad eriabi; naised, rasedad naised, lapsed, eakad inimesed, haiged, puudega inimesed jne.

(22) EMSK 12. juuli 2001. aasta arvamus teemal „Komisjoni teatis nõukogule ja Euroopa Parlamendile — Ühine varjupaiga taotlemise menetlus ja kõigi varjupaiga saanute ühtne staatus kogu Euroopa Liidus”, raportöörid Mengozzi ja Pariza Castańos (EÜT C 260, 17.9.2001).

(23) Roheline raamat, punkt 12.

(24) Komisjoni aruanne Euroopa Parlamendile ja nõukogule „Dublini süsteemi hindamisaruanne”, KOM(2007) 299 lõplik, 6. juuni 2007.

(25) KOM(2007) 299 lõplik, lk 8.

(26) EMSK 12. juuli 2001. aasta arvamus teemal „Komisjoni teatis nõukogule ja Euroopa Parlamendile — Ühine varjupaiga taotlemise menetlus ja kõigi varjupaiga saanute ühtne staatus kogu Euroopa Liidus”, raportöörid Mengozzi ja Pariza Castańos (EÜT C 260, 179.2001) ja EMSK 29. mai 2002. aasta arvamus teemal „Ettepanek: nõukogu direktiiv, mis käsitleb minimaalseid nõudeid tingimustele, mida peavad täitma kolmandate riikide kodanikud ja kodakondsuseta isikud pagulase või sellise isiku staatuse saamiseks, kellel on mõnel muul põhjusel vaja rahvusvahelist kaitset, ja nimetatud staatuste sisu”, raportöör Le Nouail-Marlière (EÜT C 221, 17.9.2002).

(27) EMSK 29. jaanuari 2004. aasta arvamus teemal „Ettepanek: nõukogu määrus, mis käsitleb Euroopa Liidu välispiiridel tehtava operatiivkoostöö juhtimise Euroopa agentuuri loomist”, raportöör Pariza Castańos (ELT C 108, 30.4/2004), punkt 3.2.