2013. aastal oli ühtses euromaksete piirkonnas (SEPA) väljastatud kaartidega seotud pettuste maht 1,44 miljardit eurot ehk 8 % rohkem kui eelnenud aastal. Ehkki andmed toime pandud pettuste kohta piirduvad kaardimaksetega, on just maksekaardid tehingute arvult suurim mittesularahaline maksevahend Euroopa Liidus.

Euroopa julgeoleku tegevuskavas on nenditud, et raamotsus ei vasta enam tänapäeva oludele ning on uute probleemide lahendamiseks ja tehniliste uuenduste, näiteks virtuaalvaluuta ja mobiilimaksete käsitlemiseks ebapiisav.

Kehtiv ELi õigusakt, milles on sätestatud ühised miinimumnormid mittesularahaliste maksevahenditega seotud pettuste kriminaliseerimiseks, on nõukogu raamotsus 2001/413/JSK mittesularahaliste maksevahenditega seotud pettuste ja võltsimise vastase võitluse kohta.

·See kahandab tarbijate usaldust, mis võib piirata majandustegevust ja digitaalsel ühtsel turul osalemist. Viimase küberturvalisust käsitleva Eurobaromeetri uuringu kohaselt tunneb valdav enamik internetikasutajaid (85 %), et oht küberkuriteo ohvriks langeda on suurenemas. Lisaks tunneb 42 % kasutajatest muret elektrooniliste maksete turvalisuse pärast. Turvakaalutluste tõttu on 12 % kasutajate puhul vähem tõenäoline, et nad sooritaksid e-tehinguid, näiteks kasutaksid internetipanka.

Et mittesularahaliste maksevahenditega seotud pettused kujutavad endast julgeolekuohtu, siis on tähtis nendega tulemuslikult võidelda. Mittesularahaliste maksevahenditega seotud pettused on sissetulekuallikaks organiseeritud kuritegevusele ning teevad seega võimalikuks muu kuritegevuse, nagu terrorism, uimastikaubandus ja inimkaubandus. Europoli andmetel kasutatakse mittesularahaliste maksevahenditega seotud pettustest saadud sissetulekut eelkõige selleks, et rahastada:

Käesolev ettepanek ei sisalda põhimõtteliselt mittesularahaliste maksevahenditega seotud pettuste kohta käivaid erisätteid, mis kalduksid kõrvale nimetatud horisontaalsetest õigusaktidest, et vältida killustumist, mis võib ülevõtmise ja rakendamise liikmesriikide jaoks keerukaks muuta. Ainsaks erandiks on direktiiv 2012/29/EL kuriteoohvrite toe ja kaitse kohta, mida käesoleva ettepanekuga täiendatakse.

Euroopa Nõukogu küberkuritegevuse konventsiooni ehk Budapesti konventsiooni 2. jaotises, mis käsitleb arvutisüütegusid, on konventsiooniosalistele pandud kohustus määratleda arvutiandmete võltsimine (artikkel 7) ja arvutikelmus (artikkel 8) oma seadustes kuritegudena. Kehtiv raamotsus on nende sätetega kooskõlas. Kehtivate õigusnormide läbivaatamine parandab veelgi politsei ja kohtuasutuste ning õiguskaitseasutuste ja eraõiguslike üksuste vahelist koostööd, aidates sellega kaasa konventsiooni üldeesmärkide saavutamisele ning jäädes kooskõlla selle asjakohaste sätetega.

Need kuriteoliigid on järgmised: terrorism, inimkaubandus ning naiste ja laste seksuaalne ärakasutamine, ebaseaduslik uimastikaubandus, ebaseaduslik relvaäri, rahapesu, korruptsioon, maksevahendite võltsimine, arvutikuriteod ja organiseeritud kuritegevus.“

ELi meetme õiguslik alus on Euroopa Liidu toimimise lepingu artikli 83 lõige 1, milles on sõnaselgelt nimetatud maksevahendite võltsimist, arvutikuritegusid ja organiseeritud kuritegevust kui eriti ohtlikke piiriülese mõõtmega kuritegusid.

·Ettepanekust direktiivi kohta, millega muudetakse direktiivi 2015/849, mis käsitleb finantssüsteemi rahapesu või terrorismi rahastamise eesmärgil kasutamise tõkestamist, on käesolevasse ettepanekusse üle võetud virtuaalvaluuta määratlus. Kui see määratlus peaks nimetatud ettepaneku vastuvõtmise käigus muutuma, tuleks käesoleva ettepaneku määratlust vastavalt ühtlustada.

Peale selle on ettepanek kooskõlas digitaalse ühtse turu strateegiaga, millega püütakse suurendada kasutajate usaldust digitaalse turu vastu, mis on samuti üks ettepaneku peaeesmärke. Digitaalse ühtse turu strateegia raames on olemas mitu õigusakti turvaliste maksete lihtsustamiseks ELis ning käesolev ettepanek on nendega kooskõlas.

Ettepanek on kooskõlas Euroopa julgeoleku tegevuskava ja ELi küberjulgeoleku strateegiaga, kuna nende peaeesmärk on julgeoleku parandamine.

·Ühtlasi on ettepanek kooskõlas direktiiviga 2014/62/EL, kuna selles on kasutatud sama lähenemist teatavatele, näiteks uurimismeetmeid käsitlevatele sätetele.

Ettepanekuga määratakse kindlaks kuritegude ulatus, nii et see hõlmaks kõiki asjaomaseid tegusid, ent piirdutakse kindlaksmääramiseks vajaliku ja proportsionaalsega.

Kooskõlas Euroopa Liidu lepingu artikli 5 lõikes 4 sätestatud proportsionaalsuse põhimõttega piirdub kavandatav uus direktiiv sellega, mis on vajalik ja proportsionaalne, et rakendada rahvusvahelisi standardeid ja kohandada selle valdkonna süütegusid käsitlevaid õigusnorme vastavalt uutele ohtudele. Uurimismeetmete kasutamise ja teabevahetusega seotud meetmed on hõlmatud üksnes niipalju, kui need on vajalikud kavandatud kriminaalõiguse raamistiku tulemuslikuks toimimiseks.

ELi meetme teiseks lisaväärtuseks on koostöö lihtsustamine kolmandate riikidega, võttes arvesse, et mittesularahaliste maksevahenditega seotud pettuste rahvusvaheline mõõde kandub sageli üle ELi piiride. ELi ühiste miinimumeeskirjade olemasolu võib soodustada ka tulemuslike seadusandlike lahenduste leidmist kolmandates riikides, mis lihtsustaks piiriülest koostööd kogu maailmas.

Mittesularahaliste maksevahenditega seotud pettustel on väga tähtis piiriülene mõõde nii Euroopa Liidus kui ka väljaspool. Tüüpiline juhtum võib olla selline: kaardiandmed kopeeritakse ELi riigis, nende andmete põhjal valmistatakse võltskaart ja viimase abil võetakse raha välja väljaspool ELi, et rangetest turvanõuetest kõrvale hoida. Üha sagedamini leiavad need kuriteod aset vaid internetis.

Kuna Ühendkuningriik teatas 29. märtsil 2017 oma kavatsusest liidust välja astuda, lõpetatakse vastavalt Euroopa Liidu lepingu artiklile 50 aluslepingute kohaldamine Ühendkuningriigi suhtes väljaastumislepingu jõustumise kuupäeval või lepingu puudumise korral kahe aasta möödumisel kõnealuse teate esitamisest, kui Euroopa Ülemkogu ei otsusta kokkuleppel Ühendkuningriigiga seda tähtaega pikendada. Selle tulemusena, ja ilma et see piiraks väljaastumislepingu sätteid, kehtib eespool nimetatud Ühendkuningriigi käesolevas ettepanekus osalemise kirjeldus üksnes Ühendkuningriigi liikmesriigiks olemise lõppemiseni.

Probleemide põhjused viitavad sellele, et küsimus on peamiselt reguleerimise puudujääkides, kuna ELi kehtiv õigusraamistik (raamotsus) on eelkõige tehnika arengu tõttu osaliselt vananenud. Hindamise käigus selgus, et uuemad õigusaktid ei ole suutnud seda õiguslikku lünka piisaval määral täita.

Sidusrühmad rõhutasid pettuseohvrite kaitsmise tähtsust. Mõned neist leidsid, et ohvreid ei kaitsta piisavalt, ehkki liikmesriigi tasandil võetud meetmed nende kaitsmiseks on teretulnud. Ohvrite ühendused on loonud häid koostöömehhanisme õiguskaitseasutustega. Mitu sidusrühma leidis, et ohvrid vajavad paremat kaitset identiteedivarguse eest, mis nende arvates mõjutab nii füüsilisi kui ka juriidilisi isikuid. Seega tuleks ohvreid kaitsta sõltumata nende õiguslikust seisundist.

Seisukohad õiguskaitseasutustele juhtumitest teatamise kohta olid erinevad; mõned olid teatamise praeguse tasemega rahul, teised aga leidsid, et seda tuleks parandada. Eri kategooriate sidusrühmad nõustusid, et edasistes süütegudest teatamist käsitlevates poliitikavariantides tuleks võtta arvesse õiguskaitseasutuste tegelikke võimalusi juhtumitega tegeleda.

Enamik sidusrühmadest leidis, et kehtiv ELi õigusraamistik vastab üksnes osaliselt olemasolevatele julgeolekuvajadustele, eriti mis puudutab maksevahendite ja kuritegude määratlemist. Mõned kinnitasid, et riikide õigusraamistikke on vaja muuta.

Mittesularahaliste maksevahenditega seotud pettustest tingitud kulusid tajuti üldiselt suurtena ja eeldati nende kasvu lähiaastatel. Kõigi kategooriate sidusrühmadel oli raskusi kuritegeliku nähtuse ulatuse hindamisega. Statistikat on vähe ja see ei ole alati kättesaadav. Mõned vastajad aga esitasid juhtumipõhiseid tõendeid, mis väljendasid teatavat liiki mittesularahaliste maksevahenditega seotud pettuste tähtsust.

Pärast seda, kui hindamise käigus kindlaks tehtud probleemide lahendamiseks võimalikud poliitikameetmed olid välja selgitatud ning soovitud ja soovimatud meetmed välja valitud, koondati need meetmed eri poliitikavariantidesse. Iga poliitikavariant koostati nii, et see käsitleks kõiki väljaselgitatud probleeme. Kaalutud poliitikavariandid olid kumulatiivsed ehk sellised, mis nõuavad järjest rohkem ELi seadusandlikke meetmeid. Võttes arvesse, et probleem seisneb sisuliselt reguleerimise puudujääkides, oli tähtis välja käia kõik reguleerivad vahendid, et määrata kindlaks kõige proportsionaalsem ELi reageering.

Ühtlasi on ettepaneku eesmärk tagada, et selles direktiivis loetletud süütegudes kahtlustatavate isikute andmetega tuleb ümber käia nii, nagu see on ette nähtud isikuandmete kaitse põhiõiguse ja kohaldatavate õigusaktidega, sealhulgas avaliku ja erasektori koostöö raames.

Eelkõige on käesolevas ettepanekus arvesse võetud põhimõtet, et kuriteod ja karistused peavad olema õigusaktides sätestatud ja proportsionaalsed. Ettepanekus piirdutakse süütegude määratlemisel sellega, mis on vajalik, et esitada tulemuslikult süüdistus tegude eest, mis ohustavad turvalisust eriti suurel määral, ning sellega kehtestatakse karistusmäärade miinimumtasemed kooskõlas proportsionaalsuse põhimõttega ja võttes arvesse süüteo iseloomu.

3.Kolmandaks ei ole selle algatusega kavas suurendada ettevõtjate või kodanike juriidilisi kohustusi. Algatuses nõutakse liikmesriikidelt, et nad soodustaksid ja hõlbustaksid juhtumitest teatamist asjakohaste kanalite kaudu (mitte kohustuslikku teatamist), mis on kooskõlas muude ELi õigusaktidega, nagu direktiiv 2011/93, mis käsitleb laste seksuaalse kuritarvitamise ja ärakasutamise ning lasteporno vastast võitlust (artikli 16 lõige 2).

1.Esiteks on 2001. aasta raamotsus juba suhteliselt lihtne õigusakt, mida on keeruline veelgi lihtsustada.

·jurisdiktsiooni selgitamine seoses ettepanekus osutatud süütegudega, nii et liikmesriikidel oleks jurisdiktsioon juhul, kui süüteo toimepanemisel on kasutatud liikmesriigi territooriumil asuvat infosüsteemi, samal ajal kui süüteo toimepanija asub väljaspool riiki, või kui süüteo toimepanija asub riigi territooriumil, kuid infosüsteem väljaspool riiki;

·infosüsteemidega seotud süüteokoosseisude laiendamine nii, et see hõlmaks kõiki maksetehinguid, kaasa arvatud digitaalsete vahetusvaluutade abil sooritatud tehingud;

Alljärgnevas tabelis on näidatud, kuidas käesolev ettepanek vastab raamotsusele ning millised artiklid on uued ning millised pärinevad raamotsusest ja on ajakohastatud.

Peale selle hindab komisjon käesoleva direktiivi mõju kuus aastat pärast selle rakendamise tähtaega, mis on piisavalt pikk ajavahemik, et hinnata algatuse mõju pärast selle täielikku rakendamist kõigis liikmesriikides.

·mittesularahaliste maksevahenditega seotud pettusi ja võltsimist käsitleva statistika kättesaadavuse tagamine, kohustades liikmesriike looma sobiva süsteemi kavandatavas direktiivis osutatud süütegusid käsitlevate statistiliste andmete salvestamiseks, koostamiseks ja esitamiseks;

·ohvrite juurdepääs nende õigusi ning võimalikku abi ja toetust käsitlevale teabele, olenemata sellest, kas nende asukohariik erineb pettuse toimepanija asukohariigist või riigist, kus leiab aset kriminaaluurimine.

6.2.Ettepaneku sätete üksikasjalik selgitus

Artikkel 1. Reguleerimisese. Selles artiklis sätestatakse ettepaneku kohaldamisala ja eesmärk.

Artikkel 2. Mõisted. Selles artiklis defineeritakse õigusaktis läbivalt kasutatud mõisted. Artikkel 2 sisaldab sama virtuaalvaluuta määratlust, mis esines komisjoni ettepanekus Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi kohta, millega muudetakse direktiivi (EL) 2015/849, mis käsitleb finantssüsteemi rahapesu ja terrorismi rahastamise eesmärgil kasutamise tõkestamist ning millega muudetakse direktiivi 2009/101/EÜ. Kui see määratlus peaks nimetatud ettepaneku vastuvõtmise käigus muutuma, tuleks virtuaalvaluuta määratlust käesolevas artiklis vastavalt ühtlustada.

Artikkel 3. Maksevahendite pettuse eesmärgil kasutamine. Selles artiklis on loetletud süüteod, kus kuritegelik käitumine kujutab endast otseselt ja vahetult pettust, täpsemalt varastatud või võltsitud maksevahendite pettuse eesmärgil kasutamist. Süütegudena käsitletakse kõigi, nii materiaalsete kui ka mittemateriaalsete maksevahenditega sooritatud süütegusid ja seetõttu ka pettusi, mis on toime pandud varastatud või järeletehtud makseandmete või muude andmete abil, millega on tehtud või algatatud maksekäsund või muu rahaülekanne, kaasa arvatud virtuaalvaluuta ülekanne.

Artikkel 4. Maksevahendite pettuse eesmärgil kasutamise ettevalmistamisega seotud süüteod. Selles artiklis määratakse kindlaks süüteod, kus kuritegelik käitumine ei kujuta endast otseselt tegelikku pettust koos sellele järgneva varalise kahjuga, kuid on toime pandud ettevalmistusena pettuseks. Need hõlmavad maksevahendi vargust või võltsimist ja mitmesuguseid toiminguid nende varastatud või võltsitud maksevahenditega kauplemisel. Nimetatud toimingute hulgas on maksevahendi omamine, levitamine või pettuse eesmärgil kättesaadavaks tegemine, kaasa arvatud juhtudel, kus süüteo toimepanija on teadlik pettuse eesmärgil kasutamise võimalikkusest (dolus eventualis). Sarnaselt artikliga 3 hõlmab see artikkel kõiki, nii materiaalsete kui ka mittemateriaalsete maksevahenditega toime pandud süütegusid ning seega kohaldatakse seda artiklit näiteks varastatud makseandmetega kauplemise („carding“) ja andmepüügi korral.

Artikkel 5. Infosüsteemidega seotud süüteod. Selles artiklis määratakse kindlaks infosüsteemidega seotud süüteod, mille liikmesriigid peavad kriminaliseerima. Süütegude loetelu sisaldab elemente, mis eristavad neid süütegusid ebaseaduslikust süsteemi häirimisest või ebaseaduslikust andmetesse sekkumisest direktiivi 2013/40/EL kohaselt – näiteks rahalise väärtuse ülekandmine õigusvastase varalise kasu saamiseks. See artikkel on lisatud eesmärgiga kriminaliseerida näiteks ohvri arvutisse või seadmesse häkkimine, millega suunata ohvri andmeliiklus edasi võltsitud internetipanga veebisaidile, pannes seega ohvrit sooritama makset pangakontole, mida kontrollib süüteo toimepanija (või rahamuulad). Artikkel hõlmab ka muid kuritegusid, nagu andmelõikus, milles kasutatakse infosüsteeme, et tuua süüteo toimepanijale või mõnele teisele isikule õigusvastast varalist kasu.

Artikkel 6. Süütegude toimepanemiseks kasutatud vahendid. Selles artiklis esitatakse artikli 4 punktides a ja b ja artiklis 5 osutatud süütegude toimepanekuks kasutatud vahenditega seotud süüteod, mille liikmesriigid peavad kriminaliseerima. Artikli eesmärk on kriminaliseerida näiteks makseandmete varastamiseks kasutatavate kopeerimisseadmete või andmepüügiks kasutatava pahavara ja järeletehtud veebisaitide tahtlik valmistamine, müük, kasutamiseks hankimine, importimine, levitamine või muul viisil kättesaadavaks tegemine. See artikkel põhineb suuresti raamotsuse 2001/413/JSK artiklil 4 ja direktiivi 2014/62/EL (milles käsitletakse euro ja muude vääringute kriminaalõiguslikku kaitset võltsimise vastu) artikli 3 punkti d alapunktil i.

Artikkel 7. Süüteo toimepanemisele kihutamine ja kaasaaitamine ning süüteokatse. Seda artiklit kohaldatakse artiklites 3–6 osutatud süütegudega seotud käitumise suhtes ning sellega kohustatakse liikmesriike kriminaliseerima süütegude ettevalmistamise ja nende toimepanekus osalemise mis tahes viisid. Kriminaalvastutus süüteokatse eest on lisatud artiklites 3–6 osutatud süütegudele.

Artikkel 8. Füüsilistele isikutele ettenähtud karistused. Selleks et tulemuslikult võidelda mittemateriaalsete maksevahenditega seotud pettuste ja võltsimisega, peavad karistused kõigis liikmesriikides olema hoiatava mõjuga. Kooskõlas muude ELi õigusaktidega kriminaalkaristuste taseme ühtlustamiseks on selles artiklis sätestatud, et karistuse ülemmäär liikmesriigi õiguse kohaselt peaks olema vähemalt kolmeaastane vangistus, v.a artiklis 6 nimetatud süütegude puhul, mille karistuse ülemmäär peaks olema vähemalt kaheaastane vangistus. Artikliga nähakse ette keskmisest rangemad karistused süütegude eest, mille puhul esinevad raskendavad asjaolud — nimelt on ette nähtud vähemalt viieaastane maksimumkaristus, kui kuriteo on toime pannud kuritegelik ühendus, nagu see on määratletud nõukogu 24. oktoobri 2008. aasta raamotsuses 2008/841/JSK (organiseeritud kuritegevuse vastase võitluse kohta), kui kuritegu on laiahaardeline ja põhjustab seetõttu ulatuslikku või märkimisväärset kahju, eelkõige vähese isikliku mõju, kuid suure kogukahjuga juhtumite puhul, või kui kuriteo toimepanija saab kuriteost kogukasu vähemalt 20 000 euro väärtuses.

Raamotsuse 2001/413/JSK artiklites 2–5 loetletud süüteod on karistatavad eraldi karistustega enamikus liikmesriikidest, mille kohta teave oli kättesaadav. Üleüldist ühtlustamist aga ei ole: ehkki kõigis liikmesriikides on kehtestatud karistused, millega kaasneb vabadusekaotus (vähemalt raskete süütegude puhul), on ühe ja sama süüteo eest määratavad karistused väga kõikuva tasemega. Seetõttu on hoiatav mõju mõnes liikmesriigis väiksem kui teistes.

Erinevused karistuste tasemes võivad takistada ka õigusalast koostööd. Kui liikmesriigi kriminaalkoodeksis on karistuste alammäär madal, võivad õiguskaitse- ja kohtuasutused käsitleda kaardivaba pettuse juhtumite uurimist ja neis süüdistuste esitamist mitteprioriteetsetena. See omakorda võib takistada piiriülest koostööd, s.t teise liikmesriigi abitaotluse õigeaegset menetlemist. Kõige suuremat kasu sellistest karistustaseme erinevustest saavad tõenäoliselt kõige raskemate süütegude toimepanijad ehk rahvusvahelised organiseeritud kuritegelikud rühmitused, kes tegutsevad mitmes liikmesriigis.

Artiklid 9 ja 10. Juriidiliste isikute vastutus ja karistused. Neid artikleid kohaldatakse kõigi artiklites 3–7 osutatud süütegude suhtes. Artiklitega nõutakse, et liikmesriigid tagaksid juriidiliste isikute vastutuse, välistamata seejuures füüsiliste isikute vastutust, ning kehtestaksid juriidilistele isikutele tulemuslikud, proportsionaalsed ja hoiatavad karistused. Artiklis 10 on loetletud näited karistuste kohta.

Artikkel 11. Jurisdiktsioon. Selles artiklis, mis tugineb territoriaalsuspõhimõttele ja isikupõhimõttele, on loetletud olukorrad, kus liikmesriigid peavad kehtestama jurisdiktsiooni artiklites 3–7 osutatud süütegude suhtes.

Artikkel sisaldab direktiivi 2013/40/EL (infosüsteemide vastu suunatud rünnete kohta) artikli 12 elemente. Juhtumite puhul, kus mittesularahaliste maksevahenditega seotud pettused ja võltsimine leiavad aset internetis, kuulub kuritegu tõenäoliselt mitme riigi jurisdiktsiooni; sageli kasutatakse selle toimepanemiseks infosüsteeme, mis ei paikne süüteo toimepanija füüsilises asukohas ning sageli on kuriteol tagajärjed teises riigis, kus võivad asuda ka tõendid. Seetõttu on artikli 11 eesmärk tagada, et territoriaalne jurisdiktsioon hõlmaks olukordi, kus süüteo toimepanija ja tema poolt kuriteo toimepanekuks kasutatav infosüsteem paiknevad eri territooriumidel.

See artikkel sisaldab uut elementi, mis käsitleb vajadust kehtestada jurisdiktsioon, kui kahju tekitamise jurisdiktsioon erineb süüteo toimepaneku jurisdiktsioonist, sealhulgas juhtudel, kus kahju on tingitud identiteedivargusest. Eesmärk on hõlmata olukordi, mida direktiivis 2013/40/EL (infosüsteemide vastu suunatud rünnete kohta) ei ole käsitletud, kuid mis on mittesularahaliste maksevahenditega seotud pettuste puhul tavalised. Nende olukordade seas on juhtumid, kus ükski kõnealuse kuriteoga seotud süütegudest (näiteks kaardiandmete varastamine, kaardi kloonimine või õigusvastane väljavõtt pangaautomaadist) ei ole toime pandud liikmesriigis, kus tekitati kahju (näiteks kus ohvril on pangakonto, millelt on varastatud raha). Sellistel juhtudel pöördub ohver juhtumi asjus kõige tõenäolisemalt selle liikmesriigi ametiasutuste poole, kus majanduslik kahju avastati. See liikmesriik peab olema suuteline teostama jurisdiktsiooni, et tagada tulemuslik uurimine ja süüdistuse esitamine, ning olema lähtepunktiks uurimistele, mis võivad hõlmata mitut liikmesriiki ja kolmandaid riike.

Artikkel 12. Tulemuslik uurimine. Selle artikli eesmärk on tagada, et liikmesriigi õiguses leiduvaid vahendeid organiseeritud kuritegevuse ja muude raskete kuritegude uurimiseks on võimalik kasutada ka mittesularahaliste maksevahenditega seotud pettuste ja võltsimise juhtumite puhul, vähemalt juhul, kui tegu on raskete juhtumitega. Artikliga on ühtlasi kavas tagada, et õiguspäraste kohtumääruste korral esitatakse teave ametiasutustele ilma põhjendamatute viivitusteta.

Artikkel 13. Teabevahetus. Selle artikli eesmärk on soodustada riiklike operatiivsete kontaktpunktide senisest aktiivsemat kasutamist.

Artikkel 14. Kuritegudest teatamine. Selle artikli eesmärk on rahuldada mõjuhinnangus kindlaks tehtud vajadus kuritegudest teatamise sagendamise ja lihtsustamise järele. Artikliga püütakse tagada asjakohaste kanalite olemasolu, mille kaudu ohvrid ja eraõiguslikud üksused saaksid kuritegudest teatada, ning soodustada kuritegudest teatamist ilma põhjendamatute viivitusteta kooskõlas sarnase sättega direktiivi 2011/93/EL (mis käsitleb laste seksuaalse kuritarvitamise ja ärakasutamise ning lasteporno vastast võitlust) artikli 16 lõikes 2. Võetavate meetmete näited on esitatud põhjenduses 19.