Keskkonnavastutuse direktiivi alusel igal aastal käsitletud juhtumite arv liikmesriigiti on väga erinev (mõnel juhul 95, mõnel juhul mitte ühtegi). Suur hulk juhtumeid ühes liikmesriigis ei tähenda tingimata seda, et see liikmesriik kohaldab keskkonnavastutuse direktiivi rangemalt kui nõutud. Hindamine ja vastavuskontroll näitab, et erinevusi võib seletada erinevate õigusraamistike ja traditsioonidega (eelkõige sellega, kas eelnevalt kehtinud õigusaktid tunnistati kehtetuks või mitte), keskkonnaseisundi võimalike erinevustega ning põhiterminite ja -mõistete erineva tõlgendamisega, mida käsitletakse allpool. Direktiivi tõhusam rakendamine on sageli seotud järgmisega:

Seoses rakendamisega ajavahemikus 2007. aasta aprillist 2013. aasta aprillini teatasid liikmesriigid ligikaudu 1 245 kinnitatud keskkonnakahju juhtumist, mille suhtes kohaldati keskkonnavastutuse direktiivi. Juhtumite arv on liikmesriigiti väga erinev. Üle 86 % kõikidest teatatud kahju juhtumitest leidsid aset kahes liikmesriigis: Ungaris (563 juhtumit) ja Poolas (506 juhtumit). Suurem osa ülejäänud juhtumitest leidsid aset kuues liikmesriigis: Saksamaal (60), Kreekas (40), Itaalias (17), Lätis, Hispaanias ja Ühendkuningriigis. Üksteist liikmesriiki ei ole alates 2007. aastast teatanud ühestki keskkonnavastutuse direktiivi kohasest kahjujuhtumist, mille põhjuseks võib olla asjaolu, et nad käsitlevad selliseid juhtumeid üksnes oma siseriikliku süsteemi alusel.

Komisjon on võtnud meetmeid seoses hilinenud ülevõtmise ning mittevastavusega (seitse liikmesriiki peavad veel lahendama mõned mittevastavusega seotud probleemid). Need meetmed on veidi suurendanud liikmesriikide kehtivate õigussüsteemide ühtsust. Erinevused ei ole siiski kuskile kadunud, kuna keskkonnavastutuse direktiivi üldine laad on selline, mis võimaldab liikmesriikidele palju paindlikkust.

Mitu liikmesriiki ei suutnud ettenähtud tähtaja jooksul (30. aprill 2007) direktiivi siseriiklikkusse õigusesse üle võtta. Kõigis 27 liikmesriigis on direktiiv täielikult üle võetud alles alates 2010. aasta keskpaigast. Komisjoni esimeses aruandes käsitleti neid viivitusi ja muid puudujääke. Samuti analüüsis komisjon üksikasjalikult keerukat olukorda, mille tekitas üsna paindliku ELi keskkonnavastutusalase raamõigusakti kasutuselevõtt lisaks enamikus liikmesriikides juba olemasolevatele riiklikele õigusaktidele. Kokkuvõttes oli tulemuseks teataval määral parem õiguslik sidusus võrreldes olukorraga enne keskkonnavastutuse direktiivi ülevõtmist (nt mõnes liikmesriigis puudus keskkonnavastutuse kord täielikult). Siiski on praegune olukord õiguslikus ja praktilises mõttes endiselt ebaühtlane ja võrdsete tingimuste loomiseks ELi tasandil oleks vaja täiendavaid meetmeid.

Direktiivi peamine eesmärk on keskkonnakahju otsese ohu korral seda ära hoida ja olukorda parandada, kui kahju on juba tekitatud. Kooskõlas „saastaja maksab” põhimõttega peab vastutav ettevõtja rakendama vajalikke ennetus- või parandusmeetmeid ning kandma kõik kulud. Kahju loetakse heastatuks, kui kahju tekkimisele eelnenud keskkonnaseisund on taastatud. Keskkonnavastutuse direktiiv hõlmab bioloogilisele mitmekesisusele (kaitsealused liigid ja looduslikud elupaigad), veele ja pinnasele tekitatud kahju. Direktiivis ei käsitleta tavalist kahju (varale tekitatud kahju, surmajuhtumid ja kehavigastused või varaline kahju).

Keskkonnavastutuse direktiivis käsitletakse olukordi, kus tekitatakse olulist keskkonnakahju. Sellega rakendatakse „saastaja maksab” põhimõtet, mis on sätestatud ELi toimimise lepingu artiklis 191 ja mis tähendab, et tööstustegevuse tagajärjel tekkinud olulise keskkonnakahju likvideerimise eest ei peaks maksma üldsus. Ettevõtjad, kes tegelevad keskkonnavastutuse direktiivi III lisas loetletud ohtlike ametialaste tegevustega (vt punkt 2), on rangelt vastutavad nende tekitatud keskkonnakahju eest, st süüd ei ole vaja tõendada (tahtlus või hooletus). Ettevõtjad, kes tegutsevad muul alal, vastutavad süü alusel.

Käesolev aruanne direktiivi 2004/35/EÜ (keskkonnavastutusest keskkonnakahjustuste ärahoidmise ja parandamise kohta, edaspidi „keskkonnavastutuse direktiiv”) rakendamise kohta on järjekorras teine ning selles kirjeldatakse aastatel 2007–2013 direktiivi kohaldamisel saadud kogemusi. Aruannet tuleks lugeda koos komisjoni töödokumendiga ning see põhineb keskkonnavastutuse direktiivi artikli 18 lõikel 2. Aruanne sisaldab järeldusi ja soovitusi selle kohta, kuidas parandada direktiivi rakendamist kohapeal, tuginedes viimase kahe aasta jooksul õigusloome kvaliteedi ja tulemuslikkuse programmi (REFIT) raames läbi viidud hindamisele. Kõnealuse hindamise käigus vaadeldi, kuidas direktiiv töötab ja kas see täidab oma eesmärki . Hindamist toetasid kaks 2012. aasta uuringut ja kolm 2013. aasta uuringut .

Esitatud teabe kohaselt on keskkonnakahju tagajärgedest mõjutatud inimesed või keskkonnaorganisatsioonid teinud suhteliselt vähe taotlusi meetmete võtmiseks. Õigusabi paluti umbes 60 juhtumi puhul, neist 44 leidis aset Poolas.

Keskmine aeg, mis kulus parandusmeetmete võtmisest kuni nende lõpule viimiseni, oli 12 kuud. Mõnel juhul kestis see aga kauem kui kuus aastat.

3. Hindamine ja õigusloome kvaliteet

3.1. Asjakohasus

Direktiivi eesmärgid, nimelt keskkonnakahju ärahoidmine ja parandamine, on endiselt asjakohased ja vastavad praegustele vajadustele, sest alati on olemas selliste kahjude ja õnnetuste toimumise risk. Hindamine näitab, et direktiiv on aidanud ELis keskkonnakaitset suurendada piiratud ulatuses. Siiski ei ole direktiivi kogu potentsiaali veel ära kasutatud. Kuna keskkonnavastutuse direktiiv on mõnes liikmesriigis asjakohasem kui teistes, tuleb selle asjakohasust hinnata ka eri riikide olemasolevate õigusraamistike ja traditsioonidega võrreldes.

3.2. Tõhusus

Direktiivi tõhusus on väga erinev, sest direktiivi on liikmesriikides väga erinevalt rakendatud. Osaliselt on see tingitud sellest, et keskkonnavastutuse direktiiv on raamõigusakt, millega nähakse ette palju erandeid, võimalusi ja paindlikkust. Direktiivi ebaühtlase rakendamise peamiseks põhjuseks peetakse eelkõige seda, et seda piiri, kust alates muutub keskkonnakahju „oluliseks”, tõlgendatakse ja kohaldatakse erinevalt. Pädevad asutused, ettevõtjad ja kindlustusandjad on sellega seoses korduvalt nõudnud suuremat selgust ja juhiseid. Direktiivi tõhusust kajastab kõige paremini heastatud keskkonnakahju suurus (viit suuremat kahjujuhtumit arvesse võtmata umbes 6 miljonit eurot, ja 180 miljonit eurot, kui need viis juhtumit arvesse võtta). Direktiivi motiveeriv mõju, mida näitavad tõhustatud kaitsemeetmed ja parema finantstagatise pakkumine, ning otsese kahju ohu korral kiireloomuliste meetmete abil ära hoitud kahju, on andmete puudumise tõttu veel suures osas teadmata.

Seoses keskkonnakahju ulatusega kinnitas hindamine, et on piisav katta kõige tähtsamatele loodusvaradele tekitatud kahju. Ohtlike tegevustega (III lisa) seotud range vastutuse ulatus tundub samuti olevat ajakohane, võimalikuks erandiks on ohtlike ainete torutransport väljaspool tegevuskohta. Sidusrühmad on aga sellega seoses osutanud tsiviilvastutuse probleemidele.

3.3. Tõhusus

Tõhususe hindamisel käsitleti peamisi kululiike: heastamiskulud, halduskulud ja finantstagatisega seotud kulud.

Heastamiskulud kahjustatud loodusvarade taastamiseks kannab vastavalt „saastaja maksab” põhimõttele vastutav isik. Olemasolevad andmed näitavad, et parandusmeetmete kulud on keskmiselt 42 000 eurot. Kreeka teatatud keskmine maksumus on 60 000 eurot. Üksikjuhtumite heastamiskulud ulatuvad aga mõnest tuhandest eurost rohkem kui 50 miljoni euroni suurõnnetuste tagajärjel tekkinud ulatusliku kahju likvideerimiseks (nt Ungaris Kolontáris või Madalmaades Moerdijkis).

Riigiasutuste halduskulud on pidevad kulud, mida ei saa tagasi nõuda vastutavatelt ettevõtjatelt. Ainult kolm liikmesriiki esitasid täpsed andmed halduskulude kohta, mis ulatusid 55 000 eurost Belgias Flandria piirkonnas 2 miljoni euroni teatavates Hispaania autonoomsetes piirkondades. Ettevõtjate halduskulude kohta andmeid ei esitatud. Kuna teave riigiasutuste ja erasektori halduskulude kohta on piiratud, ei ole võimalik teha nende kulude kohta usaldusväärseid järeldusi. Ükski sidusrühm ei ole aga halduskoormuse üle kurtnud.

Vastutava ettevõtja kulusid seoses tekitatud keskkonnakahjuga on võimalik vähendada finantstagatisvahenditega, mis hõlmavad kindlustust ja muid vahendeid, nagu näiteks pangagarantiid, võlakirjad või fondid. Enamik turgudest pakuvad piisavalt kaitset kõigi keskkonnavastutuse direktiiviga seotud riskide eest, kuid nõudlus on väike, kuna juhtumite arv ei ole paljudes liikmesriikides piisav, puudub selgus seoses teatavate keskkonnavastutuse direktiivi mõistetega ja kindlustusturud arenevad aeglasemalt. Ühest hiljutisest aruandest ilmneb, et Euroopa ettevõtjad ostavad üha enam keskkonnavastutuse kindlustust (alates 2006. aastast keskmine kasv 13,6 % aastas, eelkõige kõrge riskiga sektorites). Vaatamata sellele, et finantstagatisi on hakatud üha rohkem kasutama, tekitavad endiselt probleeme direktiivi kohaldamine ulatuslike õnnetustejuhtumite suhtes ja vastutavate ettevõtjate maksejõuetus.

Kättesaadava teabe põhjal ei ole võimalik direktiivi tõhususe kohta üldist sisulist hinnangut anda. Puudujääkide kõrvaldamiseks on vaja teha rohkem tööd ja koguda täiendavaid andmeid.