1.Taust ja põhjendus

Määruse (EL) 2017/2402 (edaspidi „väärtpaberistamise määrus“) artikli 45 lõike 1 kohaselt peab Euroopa Pangandusjärelevalve (edaspidi „EBA“) avaldama aruande lihtsa, läbipaistva ja standarditud (edaspidi „standardväärtpaberistamised“) sünteetilise väärtpaberistamise erinormide teostatavuse kohta, mis on piiratud bilansilise sünteetilise väärtpaberistamisega. Bilansiline sünteetiline väärtpaberistamine on väärtpaberistamise tehing, mille puhul väärtpaberistamise algatanud krediidiasutus, tavaliselt pank, kasutab finantsgarantiisid või krediidituletisinstrumente, et kanda kolmandatele isikutele üle teatava oma bilansis oleva varakogumi krediidirisk, mille puhul ta oli enamikul juhtudel ka algne laenuandja. Alusvara on tavaliselt ettevõtjatele antud laenud, VKEde laenud või kaubanduse rahastamine – varad, mis on väärtpaberistamise tehingu algataja jaoks eri põhjustel traditsioonilisel viisil väärtpaberistamiseks keerulisemad või vähem atraktiivsed. Seega saab bilansilist sünteetilist väärtpaberistamist selgelt eristada arbitraažiga seonduvast sünteetilisest väärtpaberistamisest, mis hõlmab väärtpaberistamise tehingu algatajale mittekuuluvat alusvara. Krediidiriski maandamise asemel on arbitraažiga seonduva sünteetilise tehingu põhieesmärk püüda saavutada arbitraaž varakogumi või tooteindeksite krediidikvaliteedi riskimarginaali ja sellest tuleneva väärtpaberistamise riskimarginaali vahel.

Väärtpaberistamise määruse põhjenduses 24 kutsutakse Euroopa Pangandusjärelevalvet üles määrama kindlaks asjakohased kriteeriumid selliste erinormide jaoks, „et sellega edendatakse reaalmajandust ja eriti sellisest väärtpaberistamisest kõige enam võitvate VKEde rahastamist“.

Väärtpaberistamise määruse artikli 45 lõike 2 kohaselt peab komisjon esitama Euroopa Parlamendile ja nõukogule aruande lihtsa, läbipaistva ja standarditud sünteetilise väärtpaberistamise erinormide loomise kohta bilansilise sünteetilise väärtpaberistamise jaoks, tuginedes eespool nimetatud EBA aruandele, ning lisama sellele vajaduse korral seadusandliku ettepaneku.

EBA aruanne avaldati 6. mail 2020. Aruanne põhineb 2015. aasta detsembris avaldatud eelmisel EBA aruandel sünteetilise väärtpaberistamise kohta, mille soovitused on juba kajastatud kapitalinõuete määruses, ning 2017. aasta septembris avaldatud aruteludokumendil riski olulise osa ülekandmise kohta väärtpaberistamises. Riski olulise osa ülekandmine on eriti tähtis sünteetilise väärtpaberistamise puhul, kuna riski ülekandmine ja sellega seotud kapitalitoetus on üks seda liiki väärtpaberistamises osalemise ajenditest.

Aruande koostamisel avaldas EBA 2019. aasta septembris aruteludokumendi kahekuuliseks konsulteerimiseks. Kuna enamik vastuseid väljendas tugevat toetust nii turuanalüüsile kui ka sünteetilise väärtpaberistamise jaoks standardväärtpaberistamise normide väljatöötamise põhjendustele, tugineb EBA aruanne sidusrühmade laiapõhjalisele konsensusele nii selliste normide koostamise teostatavuse kui ka asjakohaste kriteeriumide osas, mis muudaksid sünteetilise väärtpaberistamise nende normide osaks.

2.Bilansilise sünteetilise väärtpaberistamise eripärad

Sünteetiline väärtpaberistamine ja traditsiooniline / tegeliku müügiga väärtpaberistamine ei erine palju aluspositsioonide laadi, riski erinevate nõudeõiguse järguga väärtpaberistamise seeriatele ülekandmise ja kapitali (kaskaadi) struktuuri poolest. Need erinevad aga märkimisväärselt selles, kuidas risk kantakse väärtpaberistamise tehingu algatajalt üle investorile.

Traditsiooniline väärtpaberistamine hõlmab varade tegelikku seaduslikku ülekandmist väärtpaberite emitendi poolt nii, et omandiõigus läheb tegelikult üle väärtpaberistamise eriotstarbelisele ettevõtjale, kes saab seega õiguse kõnealuste varadega seotud rahavoogudele. Bilansilise sünteetilise väärtpaberistamise puhul kantakse risk krediidiriski kaitse lepingu (krediidituletisinstrumendid või finantsgarantiid) kaudu väärtpaberistamise tehingu algataja ja investori vahel üle nii, et aluspositsioonid, mis kuuluvad väärtpaberistamise tehingu algatajale, jäetakse tema bilanssi. Kuigi traditsioonilise väärtpaberistamise puhul on nõutud nii väärtpaberistamise eriotstarbeline ettevõtja kui ka väärtpaberite tegelik emiteerimine, ei ole kumbki neist sünteetiliseks väärtpaberistamiseks rangelt vajalik.

Tänu sünteetilise mehhanismi suuremale paindlikkusele on bilansilisi sünteetilisi väärtpaberistamisi tavaliselt lihtsam teostada kui traditsioonilist väärtpaberistamist. Lisaks kipub see olema odavam kulude poolest ja kiiremini korraldatav. See võimaldab väärtpaberistamise tehingu algatajal vältida õiguslikke ja tegevuslikke raskusi, mis võivad tekkida aluspositsioonide omandiõiguse üleminekul traditsioonilises tehingus.

Viimastel aastatel on bilansilise sünteetilise väärtpaberistamise turutavasid märgatavalt lihtsustatud ning sektori tõendid näitavad, et sellega kaasnevate dokumentide maht on vähenenud ligikaudu 500 leheküljelt enne ülemaailmset finantskriisi nüüd vähem kui 50 leheküljeni, osutades keerukuse märkimisväärsele vähenemisele.

Riski ülekandmine sünteetilises väärtpaberistamises ei sõltu mitte ainult tehingu kapitali struktuurist (st väärtpaberistamise seeriatest) ja väärtpaberistamise tehingu algataja võimalikest toetusmehhanismidest (nagu tegeliku müügiga väärtpaberistamise puhul), vaid ka poolte sõlmitud krediidiriski kaitse lepingu elementidest ja investori krediidivõimelisusest. Krediidiriski kaitse kasutamine, eelkõige juhul, kui see kaitse on kaudne ja seda pakuvad eraõiguslikud krediidiriski kaitse müüjad, tekitab individuaalsetele pankadele vastaspoole riski ning võib krediidiriski kaitse müüjate suure kontsentratsiooni korral tekitada finantssüsteemis vastastikuse seotuse, millel võivad olla süsteemsed tagajärjed (nagu näitas 2008.–2009. aasta finantskriis). Kui mõlemad pooled teevad tehingu, olles täielikult teadlikud aluseks olevatest riskidest, on väärtpaberistamise tehingu algatajate ja investorite huvide lahknevuse risk sellest hoolimata väiksem, sest riskijuhtimine on samavõrra tähtis nii kaitse müüjale kui ka ostjale.

Sünteetiline väärtpaberistamine erineb traditsioonilisest väärtpaberistamisest oma eesmärgi poolest. Selle kasutamisest on saanud tõepoolest kasulik vahend paljude pankade jaoks krediidiriski ja kapitalihaldusega seotud tegevuses, kuna see võimaldab neil kanda krediidiriski tõhusalt üle erakapitaliturgudele, vabastades seeläbi nii kapitali- kui ka laenupiirangud ning võimaldades neil jätkata laenutegevust, samal ajal kui traditsioonilist väärtpaberistamist kasutatakse tavaliselt pigem varade müügist rahastamise saamiseks kui krediidiriski juhtimise vahendina.

3.Turu toimimine

Turudünaamika

Põhjalike andmete puudumine turuarengute ja sünteetilise väärtpaberistamise tulemusnäitajate kohta oli üks peamistest teguritest, mille tõttu piirati määruses (EL) 2017/2402 standardväärtpaberistamise märgise kasutamine traditsioonilise väärtpaberistamisega. EBA täitis selle lünga, kogudes i) andmeid bilansilise sünteetilise väärtpaberistamise tehingute mahu kohta ajavahemikul 2008. aastast kuni 2019. aasta alguseni; ii) andmeid bilansilise sünteetilise väärtpaberistamise makseviivituste kohta samal ajavahemikul; iii) järelevalveandmeid tehingute kohta, mis on saavutanud riski olulise osa ülekandmise; ning iv) sektorilt 2019. aasta märtsis toimunud ümarlauakohtumisel kogutud teavet ja muid turuanalüüse. Hoolimata sellest märkimisväärsest jõupingutusest ei ole olukord siiski täiesti selge, peamiselt sedalaadi tehingute kahepoolse ja eraõigusliku iseloomu tõttu ülemaailmsele finantskriisile järgnenud aastatel. Peale selle on suur osa teatatud tehingutest tehtud viimastel aastatel ja seetõttu ei ole need veel läbinud kogu majandustsüklit. Lisaks koguti osa andmetest turuosaliste küsitluste käigus, mistõttu ei pruugi need esindada täielikult kogu turgu.

Kogutud teave näitas, et 2008. aasta finantskriis on sünteetilise väärtpaberistamise turu põhjalikult ümber kujundanud. Enne kriisi saavutas Euroopa sünteetilise väärtpaberistamise maht tipptaseme aastatel 2004–2005, ületades arbitraažiga seonduva sünteetilise väärtpaberistamise tehingute suure pakkumise tõttu 180 miljardit eurot. Kriisi ajal vähenes viimati nimetatute pakkumine märgatavalt, olles tingitud nende keerukusest, läbipaistvuse puudumisest ja huvide puudulikust ühtlustamisest, ning need näivad suuresti kadunud olevat; turg koosnebki nüüd eeskätt bilansilistest tehingutest.

Emissioonide andmed osutavad positiivsele suundumusele. Pärast finantskriisile järgnenud mõneaastast loidust, mis peegeldas väärtpaberistamisega seotud häbimärgistamist, on sünteetiline turg viimastel aastatel taastunud ning tehingute arv ja maht kasvab pidevalt. Rahvusvahelise Krediidiportfellihaldurite Assotsiatsiooni (IACPM) kogutud andmete kohaselt algatati 2018. aastal ligikaudu 49 tehingut, mille kogumaht oli 105 miljardit eurot, mis on suurim pärast finantskriisi (vt joonis 1).