ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Mis on probleem ja miks on tegemist ELi tasandi probleemiga?

Probleem on ebaseaduslik tubakatoodetega kauplemine, mille tase on ELis püsivalt kõrge. Ebaseaduslikud tubakatooted ei vasta tubakatoodete tarbimise piiramist käsitlevate õigusaktide nõuetele ning kujutavad endast kunstlikult odavaid tubakavarusid, mis mõjutavad suitsetama hakkamist ja suitsetamise levimist. Tubakatoodete direktiivi 2014/40/EL artiklite 15 ja 16 eesmärk on tegeleda selle probleemiga, nähes ELis ette tubakatoodete jälgitavuse ja turvaelementide süsteemid tarneahela kaitsmiseks ja tooteautentimise hõlbustamiseks. Artiklis 15 esitatud jälgitavusalaste sätetega on nõutud, et kõik tubakatoodete tarbijapakendid, mis on ELi turul toodetud, ELi turu jaoks ette nähtud või ELi turule lastud, tuleb märgistada kordumatu tunnusega ning nende liikumine tuleb registreerida kogu tarneahela ulatuses (alates tootjast kuni viimase tasandini enne jaemüügiettevõtet). Artiklis 16 esitatud turvaelemente käsitlevate sätetega on nõutud, et kõigil ELi turule lastavatel tubakatoodete tarbijapakenditel peab olema turvaelement nende autentimise hõlbustamiseks. Komisjon peab rakendusaktidega sätestama tehnilised kirjeldused nende süsteemide loomiseks ja käitamiseks.

Eeldatakse, et meetmed võimaldavad ühtse turu tõrgeteta toimimist, tagades samal ajal tervise kaitse kõrgel tasemel. Samuti võimaldavad need ELil täita rahvusvahelisi kohustusi, mis tulenevad tubakatoodetega ebaseadusliku kauplemise tõkestamise protokolli artiklist 8.

Millised on eri võimalused eesmärkide saavutamiseks? Kas on olemas eelistatud variant? Kui ei, siis miks?
Milles seisneb probleem ja miks on see probleemiks ELi tasandil?

Milline on ELi tasandi meetmete lisaväärtus (subsidiaarsus)?

ELi tasandi meetmed on vajalikud, et

Millised on eesmärkide saavutamise eri võimalused? Kas on olemas eelistatud variant? Kui ei, siis miks?

Eelistatud variant on variant 3B (kooskõla MARPOLi konventsiooniga, suurem tähelepanu mereprügile).

Mis seisukohal on eri sidusrühmad? Kes millist varianti toetab?

– Mitmed sadamad on prügi eest makstava 100 % suuruse kaudse tasu vastu ja eelistavad kulude eest tasumise peamiste põhimõtete lihtsustamist (3. ja 4. variant).

Kõik sidusrühmad toetavad läbivaatamist ja on ELi tasandi eeskirjade täiendava ühtlustamise poolt.

C. Eelistatud poliitikavariandi mõju
Milliseid seadusandlikke ja mitteseadusandlikke poliitikavariante on kaalutud? Kas on olemas eelistatud variant? Miks?

Kaaluti kaht mitteseadusandlikku varianti. Poliitikavariandi 1 puhul eeldatakse, et EUnetHTA ühismeetme 3 lõppemisega 2020. aastal peatatakse ka ELi rahastus teaduslikule ja tehnilisele koostööle. Koostöö oleks vabatahtlik, sõltuks riiklikest ressurssidest ning jääks eeldatavasti pisteliseks. Poliitikavariandiga 2 nähakse ette vabatahtliku koostöö mudel, mis rakendatakse ELi rahastatavate muude projektide kui ühismeetmete kaudu. See sõltub tervisetehnoloogia hindamise asutuste valmisolekust osaleda, ilma et tagataks ühistulemuste rakendamine. Lisaks kaaluti veel kolme seadusandlikku poliitikavarianti. Poliitikavariandiga 3 nähakse ette püsikoostöö mehhanism, mis võimaldab ühtlustada ühiseid tervisetehnoloogia hindamise vahendeid, menetlusi, metoodikaid ja varajasi ühisdialooge tervisetehnoloogia arendajatega. Poliitikavariandiga 4 arendatakse edasi varianti 3, millele lisatakse kliiniline ühishindamine (st suhtelise tõhususe hindamine). Seda poliitikavarianti saaks kohaldada osalemisnõusoleku (opt-in) süsteemi kaudu (variant 4.1) või kohaldada varianti kõigile liikmesriikidele ilma võimaluseta hiljem ühineda või välja jääda (variant 4.2). Poliitikavarianti 5, millega laiendatakse poliitikavarianti 4, lisades sellele tervisetehnoloogia täieliku ühishindamise (st suhtelise tõhususe hindamine koos majandusliku hindamise ning muude mittekliiniliste valdkondadega), ei peetud teostatavaks ning jäeti protsessi alguses käsitlusest välja. Eelistatud poliitikavariant on muudetud variant 4.2, millesse on integreeritud muude poliitikavariantide (2 ja 4.1) elemente ning tehtud mõned kohandused (tootevalikuga seotud kohaldamisala järkjärguline rakendamine, liikmesriikide jaoks üleminekukorra ning meditsiinitehnika jaoks erilähenemisviisi lisamine). Eelistatud haldusjuhtimise variant on Euroopa Komisjoni hallatav kesksekretariaat.

Millised on eelistatud poliitikavariandi (kui see on olemas, vastasel korral peamiste poliitikavariantide) eelised?
Miks? Mis on lahendamist vajav probleem?

Kui ühine käibemaksusüsteem 1967. aastal kehtestati, võeti kohustus luua lõplik käibemaksusüsteem, mis põhineb päritoluliikmesriigis maksustamise põhimõttel. Ühtse turu loomisega 1993. aastal jäi püsima eesmärk kehtestada päritoluliikmesriigis maksustamise põhimõttest lähtuv käibemaksusüsteem ning jõustus käibemaksu üleminekukord koos praegu kehtivate käibemaksumäärasid käsitlevate eeskirjadega. Ettepanekuga kehtestada lõplik süsteem jäetakse see eesmärk kõrvale ja nähakse ette sihtliikmesriigis maksustamise põhimõttest lähtuva lõpliku käibemaksusüsteemi rakendamine. Praegu kehtivad käibemaksumäärasid käsitlevad eeskirjad on endiselt kooskõlas päritoluliikmesriigis maksustamisel põhineva süsteemiga ja sihtliikmesriigipõhise käibemaksusüsteemi jaoks ülemäära piiravad. Lisaks aeguvad lõpliku käibemaksusüsteemi jõustumisel erisätted, millega lubatakse teatavatel liikmesriikidel piirangutest erandeid teha.
Põhjalähedaste liikide püüki Vahemere lääneosas mõjutavad kaks olulist probleemi. Need on ulatuslik ülepüük ja ebatõhus reguleeriv raamistik. Ülepüügi peamiseks põhjuseks peetakse püügivõimsuse liigset kasutamist (st laevade suur arv ja suur püügikoormus). Samal ajal on kehtiv reguleeriv raamistik oma piiratud kohaldamisala, aeglase ja puuduliku rakendamise ning sidusrühmade vastutuse puudumise tõttu ebatõhus. Need kaks probleemi on otseselt või kaudselt põhjustanud põhjalähedaste liikide muret tekitava seisundi (st üle 80 % hinnatud varudest on üle püütud ja osade biomass on väga väike, mis näitab varude hävinemise suurt tõenäosust), toonud kaasa sotsiaal-majanduslikud tagajärjed kaluritele ja kalandussektorile ning avaldanud mõju merekeskkonnale. Eespool kirjeldatud probleemid puudutavad peamiselt Vahemere lääneosas põhjalähedaste liikide püügiga tegelevaid kalureid, see tähendab Itaaliast, Prantsusmaalt ja Hispaaniast pärit ELi kalalaevastikke. ELi kalandusandmete kogumise raamistiku andmetel võib see algatus mõjutada umbes 13 000 laeva.
Algatuse vahendina kaaluti nõukogu soovitust, direktiivi ning suurema tähelepanu pööramist sotsiaalkaitsele olemasolevates vahendites, eelkõige Euroopa poolaastas ja sotsiaalvaldkonna avatud koordinatsiooni meetodis. Eelisvahend on nõukogu soovitus, sest seda peetakse praegu kõige tulemuslikumaks ja proportsionaalsemaks vahendiks. Soovituse peamine lisaväärtus seisneb praegu selles, et toetatakse ja täiendatakse liikmesriikide arutelusid ja reforme ning suunatakse seega liikmesriikide jõupingutused ülespoole suunatud majandusliku ja sotsiaalse lähenemise poole. Arvestades probleemi muutuvust, mõnes liikmeriigis käimas olevaid reforme ja statistilisi piiranguid, on nõukogu soovitus proportsionaalsem kui direktiiv. Kuigi direktiiv võib puht majanduslikus mõttes aidata kõnealuse algatuse eesmärke paremini saavutada, on konsultatsioonide alusel põhjust kahelda, et direktiivi toetaksid kõik liikmesriigid, mistõttu oleks see üldises plaanis vähem tulemuslik vahend.

Peale lähtestsenaariumi (pakett A) hinnati veel kaht poliitikameetmepaketti, mis mõlemad sisaldasid meetmeid algatuse kolme erieesmärgi saavutamiseks.

Paketi B eesmärk on i) laiendada ametlikku sotsiaalkaitsega kaetust ebatüüpilist tööhõivevormi kasutavatele töötajatele kohustuslikus korras ja FIEdele vabatahtlikus korras; ii) kohandada sotsiaalkaitsekavade ajalisi piirmääri ning tagada õiguste säilimine, ülekantavus ja liitmine olukorras, kus inimene vahetab tööd või tööalast staatust; iii) tagada, et nimetatud rühmad saavad üldist ja individuaalset teavet sotsiaalkaitseõiguste ja -kohustuste kohta.

Paketi C eesmärk on i) laiendada ametlikku sotsiaalkaitsega kaetust ebatüüpilist tööhõivevormi kasutavatele töötajatele ja FIEdele kohustuslikus korras; ii) kohandada sotsiaalkaitsekavade ajalisi piirmääri ning võtta kasutusele isiklikud kontod, millega seotakse sotsiaalkaitseõigused inimeste, mitte lepingutega; iii) tagada, et nimetatud rühmad saavad üldist ja individuaalset teavet sotsiaalkaitseõiguste ja -kohustuste kohta.

Eelisvariant (pakett B) võimaldab rohkem paindlikkust, et sobitada ametliku kaetuse võimalusi FIEde olukorraga, võttes arvesse selle rühma eripärasid ja heterogeensust. Pealegi ei ole sidusrühmad ja eelkõige FIEde esindajad selgel üksmeelel selle suhtes, millist käsitlust füüsilisest isikust ettevõtjate ametliku kaetuse puhul kasutada. Paketiga B luuakse seega hea kompromiss konsultatsiooni käigus väljendatud erinevate seisukohtade ja kõnealusele algatusele seatud ELi poliitiliste eesmärkide vahel.
Milline on lahendamist vajav probleem ja miks on see ELi tasandil probleem?

Viisaeeskiri, millega reguleeritakse lühiajaliste viisade andmise menetlusi ja tingimusi Schengeni alal, jõustus 2009. aastal. 2014. aastal esitas komisjon ettepaneku määrust muuta, kuid kaasseadusandjad ei jõudnud kokkuleppele. Komisjon otsustas esitada uue ettepaneku, milles käsitletakse järgmist kolme probleemivaldkonda. 1.Viisatasudena kogutud rahalised vahendid ei ole piisavad, et katta viisataotluste menetlemise kulud. Sellega kahjustatakse Schengeni viisade andmise ühtsust ning eesmärki tagada kiire ja kliendisõbralik viisamenetlus. Probleemi peamine põhjus on asjaolu, et 60 euro suurust viisatasu ei ole muudetud alates 2006. aastast. 2.Sagedased reisijad peavad viisamenetluse korduvalt läbima, sest liikmesriigid ei anna piisavalt sageli pika kehtivusajaga mitmekordseid viisasid. See põhjustab taotlejatele ja konsulaatidele tarbetu koormuse ning tekitab kahju ELi reisi- ja turismitööstusele. Probleemi peamine põhjus on asjaolu, et pika kehtivusajaga mitmekordsete viisade andmise õiguslik alus ei ole selge. 3.Liikmesriikidel on raskusi, et saavutada piisava hulga ebaseaduslike rändajate tagasipöördumine päritoluriikidesse; see omakorda on veelgi ulatuslikuma ebaseadusliku rände stiimuliks. Probleemi peamine põhjus on asjaolu, et teatavad kolmandad riigid võtavad oma kodanikke tagasi vaid vastumeelselt.
Töötajate ja teenuste vaba liikumine on ELi jaoks võtmetähtsusega. Need sõltuvad siiski selgetest, õiglastest ja tõhusalt jõustatud eeskirjadest tööjõu piiriülese liikuvuse ja sotsiaalkindlustuse koordineerimise kohta. EL on välja töötanud ulatusliku õigusaktide kogumi, millega reguleeritakse töötajate vaba liikumist, töötajate lähetamist seoses teenuste osutamisega ja sotsiaalkindlustuse koordineerimise eeskirju. Junckeri komisjon on esitanud mitu ettepanekut kõnealuse õigusraamistiku parandamiseks, sealhulgas töötajate lähetamise direktiivi ja sotsiaalkindlustussüsteemide koordineerimist käsitleva määruse läbivaatamine, samuti töötajate lähetamist rahvusvahelises maanteeveosektoris käsitlev erinorm (lex specialis) Siiski on endiselt probleeme ELi eeskirjade järgimise ning tulemusliku jõustamisega, mis võib ohustada usaldust ja õiglust siseturul. Eelkõige on esile kerkinud kaks probleemi: esiteks ebapiisav teave ja tugi ning puudulikud suunised piiriülestes olukordades olevatele üksikisikutele ja tööandjatele; teiseks ebapiisav liikmesriikide ametiasutuste vaheline koostöö eeskirjade täitmisel. Käesoleva ettepaneku eesmärk on käsitleda järgmisi konkreetseid probleeme: -ebapiisav toetus ja suunised üksikisikutele ja ettevõtjatele piiriülestes olukordades, sealhulgas üldsusele antav puudulik või vähene teave nende õiguste ja kohustuste kohta; -ebapiisav juurdepääs ja teabevahetus riiklike asutuste vahel, kes vastutavad tööjõu liikuvuse ja sotsiaalkindlustuse koordineerimise eri valdkondade eest; -riikide ametiasutuste ebapiisav suutlikkus korraldada ametiasutustega koostööd piiriüleselt; -nõrgad või puuduvad mehhanismid ühiseks piiriüleseks jõustamiseks; -liikmesriikidevahelise sihtotstarbelise piiriülese vahendusmehhanismi puudumine kõigis tööjõu liikuvuse ja sotsiaalkindlustuse koordineerimise valdkondades; -ELi tasandi ebapiisav koostöö kõnealuses valdkonnas. ELi tööjõu liikuvus on näidanud kasvutendentsi kogu kriisi vältel. 2017. aastal elasid või töötasid 17 miljonit liidu kodanikku muus liikmesriigis kui nende kodakondsusriik. Võrreldes kümne aasta taguse ajaga on see arv peaaegu kahekordistunud. Lähetuste arv on kasvanud 68 % võrra aastast 2010 kuni aastani 2016, mil lähetusi oli 2,3 miljonit. Ligikaudu 1,4 miljonit ELi kodanikku käivad tööl teises liikmesriigis. Sellises olukorras on vaja tõhusat koostööd liikmesriikide ametiasutuste vahel ja kooskõlastatud haldusmeetmeid, et hallata üha kasvavat Euroopa tööturgu.
Probleem, mida käesoleva algatusega lahendatakse, on õiguskindluse puudumine selles, millise riigi õigus reguleerib nõuete piiriülese loovutamise ja piiriüleste väärtpaberitehingute asjaõiguslikku toimet. Pidades silmas, et piiriüleses olukorras võib juhtuda, et kohaldada saaks mitme riigi õigust, vajavad turuosalised selgust selles, milliseid õigusnorme nad peavad täitma tagamaks, et neil tekib omandiõigus nõude või väärtpaberi suhtes.

Praegu ei ole kehtivaid ELi kollisiooninorme, mis käsitleksid nõuete loovutamise asjaõiguslikku toimet, ja liikmesriikide kollisiooninormid on ebaühtlased ja ebaselged. Väärtpaberite kohta on väärtpaberitehingute asjaõiguslikke tagajärgi reguleerivad kollisiooninormid sätestatud finantstagatiste direktiivis, arvelduse lõplikkuse direktiivis ja likvideerimise direktiivis. Need sätted on sarnased selles osas, et kohaldatav õigus on nendes kindlaks määratud asjaomase registri või väärtpaberikonto asukohale tuginedes. Üksikasjades nad aga erinevad, lisaks ei ole normides kasutatud ühesugust sõnastust ja liikmesriikides rakendatakse neid erinevalt.

Praegune õiguskindluse puudumine tähendab, et piiriüleste tehingute korral esineb õiguslik risk. Kui turuosalised ei ole sellest riskist teadlikud või otsustavad seda ignoreerida, võivad nad kanda ettenägematut kahju; kui nad otsustavad riski vähendada ja kasutavad õigusnõustamist, suurenevad nende tehingukulud; kui õiguslik risk neid heidutab ja nad otsustavad seda vältida, võivad nad loobuda ärivõimalustest ja turgude lõimumine võib väheneda.

Nõuete loovutamine on õiguslik võte, mida äriühingud kasutavad rahastamise eesmärgil. Nõudeid loovutatakse faktooringu ja väärtpaberistamise käigus ning tagatisena laenusaamiseks. 2015. aastal oli faktooringuturu väärtus hinnanguliselt 1,557 miljardit eurot, kõigist Eurosüsteemi rahastatavatest finantsturutehingutest umbes 25 % puhul on tagatiseks krediidinõuded, mille väärtus kokku on ligikaudu 520 miljardit eurot, ja 2016. aastal oli väärtpaberistamise emissioonide turumaht ELis 237,6 miljardit eurot. 2015. aastal tehti hinnanguliselt 440 triljonit piiriülest väärtpaberitehingut.

Sidusrühmad, keda nõuete ja väärtpaberitega tehtavate piiriüleste tehingutega seotud õiguslik risk otseselt mõjutab, on finantsasutused (näiteks pangad, kes tegelevad laenuandmise, faktooringu, tagatise andmise ja väärtpaberistamisega), nõuete ja väärtpaberitega tehinguid tegevad finantsvahendajad, jaeinvestorid (fondid, väikeinvestorid) ning laenuvõtjad (jaekliendid ja äriühingud, sealhulgas VKEd).
Euroopa õigusaktid lubavad varahalduritel saada oma investeerimisfondide jaoks üleeuroopaline tegevusluba, et luua investeerimisfondide ühtne turg. Kuigi ELi investeerimisfondide piiriülene turustamine on suurenenud, korraldatakse ELi investeerimisfondide turgu siiani peamiselt riigipiiride alusel: 70 % kõigist investeerimisfondide valitsetavatest varadest on registreeritud müügiks ainult siseturul. Ainult 37 % vabalt võõrandatavatesse väärtpaberitesse ühiseks investeerimiseks loodud ettevõtjatest ja ligikaudu 3 % alternatiivsetest investeerimisfondidest on registreeritud müügiks rohkem kui kolmes liikmesriigis. Kuigi ELi turg on väiksem, on ELis USAga võrreldes märkimisväärselt rohkem fonde, mis tähendab, et ELi fondid on keskmiselt palju väiksemad. See mõjutab negatiivselt ELi varahaldurite saadavat mastaabisäästu ja investorite tasutavaid summasid. Hindamise tulemuste kohaselt vähendavad regulatiivsed tõkked märkimisväärselt piiriülest turustamist. Need tõkked on seotud riiklike turustamisnõuete, regulatiivsete tasude, haldusnõuete ja teavitamisnõuetega.
Milliseid seadusandlikke ja mitteseadusandlikke poliitikavariante on kaalutud? Kas on olemas eelistatud variant? Miks?

Komisjon on arutanud mitut poliitikavarianti, mis täidavad nimetatud eesmärke erineval määral. Lähtestsenaariumiks on praegune olukord (st meetmeid ei võeta). Lisaks sellele on mitmesuguseid variante, mis erinevad ühtlustamise põhjalikkuse poolest ning ulatuvad mitteregulatiivsest lähenemisviisist kuni täieliku ühtlustamiseni. Konkreetsemalt: ·lähtestsenaarium: meetmeid ei võeta; ·1. variant: mitteregulatiivne lähenemisviis; ·2. variant: riikide süsteemidel põhinev minimaalne ühtlustamine; ·3. variant: täielik ühtlustamine, mis asendab riikide süsteemid; või ·4. variant: 29. süsteem, mis toimib paralleelselt riikide süsteemidega. Eelistatav variant on riikide süsteemidel põhinev minimaalne ühtlustamine. 2. variandiga saavutatakse enamik algatuse eesmärkidest mõistlike kuludega. Lisaks tasakaalustab see nõuetekohaselt liikmesriikide eripäradega arvestamiseks vajaliku paindlikkuse ning ELi tasandil sidususe saavutamiseks vajaliku ühetaolisuse. See on tõenäoliselt tulemuslikem viis eesmärkide saavutamiseks ning on samas ka tõhus, tuues kaasa minimaalselt häireid ja üleminekukulusid. Pealegi on see kaalutud variantidest üks regulatiivselt ambitsioonikamaid, kuid samas on sel lähenemisviisil ka sidusrühmade suurim toetus.
Ühisrahastamisel kui tehnoloogial põhineval finantsteenusel on potentsiaali, et aidata kaasa äriprojektide rahastamisele ja investorite portfellide hajutamisele. Ühisrahastamine on üha enam ennast maksma panemas kui oluline osa idufirmade ja alustavate äriühingute rahastamisredelist. Sageli on ühisrahastamine varajases arengujärgus äriühingute peamine rahastamisvahend, kuna riskikapitali fondid või börsivälistesse ettevõtetesse investeerivad fondid on nendest vaid osaliselt huvitatud. Ühisrahastamine on alternatiiviks tagamata pangalaenudele, nagu näiteks arvelduslaen või krediitkaardilaen, mis on praegu VKEde välisrahastuse peamised allikad. Ühisrahastamine täiendab panga- ja äriühingupõhist rahastamist ning mitmekesistab seeläbi majanduse rahastamisallikaid. See pakub uusi võimalusi, eriti varajases arengujärgus olevatele ja uuenduslikele äriühingutele, kel puudub piisav tagatis, põhivara või finantsajalugu.

Vaatamata oma olulisele rollile on ELi ühisrahastamisturud äriühingute rahastamisel suhteliselt vähe arenenud võrreldes teiste suuremate majandustega, ja mis kõige tähtsam, nad ei suuda piiriüleselt nõuetekohaselt toimida. Hiljutised uuringud ja sihtotstarbeliste konsultatsioonide teel kogutud tõendusmaterjal on kinnitanud, et killustatud ja vastuoluliste õiguskordade tõttu ei suuda ühisrahastamisplatvormid laieneda ega osutada Euroopa tasandil vabalt ja piiriüleselt oma teenuseid. Samuti hoiduvad investorid piiriülesest tegevusest, kuna neil puudub usaldus selliste platvormide ja teenuseosutamise suhtes kohaldatavate killustatud õiguslike raamistike vastu.
Ilma ELi õigusaktideta ei ole suudetud probleemi lahendada. Seepärast kaaluti nelja poliitikavarianti, mis kõik laiendavad põhimõtet, mille kohaselt ühtlustatakse omavääringus tehtavate riigisiseste maksete tasud piiriüleste tehingute tasudega, mis on tehtud: 1) omavääringus; 2) omavääringus ja eurodes; 3) üksnes eurodes; 4) ELi liikmesriigi mis tahes omavääringus, olenemata sellest, kus tehing toimub. Kolmas variant on tõhus, kuna piiriüleste euromaksete puhul kasutatav ajakohane taristu on kättesaadav ka kõigile euroalavälistes liikmesriikides tegutsevatele makseteenuse pakkujatele. Enamik euroalaväliste riikide piiriülestest tehingutest tehakse eurodes ja seega hõlmaks kolmas variant suurt osa piiriülestest tehingutest. Kuna eurotehingud on odavad, on oht, et riigisiseste tehingute tasusid suurendatakse, et ristsubsideerida kulukaid muudes vääringutes kui euro tehtavaid piiriüleseid tehinguid, väike. Samuti on kolmas variant kooskõlas pikaajalisema eesmärgiga – tagada, et euro saab kõigi liikmesriikide ühisrahaks. Ka makseteenuse pakkujad aktsepteeriksid seda varianti meelsamini kui mis tahes muud varianti.
Viivislaenude suur maht mõjutab finantsstabiilsust, kuna need laenud pärsivad mõjutatud krediidiasutuste kasumlikkust ja elujõulisust ning avaldavad pankade laenuandmise vähenemise kaudu mõju majanduskasvule. Viivislaenudel on seega negatiivne mõju nii pangandusliidu toimimisele kui ka kapitaliturgude liidu loomisele. Viivislaenude suurest mahust tingitud probleemide edasiseks lahendamiseks Euroopas kutsub Euroopa Ülemkogu Euroopa viivislaenude vähendamise tegevuskavas eri institutsioone üles võtma asjakohaseid meetmeid. Selleks et vähendada viivislaenudega seotud uute probleemide tekkimise ohtu tulevikus, on tegevuskava üks peamisi poliitikavaldkondi pankadele tagatud laenude puhul laenuvõtjate makseviivituse korral tagatise väärtuse tõhusa ja kiire sissenõudmise võimaldamine. Kui tagatiste sissenõudmise menetlused on pikad ja kulukad, on tagatiste kasutamise mikromajanduslikud eelised tegelikult vähenenud (pangad kalduvad vähem laenu andma ja/või küsima kõrgemat intressimäära ning pankade portfelli koguneb suur hulk halbu laene, mille puhul on võla tagatisest sissenõudmine keeruline). ELis rakendatavad täitemenetlused on tavaliselt kohtulikud. Viivislaenude likvideerimisel on mõnes liikmesriigis siiski probleemiks kohtusüsteemi ebatõhusus, peamiselt asjaomase menetluse liigse kestuse tõttu. See on mõnikord tingitud ka kohtuasjade kuhjumisest kohtus ja selle tulemusena saavad tagatud nõuetega võlausaldajad tagasi väiksemad summad. Tagatistest tulenevate kohustuste kohtuväline täitmisele pööramise mehhanism kui kiirem ja odavam alternatiiv kohtumenetlusele on kättesaadav mõnes, kuid mitte kõigis liikmesriikides. Liikmesriikides kasutatavad kohtuvälised menetlused on oma meetodite, ulatuse ja tõhususe poolest väga erinevad ning see kahjustab nii pankade kui ka ettevõtjast laenuvõtjate võrdseid võimalusi.