EUROOPA KOMISJON Brüssel,29.7.2016 COM(2016) 464 final KOMISJONI ARUANNE EUROOPA PARLAMENDILE JA NÕUKOGULE Liikmesriikide edusammud energiatõhususe miinimumnõuete kuluoptimaalsete tasemete saavutamisel



Sisukord 1.Sissejuhatus 2.Mis on kuluoptimaalsus? 3.Õiguslik raamistik 4.Ülevaade riiklikest kuluoptimaalse taseme arvutustest 5.Kuluoptimaalsuse saavutamiseks tehtud edusammud 5.1.Uued hooned 5.2.Olemasolevad hooned / oluline rekonstrueerimine 5.3.Ehitusdetailide asendamine 5.4.Erinevuste vähendamise kavad 6.Kokkuvõte 1.Sissejuhatus Käesolevas aruandes antakse ülevaade liikmesriikide edusammudest energiatõhususe miinimumnõuete kuluoptimaalse taseme saavutamisel uute ja olemasolevate hoonete ning ehitusdetailide puhul. Sellega täidab komisjon kohustuse anda Euroopa Parlamendile ja nõukogule aru hoonete energiatõhusust käsitleva direktiivi 2010/31/EL (edaspidi „direktiiv“) artikli 5 lõikes 4 ja artiklis 23 osutatud delegeeritud volituste kasutamise kohta. Lisaks kasutatakse aruannet direktiivi käimasoleval läbivaatamisel energialiidu raamstrateegia kohaselt. Hooned on ELi energiatõhususe poliitikas kesksel kohal. Peaaegu 40 % energia lõpptarbimisest ja 36 % kasvuhoonegaaside heitest saab kirjutada majade, kontorite, kauplustes ja muude hoonete arvele. Euroopa hoonete energiatõhususe suurendamine on äärmiselt oluline, et saavutada ELi 2020. aasta eesmärke seoses heite vähendamise ja energiatõhususe suurendamisega. Samuti aitab see täita pikemaajalisi eesmärke, mis on sätestatud aastate 2020–2030 kliima- ja energiapoliitika raamistikus ning vähese CO2-heitega majanduse tegevuskavas aastani 2050. Hoonete energiatõhususe direktiiv on peamine ELi tasandi õigusakt hoonete energiatõhususe suurendamiseks. Eelmise direktiivi 2002/91/EÜ kohaselt pidid liikmesriigid kehtestama energiatõhususe miinimumnõuded uute ja olemasolevate hoonete jaoks. Kuid nende nõuete kehtestamine toimus ELis erinevalt. Paljud liikmesriigid ei hinnanud erinevate energiatõhususnõuete optimaalsete tasemete määramisel energiasäästupotentsiaali ja kulusid. Kuna kuluoptimaalset taset ei arvutatud, ei olnud kulutõhusa energiasäästu potentsiaal täpselt teada.

Ka oli liikmesriikide edusamme sellega seoses keeruline piiriüleselt võrrelda. Selle põhjuseks on erinevad riiklikud ja piirkondlikud lähenemisviisid ning erinevate näitajate ja metoodika kasutamine. Seetõttu otsustasid ELi seadusandjad kehtestada direktiiviga sellise võrdlusmehhanismi energiatõhususnõuete kuluoptimaalse taseme arvutamiseks uute ja olemasolevate hoonete puhul, mis hõlmab nii elumaju (eramud ja kortermajad) kui ka muid hooneid (bürood, haridusasutused, haiglad jne). Võrdlusmehhanism näitab, millises liikmesriigis kehtestatud tõhususnõuded on kulutõhusast tasemest allpool, mis tähendab, et on olemas kasutamata potentsiaal energia kulutõhusaks säästmiseks riigi hoonetes. Võrdlusmehhanism on koostatud raammetoodika põhjal, mis võimaldab võrrelda energiatõhususe meetmeid, taastuvaid energiaallikaid hõlmavaid meetmeid ja nende meetmete ühendamist. Metoodika põhineb primaarenergiatõhususel ja -kuludel ning võtab arvesse hoonete hinnangulist kasutusiga. Raamistik võimaldab komisjonil mõõta liikmesriikide edusamme energiatõhususe miinimumnõuete kuluoptimaalse taseme saavutamisel. Kui hinnati Euroopa struktuuri- ja investeerimisfondide eeltingimusi seoses taristu, üldkasutatavate ja eluhoonete energiatõhususega, võeti arvesse liikmesriikide edusamme kuluoptimaalset taset ja energiatõhususe miinimumnõudeid käsitlevate direktiivi sätete rakendamisel. Ka Euroopa Investeerimispank kasutab kuluoptimaalse taseme arvutamiseks võrdlusaluseid, et hinnata hoonete renoveerimise ja moderniseerimise projektidesse ja programmidesse tehtavate investeeringute oodatavat tasuvust. Järgmistes punktides selgitatakse raammetoodikat, õigusraamistikku ja nõudeid ning liikmesriikide edusamme energiatõhususe miinimumnõuete kulutõhusa taseme saavutamisel. 2.Mis on kuluoptimaalsus? Kuluoptimaalne tase on määratletud direktiivi artikli 2 punktis 14. See on energiatõhususe tase (mõõdetuna primaarenergia kWh/m²), mis viib väikseimate kuludeni hoone hinnangulise olelusringi jooksul (30 aastat elamute puhul ja 20 aastat muude hoonete puhul). Kuluarvestus (väljendatuna nüüdispuhasväärtuses) hõlmab energiatõhususe ja taastuvenergia meetmetesse tehtavate investeeringute kulusid, hooldus- ja käitamiskulusid, energiakulusid, toodetud energiast saadud tulu ja kõrvaldamiskulusid (hoone lammutamise kulud selle olelusringi lõpus). Kuluoptimaalsuse raammetoodika põhineb tavalisel tasuvusanalüüsi raamistikul. Selles ei võeta arvesse kõiki väliseid tegureid, mis võivad mõjutada hoone kasutamisega selle olelusringi jooksul kaasnevaid kulusid. Samuti ei võeta kuluoptimaalsuse raammetoodikas arvesse positiivset mõju, mida avaldavad ühiskonnale investeeringud energiatõhususse ja taastuvenergia kasutuselevõtt hoonetes. Selline mõju võib hõlmata töökohtade ja jõukuse loomist, tootlikkuse suurenemist, hoonete kasutajate tervise paranemist ja kinnisvara väärtuse suurenemist. Kuna mitut energiatõhususest tuleneva kasu aspekti ei ole metoodikas arvesse võetud, võivad liikmesriigid otsustada kehtestada kuluoptimaalsest tasemest rangemad miinimumnõuded. Kuluoptimaalsuse raammetoodikat tuleks mõista vahendina, mis aitab liikmesriikidel kehtestada hoonete energiatõhususe miinimumnõudeid ning neid pidevalt läbi vaadata, võttes arvesse turu ja tehnika arengut. Sellises raammetoodikas sätestatakse põhimõtted, mille alusel võrrelda energiatõhususe meetmeid, taastuvate energiaallikate integreerimise meetmeid ja nende meetmete ühendamist. Kuigi kuluoptimaalsuse metoodikaga kehtestatakse arvutuste tegemise raamistik, jätab see liikmesriikidele märkimisväärse vabaduse arvutamisel näitajate valimisel (nt võrdlusalused hooned, energiatõhususe arvutamise meetod, energiatõhususe ja taastuvenergia meetmed, kulud, energiahinnad ja diskontomäärad). Seetõttu ei ole kuluoptimaalset taset liikmesriikides võimalik otseselt võrrelda. Kuluoptimaalsuse metoodikat võib aga kasutada energiatõhususe miinimumnõuete riiklike võrdlusaluste kindlaks määramiseks ning selleks, et hinnata ja võrrelda liikmesriigis kehtestatud nõuete suhtelisi rangusastmeid. Lühidalt öeldes aitab kuluoptimaalsuse raammetoodika kehtestada uute ja olemasolevate hoonete ning ehitusdetailide (nt seinad, katus, aknad) energiatõhususe miinimumnõudeid vastavalt tehnilisele ja majanduslikule energiasäästupotentsiaalile ning konkreetsetele riiklikele ja piirkondlikele oludele. Lisaks võimaldab see määratleda energiatõhususe taseme, mis on kulutõhus kodumajapidamiste ja investorite jaoks. Selle tulemusena ei kehtesta liikmesriigid liiga leebeid nõudeid, mis takistaks energiasäästu eesmärkide saavutamist. Lisaks on turuosalistel teave kõige kulutõhusamate energiatõhususe ja taastuvenergia meetmete ja meetmepakettide kohta, mida kohaldatakse uute ja olemasolevate hoonete ning üksikute ehitusdetailide asendamise suhtes. 3.Õiguslik raamistik Sätted, milles käsitletakse kuluoptimaalse taseme arvutamist energiatõhususe miinimumnõuete kehtestamiseks ja läbivaatamiseks riiklikul ja piirkondlikul tasandil, on hoonete energiatõhususe direktiivi peamine element. Direktiivi artikli 4 lõike 1 kohaselt peavad liikmesriigid tagama, et hoonete või hoone osade energiatõhususe miinimumnõuded kehtestataks eesmärgiga saavutada kuluoptimaalne tase. Artiklis 5 on sätestatud raammetoodika, kohustus liikmesriikidele esitada arvutused komisjonile ning kohustus komisjonile anda Euroopa Parlamendile ja nõukogule aru liikmesriikide edusammudest. Energiatõhususe miinimumnõudeid käsitlevad üksikasjalikud sätted kuluoptimaalse taseme saavutamiseks on esitatud komisjoni delegeeritud määruses (EL) nr 244/2012 (edaspidi „määrus”). Kõnealuses määruses sätestatud metoodika kehtestati kooskõlas direktiivi III lisa ja seda täiendavate suunistega, mis ei ole õiguslikult siduvad. Määruse III lisas on vorm, mida liikmesriigid võivad kasutada kuluoptimaalsuse arvutuste tegemiseks ning nende esitamiseks komisjonile. Samuti on määruses sätestatud peamised aspektid, mida tuleb käsitleda direktiivi I lisa alusel koostatavas riiklikus kuluoptimaalsuse aruandes. Riiklikud aruanded peaksid sisaldama kõiki kasutatud sisendandmeid ja eeldusi ning riiklike energiatõhususe miinimumnõuete ja arvutatud kuluoptimaalse taseme vahelise erinevuse arvutust. Ideaaljuhul peaksid energiatõhususe miinimumnõuded vastama arvutatud kuluoptimaalsele tasemele ning erinevust nende kahe vahel ei ole. Muul juhul peaksid need nõuded olema rangemad, et kajastada energiatõhususest saadavat kasu, mida kuluoptimaalsuse metoodika ei kajasta. Kui aga energiatõhususe miinimumnõuded on rangemad kui arvutatud kuluoptimaalne tase, peavad liikmesriigid seda põhjendama või esitama kava selle erinevuse vähendamiseks enne kuluoptimaalsuse arvutuste järgmist läbivaatamist. Direktiivi 14. põhjenduse kohaselt peetakse märkimisväärseks erinevuseks seda, kui kuluoptimaalne tase on 15 % madalam kui kehtivate miinimumnõuete tase. 4.Ülevaade riiklikest kuluoptimaalse taseme arvutustest Kokku on komisjon saanud 2013. ja 2014. aasta teisel poolel 27 liikmesriigilt 30 aruannet. Ühendkuningriik esitas ühe aruande Suurbritannia ja Põhja-Iirimaa ning eraldi aruande Gibraltari kohta. Belgia esitas eraldi aruanded pealinna Brüsseli piirkonna, Flandria ja Valloonia kohta. Kreeka ei esitanud riiklikku kuluoptimaalsuse aruannet enne käesoleva aruande kuupäeva. Enamik liikmesriike on kuluoptimaalse taseme arvutamisel ja sellest teatamisel järginud kuluoptimaalsuse raammetoodikat, nagu on nõutud direktiivis ja määruses. Kuluoptimaalsuse riiklike arvutusi puudutavate üksikasjade tehnilise hindamise teostasid välistöövõtjad ning see on kättesaadav internetis. Esitamata jätmise ja puuduliku esitamise juhtumite suhtes on komisjon võtnud vajaduse korral järelmeetmeid. Kuluoptimaalse taseme arvutamine koosneb mitmest etapist: võrdlusaluseks olevate hoonete määratlemine;

energiatõhususe ja taastuvenergia meetmete kindlaks määramine; primaarenergianõudluse arvutamine; kogukulu arvutamine; ning kuluoptimaalse taseme ning vajaduse korral kuluoptimaalse taseme ja energiatõhususe miinimumnõuete vahelise erinevuse arvutamine. Esimene samm on võrdlusaluste hoonete kindlaks määramine uute ja olemasolevate ühepereelamute ja kortermajade ning büroohoonete ja muude asjakohaste mitteeluhoonete jaoks. Võrdlusaluseks olevad hooned peaksid esindama riigis asuvaid hooneid ja olema „tüüpilised” hooned, mille suhtes on siseriiklike õigusaktidega kehtestatud energiatõhususe nõuded. Mõnes liikmesriigis osutus aga riigis asuvaid hooneid täielikult esindavate võrdlusaluste hoonete kindlaksmääramine keeruliseks, kuna hoone liikide kohta napib statistilist teavet ning ei tehta vahet hoonete suuruse, vanuse, ehitusmaterjali, kasutusviisi ja kliimavööndi alusel. Mitmes liikmesriigis aitasid kuluoptimaalsuse arvutamiseks sobivate võrdlusaluste hoonete kindlaksmääramisele kaasa hoonete energiamärgiseid sisaldavad andmebaasid. Teise sammuna määratakse kindlaks energiatõhususe meetmed (nt teatava U-arvuga kahekordse klaasiga aknad), taastuvenergial põhinevad meetmed (nt päikeseenergia kasutamine vee soojendamiseks) ja asjaomased alternatiivsed suure tõhususega süsteemid (nt koostootmine, energiaga kaugvarustamise süsteemid, kondensatsioonkatlad ja soojuspumbad), mis kõik mõjutavad võrdlusaluseks olevate hoonete energiatõhusust. Seejärel kohaldatakse neid meetmeid väljavalitud võrdlusaluste hoonete suhtes ja arvutatakse sellest tulenev energiatõhusus ja kogukulud. Energiatõhususe ja taastuvenergia meetmeid võib kasutada koos (nt kahekordsete klaasidega aknad, kondensatsioonkatel ja päikeseenergia kasutamine vee soojendamiseks) või kasutada erinevaid variante (nt vabatahtlikkusel põhinev meetmekogum hoonele ökomärgise saamiseks). Vähemalt üks neist ühendmeetmetest või meetmevariantidest peaks vastama liginullenergiahooneid käsitlevatele nõuetele uute ja võimaluse korral ka olemasolevate hoonete puhul, nagu on sätestatud direktiivi artiklis 9. Leiti, et mõned liikmesriigid on võib-olla võtnud arvesse täiendavaid meetmeid, eelkõige taastuvenergia meetmeid. Taastuvenergia meetmete suurem arvessevõtmine võib tähendada madalamat kuluoptimaalset taset, eelkõige liikmesriikides, kus on suurem potentsiaal taastuvenergia süsteemide lisamiseks hoonetesse. Kolmas etapp on mitmesuguste meetmete pakettide ja/või variantidega seotud energiatõhususe arvutamine võrdlusaluseks valitud hoonete puhul, kasutades CEN standardeid või võrdväärset riiklikku arvutusmeetodit. Energiatõhususe arvutuste tulemused esitatakse aastase primaarenergia nõudlusena kasuliku põrandapinna ruutmeetri kohta (kWh/m²). Energiatõhususe arvutamise riiklike meetodite vastavust direktiivi I lisa ja standardi EN 15603 A lisa nõuetele kontrolliti koostöös välistöövõtjaga teenuslepingu alusel. Leiti, et mõnes energiatõhususe arvutamise riiklikus metoodikas ei võeta arvesse kõiki hoonete energiatõhusust otseselt ja kaudselt mõjutavad aspekte. Näiteks paljudes riiklikes metoodikates ei käsitleta uusi tehnilisi lahendusi (nt tuuleturbiinid ja koostootmine kohapeal) ja passiivseid lahendusi (nt loomulik valgustus ja ventilatsioon). Sellest tulenevalt võib kuluoptimaalne tase olla oodatust kõrgem, sõltuvalt energiatõhususe arvutamise riikliku metoodika täielikkusest. Järgmiseks sammuks on mitmesuguste meetmete, pakettide ja/või variantidega kaasneva kogukulu arvutamine nüüdispuhasväärtuse alusel, kasutades täiskuludel põhinevat käsitlust. See tähendab, et iga meetme, paketi ja/või variandi puhul, mida on võrdluse aluseks oleva hoone suhtes kohaldatud, võeti arvesse ehitamise (või olulise renoveerimise) ja hoone järgneva kasutamise täiskulusid. Arvutamisel arvesse võetud periood on elamute ja riigi omanduses ja kasutuses olevate hoonete puhul 30 aastat ning muude hoonete puhul 20 aastat. Kogukulud on arvutatud lähtudes kahest perspektiivist: rahaline (st hoone omaniku ja investori perspektiiv) ja makromajanduslik (s.t ühiskondlik perspektiiv). Esimese puhul hõlmavad kulud lõpptarbija makstavat hinda, sealhulgas kõiki kohaldatavaid makse (k.a käibemaks) ja tasusid. Makromajanduslikust perspektiivist lähtudes ei võeta arvesse ühtegi kohaldatavat maksu, käibemaksu, tasusid ega toetusi. Viimase puhul on siiski arvesse võetud kasvuhoonegaaside heitega seotud kulud. Lisaks on makromajanduslikust perspektiivist lähtuva arvutuse puhul üks tundlikkuse analüüsis kasutatavast vähemalt kahest diskontomäärast 3 %, väljendatuna tegelikus väärtuses. Rahalisest perspektiivist lähtuva arvutuse puhul peaksid diskontomäärad kajastama riiklikku finantskeskkonda ja hüpoteegitingimusi. Mõni liikmesriik ei esitanud üksikasjalikke andmeid hooldus- ja asenduskulude kohta. Andmete puudumine hoonete kasutamise ja renoveerimise kohta mõjutas eelkõige kuluoptimaalse taseme arvutamist olulise renoveerimise ja ehitusdetailide asendamise korral. Sellest tulenevalt oli selliste arvutuste tegemine keerulisem kui kuluoptimaalse taseme arvutamine uute hoonete puhul. Viimane samm on energiatõhususe miinimumnõuetega seotud kuluoptimaalse taseme arvutamine ja erinevuste hindamine uute ja olemasolevate ühepereelamute, kortermajade, büroohoonete ja muude hoonete ning asjaomaste ehitusdetailide puhul. Kuluoptimaalse taseme arvutamise põhimõtted iga võrdluse aluseks oleva hoone kohta on esitatud määruse I lisa punktis 6. Võrreldakse erinevate meetmete, pakettide ja/või variantidega seotud kogukulu arvutuse tulemusi ja valitakse väiksema kogukuluga meede. Kuluoptimaalne tase on iga hoonekategooria (ühepereelamud, kortermajad, büroohooned jne) kõigi võrdluse aluseks olevate hoonete keskmine kuluoptimaalne energiatõhususe tase, kusjuures uusi ja olemasolevaid hooneid käsitletakse eraldi. Enamik liikmesriike esitas tulemused selgelt, esitades kõik kasutatud eeldused (nt paketid/variandid, energiahinna muutused, diskontomäärad). Pärast kuluoptimaalse taseme väljaarvutamist on võimalik kindlaks määrata vahe energiatõhususe miinimumnõuetega ning otsustada, kas riiklikuks võrdlusaluseks võetakse makromajanduslik või rahaline perspektiiv. Energiatõhususe miinimumnõuete ja kuluoptimaalsete tasemete vahe on erinevus kuluoptimaalsete tasemete ja riiklikes ehitusnormides sätestatud tõhususnõuete vahel, mis on jagatud kuluoptimaalse tasemega ning väljendatud protsentides, nagu on esitatud suuniste punktis 7.2. Kui kuluoptimaalsete tasemete ja ehitusnormides sätestatud nõuete erinevus on suur (> 15 %), peavad liikmesriigid seda oma kuluoptimaalsuse aruandes põhjendama, nagu on sätestatud direktiivi artikli 5 lõikes 3 ja määruse artikli 6 lõikes 2. Kui erinevust ei ole võimalik põhjendada, peavad nad esitama kava koos asjakohaste sammudega, mis on vajalikud erinevuse vähendamiseks. 5.Kuluoptimaalsuse saavutamiseks tehtud edusammud Liikmesriikide edusammud energiatõhususe miinimumnõuete kuluoptimaalsete tasemete kehtestamisel on esitatud allpool joonistel, millel on kujutatud keskmist erinevust. Punktiirjoon kujutab 15 % künnist, mille ületamise korral võib erinevust pidada märkimisväärseks. Teatatud kuluoptimaalsete tasemete ja energiatõhususe miinimumnõuete vahelisest võrdlusest võib järeldada, et umbes pooled liikmesriigid on kehtestanud energiatõhususe miinimumnõuded, mis jäävad 15 % piiresse. Keskmine erinevus miinimumnõuete ja kuluoptimaalsete tasemete vahel kõigi kategooriate (st uued hooned, oluline renoveerimine ja ehitusdetailid) ja hooneliikide (st ühepereelamud, kortermajad ja mitteeluhooned) puhul on sellest künnisest allpool näiteks Taanis, Soomes ja Hispaanias.

5.1.Uued hooned Uute hoonete energiatõhususe miinimumnõuded kehtestati mitte rohkem kui 15 % üle kuluoptimaalse taseme 13 juhul (27 arvutuse hulgast): Belgia Flandria piirkonnas, Belgia Valloonia piirkonnas, Küprosel, Taanis, Eestis, Soomes, Prantsusmaal, Saksamaal, Luksemburgis, Portugalis, Hispaanias, Rootsis ja Ühendkuningriigis. Leedus ja Sloveenias oli keskmine erinevus veidi üle 15 % künnise. Eesti, Prantsusmaa, Saksamaa, Portugal ja Ühendkuningriik kehtestasid miinimumnõuded, mis on rangemad kui kuluoptimaalne tase nendes riikides. Keskmine erinevus energiatõhususe miinimumnõuete ja kuluoptimaalsete tasemete vahel uute hoonete puhul 5.2.Olemasolevad hooned / oluline rekonstrueerimine Energiatõhususe miinimumnõuded olulise rekonstrueerimise puhul kehtestati kuni 15 % kõrgemaks kuluoptimaalsest tasemest 9 juhul (19 arvutusest): Küprosel, Taanis, Eestis, Soomes, Ungaris, Luksemburgis, Portugalis, Sloveenias ja Hispaanias. Lätis oli keskmine erinevus olulise rekonstrueerimise puhul veidi üle 15 % künnise. Küpros, Portugal, Sloveenia ja Hispaania kehtestasid nõuded, mis vastasid täpselt kuluoptimaalsele tasemele või olid sellest rangemad. Keskmine erinevus energiatõhususe miinimumnõuete ja kuluoptimaalsete tasemete vahel olulise rekonstrueerimise puhul 5.3.Ehitusdetailide asendamine Enamik liikmesriike arvutasid kuluoptimaalse taseme teatavate, kuid tavaliselt mitte kõigi direktiivi ja määruse kohaselt nõutud ehitusdetailide (sein, katus, aknad ja põrand) kohta. Energiatõhususe miinimumnõuded kehtestati kuni 15 % kõrgemaks kuluoptimaalsest tasemest 11 juhul (22 arvutusest): Belgia Flandria piirkonnas, Tšehhi Vabariigis, Taanis, Soomes, Saksamaal, Itaalias, Maltal, Sloveenias, Hispaanias, Rootsis ja Ühendkuningriigis. Keskmine erinevus energiatõhususe miinimumnõuete ja kuluoptimaalsete tasemete vahel ehitusdetailide asendamise korral 5.4.Erinevuste vähendamise kavad Kui erinevus on olemas ja liikmesriik kehtestab kuluoptimaalsest tasemest rangemad miinimumnõuded, peab ta seda põhjendama ja esitama kava, milles selgitatakse asjakohaseid samme erinevuse vähendamiseks. Erinevuste vähendamise kava esitati umbes kahe kolmandiku teatatud erinevuste puhul. Ideaaljuhul tuleks aruannetes selgelt märkida konkreetsed sammud, et vähendada lahknevust direktiivis ja määruses sätestatud tähtaja jooksul, sh liginullenergiahooneid käsitlevate miinimumnõuete osas aastateks 2018 ja 2020. Kuid mitte kõigis kuluoptimaalsuse aruandes esitatud kavades kehtestatud tähtajad ei tekita kindlustunnet. Erinevuste vähendamise riiklike kavade rakendamise seiret käesolevas aruandes ei käsitleta, sest liikmesriikidel on aega selle lahknevuse kõrvaldamiseks kuni järgmise viie aasta möödudes toimuva energiatõhususe nõuete ülevaatuseni. Ülevaatus toimub eeldatavasti 2018. aasta alguses. Uute kuluoptimaalsuse arvutuste alusel, mis liikmesriigid peavad esitama 2018. aastaks, hindab komisjon, kuidas on kõrvaldatud lahknevused energiatõhususe miinimumnõuete ja senise kuluoptimaalsuse taseme vahel. 6.Kokkuvõte Kõik liikmesriigid, välja arvatud Kreeka, on esitanud kuluoptimaalsuse arvutused. Enamikul juhtudel olid täidetud nii direktiivi nõuded hoonete energiatõhususe kohta kui ka delegeeritud määruse nõuded raammetoodika kohta. Muude juhtumite suhtes on komisjon võtnud vajaduse korral järelmeetmeid. Kuluoptimaalsuse arvutamise raammetoodika eesmärk saavutati, sest see aitas kehtestada „õigel“ (st kulutõhusal) tasemel energiatõhususe miinimumnõuded riiklikul ja piirkondlikul tasandil.