KOMISJONI ARUANNE EUROOPA PARLAMENDILE JA NÕUKOGULE

tarbijate huve kaitsvaid ettekirjutusi käsitleva Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2009/22/EÜ kohaldamise kohta

SISUKORD

1........... SISSEJUHATUS........................................................................................................... 3

2........... DIREKTIIVI KOHALDAMINE 2008. AASTAST ALATES........................................ 3

3........... DIREKTIIVI MÕJU TARBIJATELE............................................................................ 7

4........... ETTEKIRJUTUSTE TÕHUSUST TAKISTAVAD ASJAOLUD................................ 11

5........... EDASISED SAMMUD............................................................................................... 13

6........... KOKKUVÕTE........................................................................................................... 16

1. SISSEJUHATUS

19. mai 1998. aasta direktiiviga 98/27/EÜ (tarbijate huve kaitsvate ettekirjutuste kohta)[1] võeti kasutusele kohtu- või haldusmenetlus, millega võimaldatakse tarbijaorganisatsioonidel ja/või riigiasutustel taotleda ettekirjutust, et peatada kõikides liikmesriikides ettevõtja tegevus, mis on vastuolus mitme ELi tarbijakaitse-eeskirjaga (loetletud direktiivi lisas). Direktiivi 98/27/EÜ on mitu korda muudetud (lisasse on liidetud uued direktiivid). Selguse huvides on kõnealust direktiivi kodifitseeritud praegu jõus oleva direktiiviga 2009/22/EÜ.

1.1. Direktiivi ülevõtmine liikmesriikides ja direktiivi kohaldamine kuni 2008. aastani

Esimeses aruandes järeldati, et ettekirjutusi käsitleva direktiivi peamine kasulikkus seisnes tõsiasjas, et sellega võeti kasutusele menetlus, mis võimaldab üksusel esitada ettekirjutust taotlev hagi tarbijate kollektiivsete huvide kaitseks igas liikmesriigis. Need menetlused olid edukad riiklike rikkumiste puhul, kuid neil oli väiksem mõju piiriülestele rikkumistele. Nii liikmesriigid kui ka huvitatud isikud nimetasid teises liikmesriigis taotletud ettekirjutuste väikese arvu põhjustena teises liikmesriigis hagi esitamise kulu, keerukust ja selleks kuluvat aega.

Komisjoni aruandes rõhutati ka seda, et määruse (EÜ) nr 2006/2004 (tarbijakaitseseaduse jõustamise eest vastutavate siseriiklike asutuste vahelise koostöö kohta (tarbijakaitsealase koostöö määrus))[2] jõustumine on osaliselt selgituseks asjaolule, miks riigiasutused kasutavad piiriüleste rikkumiste puhul harva ettekirjutuste taotlemise menetlust, kuna kõnealuses määruses sätestatud vastastikuse abi mehhanismid ei ole nii kulukad.

1.2. Käesoleva aruande meetodid ja eesmärk

Direktiivi 2009/22/EÜ (tarbijate huve kaitsvate ettekirjutuste kohta; edaspidi „direktiiv”) artikli 6 lõikega 1 on ette nähtud selle kohaldamise kohta aruande esitamine iga kolme aasta tagant. Algselt 2003. aastaks kavandatud esimene aruanne võeti vastu 2008. aasta novembris.

2011. aasta märtsis saatis komisjon käesoleva teise aruande koostamist ette valmistades riigiasutustele ja tarbijaorganisatsioonidele küsimustikud direktiivi kohaldamise kohta Komisjon sai 58 vastust, millest 37 liikmesriikide ministeeriumidelt või teistelt riigiasutustelt ja 21 riigi või Euroopa tasandi tarbijaorganisatsioonidelt.

Peale selle tellis komisjon välisuuringu,[3] mille eesmärk oli koguda lisateavet direktiivi kohaldamise kohta ja anda ülevaade direktiivi mõjust üheksa liikmesriigi (Austria, Bulgaaria, Hispaania, Madalmaade, Portugali, Prantsusmaa, Rootsi, Saksamaa ja Ühendkuningriigi) tarbijatele. Nimetatud liikmesriigid valiti seetõttu, et ettekirjutuste taotlemise menetluse kõrval on neil juba aastaid olnud kasutusel kollektiivse hüvitamise süsteemid.

2. DIREKTIIVI KOHALDAMINE 2008. AASTAST ALATES

2.1. Ettekirjutuste hinnanguline arv

Kättesaadavad on vaid vähesed andmed selliste riiklike ja piiriüleste ettekirjutuste arvu kohta, mida on taotletud tarbijate kollektiivsete huvide kaitseks eri liikmesriikides. Põhjalike ja usaldusväärsete statistiliste andmete puudus tuleneb sellest, et liikmesriigid pole ametlikult kohustatud pidama keskset andmebaasi nende territooriumil taotletud ettekirjutuste kohta ning esitama vastavat teavet komisjonile. Seetõttu on ettekirjutuste arvu hindamine keeruline ülesanne ja kõiki meie tehtavaid hinnanguid tuleb käsitleda ettevaatusega. On võimalik esitada dokumenteeritud juhtumite arv, kuid see ei tähenda, et tegemist on ainsate ettekirjutust taotlevate hagidega, mis on tegelikult esitatud.

Asjakohastele sidusrühmadele saadetud küsimustikus küsiti vastajatelt nende ettekirjutuste arvu, mis nad on alates 2008. aastast esitanud – nii riigisisesel kui ka piiriülesel tasandil. Kokku teatati 5632 ettekirjutust taotlevast hagist. Ülekaalukas osa neist olid riigisisesed. Vastajad teatasid ainult 70st piiriülese mõõtmega ettekirjutusest vaatlusalusel ajavahemikul. Vaadeldes neid arve liikmesriikide lõikes, on 2008. aastast alates teatanud kõige rohkematest ettekirjutust taotlevatest hagidest järgmised liikmesriigid: Saksamaa: ehkki keskne ja põhjalik statistiline teave puudub, teatas Saksamaa Liitvabariik, et ainuüksi seitse Saksamaa pädevat üksust on esitanud üle 3000 ettekirjutust taotleva hagi. See võib olla seotud tõsiasjaga, et traditsiooniliselt tagatakse Saksamaal kord tarbijaturgudel eraõiguse kaudu; Läti: tarbijakaitseasutus teatas 956 juhtumist; Ühendkuningriik: õiglase kaubanduse amet (The Office of Fair Trading – OFT) teatas 938 hagist. Välisuuringu ajal tehti Austrias kindlaks üle 500 hagi ja Malta valitsus teatas 267 juhtumist.

Piiriülese mõõtmega ettekirjutuste valdkonnas on vaatlusalusel ajavahemikul teatanud kõige suuremast hulgast hagidest järgmised liikmesriigid: Saksamaa: Saksamaa Liitvabariigi tarbijaorganisatsioonid teatasid, et on algatanud umbes 20 ettekirjutusi taotlevat menetlust piiriüleste rikkumiste kohta; Austria: Austria Töötajate Koda (Arbeiterkammer Österreich) andis teada, et on esitanud kaheksa piiriülest ettekirjutust taotlevat hagi. Pädevad üksused ning tarbijaõigusele spetsialiseerunud juristid (vandeadvokaadid) tavatsevad esitada hagisid ainult juhul, kui on tagatud õigus esitada need hagid Austria kohtutesse.

Esitatud hagide puhul on edukuse määr tavaliselt suur. Nii on see aga osaliselt seetõttu, et kohtuvaidlusega seotud kuluriskidest tulenevalt esitavad pädevad üksused ettekirjutust taotlevad hagid vaid siis, kui on oma võidus kindlad.

2.2. Kõige enam mõjutatud majandussektorid

Ehkki ettekirjutusi on esinenud väga erinevates majandussektorites, keskendutakse valdava osa ettekirjutust taotlevate hagide puhul vaid vähestele sektoritele.

Kõige enam ettekirjutustest mõjutatud majandussektorid, mida vastajad kõige sagedamini nimetasid, on järgmised:

1) telekommunikatsioon

2) pangandus ja investeeringud

3) turism ja pakettreisid

Muud sektorid, mida nimetas mitu vastajat, on kaugmüük, kindlustus, energia, toiduks mittekasutatav tarbekaup ja reisijatevedu. Mõni vastaja nimetas muude mõjutatud sektoritena kinnisvara ja koduremonti või mujalt kui pankadelt laenamist (nn „kiirlaenud”).

2.3. Kõige sagedasemad tarbijakaitse-eeskirjade rikkumised

Ettekirjutusi on taotletud paljude erinevate tarbijakaitset käsitlevate õigusaktide rikkumiste puhul. Peale selle on mõni liikmesriik laiendanud ettekirjutuste rakendusala direktiivi lisas esitatud piiratud nimekirjast kaugemale. See laiendamine on tarbijate jaoks positiivne. Ent õiguskindluse tagamiseks tuleks nõuetekohaselt viidata direktiivi lisas esitatud õigusaktidele. Saksamaa, Austria, Portugal, Hispaania, Bulgaaria ja Madalmaad on mõni liikmesriikidest, kus ettekirjutuste rakendusala on palju laiem kui direktiivi lisas esitatud nimekirja õigusaktid. Enamik ettekirjutust taotlevatest hagidest on siiski esitatud selleks, et peatada vaid mõningane ebaseaduslik tegevus, mis kahjustab tarbijate kollektiivseid huve.

Küsimustikule antud vastuste põhjal otsustades on kõige sagedamini taotletud ettekirjutusi seoses järgmiste ebaseaduslike tavadega, mis kahjustavad tarbijate kollektiivseid huve (esitatud tähtsuse järjekorras).

1) Ebaõiglased lepingutingimused. Selgelt on tegemist tavaga, mis on kõige sagedamini viinud ettekirjutust taotleva hagi esitamiseni.

2) Võrdsel määral ebaausad kaubandustavad ja eksitav reklaam.

Palju vähem taotleti ettekirjutusi seoses tarbijate õiguste selliste rikkumistega nagu garantiieeskirju käsitlevate sätete või hindade avaldamise määruste eiramine või soovimatute e-kirjade saatmine. Mõnes liikmesriigis (eeskätt Hispaanias) on kasutatud ka rühma ettekirjutusi, mis hõlmavad tarbijakrediidi direktiivi kohaldamist. Mõningates liikmesriikides, kus ettekirjutustel on laiem rakendusala, esitati hagisid seoses oluliste teenuste (nagu energiaga varustamine) katkestustega. Sel juhul saab määrusega ettekirjutuse kohta väga hästi ette näha tarbijate õiguste järgimise, nõudes poolelt teatavate meetmete võtmist. Sellised juhtumid nagu teenuste või kommunaalteenuste katkestused Hispaanias on hea näide ettekirjutusest, millega nõutakse meetmete võtmist.

2.4. Pädevad üksused: eri liikmesriikide õiguskeskkond

Pädevate üksuste viimases nimekirjas[4] on kokku 313 pädevat üksust. Vastavate üksuste arv ja omadused on liikmesriigiti väga erinevad. Samal ajal kui mitu liikmesriiki on määranud vaid ühe pädeva üksuse (Iirimaa, Leedu, Läti, Madalmaad, Rootsi ja Rumeenia), on teisi, kes on neid määranud üle 70 (Saksamaa ja Kreeka). Hispaania, Itaalia ja Prantsusmaa on selles järjestuses keskmikud – seal on määratud üle 15 ja alla 30 pädeva üksuse. Üldjuhul on nii, et kui liikmesriik on määranud üheainsa pädeva üksuse, on tavaliselt tegemist tarbijakaitse eest vastutava riigiasutusega, ehkki on erandeid – näiteks Madalmaad.

Mitu pädevat üksust määranud liikmesriikides on tavapäraselt kaasatud tarbijakaitseküsimuste eest vastutavad riigiasutused kohalikul, piirkondlikul ja riiklikul tasandil ning neile lisaks kõige paremini esindatud tarbijaorganisatsioonid. Pädevate üksuste nimekirjas on üksused, kellel on õigus taotleda ettekirjutust teises liikmesriigis, kuid paljudes liikmesriikides on ka mõnedel nimekirjaga hõlmamata juriidilistel isikutel seaduslik õigus esitada riiklikul tasandil ettekirjutust taotlevaid hagisid. Mõni tarbijaorganisatsioon kritiseerib ülemäärast õigust selle üle otsustamisel, millised pädevad üksused nimekirja lisatakse, millest võivad tuleneda ebaausad ja omavolilised otsused. Teised leiavad ka, et tarbijaorganisatsioonidel peaks olema seaduslik õigus esitada ettekirjutust taotlevaid hagisid kõikides liikmesriikides – nii riiklike kui ka piiriüleste juhtumite puhul.

Uuringust selgub ka, et ettekirjutuste tegelik kasutamine sõltub nende kohaldamise eest vastutava juriidilise personali teadmistest ja võimekusest. Kogemused näitavad sedagi, et isegi neis liikmesriikides, kus väga paljudel üksustel on seaduslik õigus ettekirjutusi taotleda, kasutab seda võimalust ainult väike osa.

2.5. Piiriülese mõõtmega ettekirjutused: direktiiviga kavandatu ja tegelik olukord

Selleks et kohaselt hinnata ettekirjutuste kasutamist ELis, tuleb täpsemalt selgitada piiriüleste kohtuvaidluste mõistet. Näib, et piiriülesed ettekirjutused, st piiriülese elemendiga kohtumenetlused ettekirjutuste taotlemiseks, võivad toimuda eri kujul.

Direktiivi eesmärk oli võimaldada liikmesriigi A pädevatel üksustel kaevata kohtusse liikmesriigi B ettevõtjad, juhul kui need rikuvad liikmesriigi A tarbijatega kaubeldes tarbijakaitsealaseid õigusakte. Selleks et see oleks võimalik, anti pädevatele üksustele seaduslik õigus esitada hagi välismaa kohtutele. Liikmesriigi B kohus, kellele esitatakse taotlus teha ettekirjutus tema kohtualluvuses asutatud ettevõtjale, arutaks juhtumit ja teeks selle üle otsuse, ilma et peaks küsitavaks liikmesriigi A pädeva üksuse seaduslikku kaebeõigust.

Üks uuringu peamisi tulemusi oli aga see, et direktiivi kohane „piiriülese juhtumi” kohtule määramine on vaid üks kahest kohtumenetluse vormist, mis on võimalik piiriülese mõõtmega ettekirjutuse käsitlemiseks, ning seda kasutatakse harva.

Teine ja tavalisem „piiriülese juhtumi” vorm ilmneb sama, liikmesriigist B liikmesriiki A toimuvate kaubandustehingute stsenaariumi puhul. Ent vastupidiselt sellele, mida pidasid silmas direktiivi koostajad, pöördub liikmesriigi A pädev üksus kohtuasjaga liikmesriigi A kohtusse. Ettevõtja, kes on küll asutatud välismaal, kaevatakse kohtusse riigis, kuhu on suunatud tema kaubandustegevus. Nii toimimisel on see eelis, et pädev üksus saab anda juhtumi kohtusse endale tuttavas kohtualluvuses, kus kohaldatakse talle ilmselt kõige paremini tuntud menetlusõigust. Juhul kui sellele lisaks on tegemist liikmesriigis A kohaldatava õigusega (Rooma II[5] artiklis 6 esitatud lex loci damni põhimõte) ja saab lahendada kohtudokumentide välismaal kättetoimetamise probleemi, on lihtsaim valida ettekirjutust taotleva hagi esitamiseks eespool nimetatud teine võimalus. See teeb ka võimalikuks taotleda esialgset õiguskaitset kolmandate riikide ettevõtjate suhtes.

Erilaadse „piiriülese” meetme algatas 2009. aasta mais üksus DECO[6] koostöös Prantsusmaa üksusega UFC-Que Choisir ja Belgia üksusega Test-Achats. „Kooskõlastatud meede” hõlmas lennuliinide üldisi veotingimusi (direktiiv 93/13/EMÜ). Kohtuotsus tehti Belgia kohta ja sellega kohustati kolme lennuliini lõpetama mitme ebaõiglaseks peetud lepingutingimuse kasutamine. Kooskõlastatud oli kogu tarbijaorganisatsiooni tegevus, sealhulgas asjaga seotud reklaamimeetmed (nagu pressiteated). Sellises vormis kooskõlastatud meetme näol oli tegemist piiriülese koostöö eriliigiga, ehkki seda ei saa ametlikult käsitada piiriülese kohtuvaidlusena.

2.6. Koostoime tarbijakaitsealase koostöö määrusega piiriüleste rikkumiste puhul

Tarbijakaitsealase koostöö määrusega luuakse riiklike täitevasutuste vastastikuse abi raamistik, mis võimaldab asutustel küsida üksteiselt uurimis- ja/või täidesaatvate volitustega seotud abi, et peatada tegevus, mis ei ole vastavuses määruse lisas loetletud õigusaktidega. Tarbijakaitsealase koostöö määruse eesmärk on kaitsta tarbijate kollektiivseid majandushuve ja mitte tegelda üksikkaebustega.

Ettekirjutusi käsitleva direktiivi kohta esitatud 2008. aasta aruandes märgiti, et tarbijakaitsealase koostöö määrusel on mõju ettekirjutuste kasutamisele. Eeskätt näitasid kogemused seda, et alates tarbijakaitsealase koostöö määruse jõustumisest on enamik riigiasutusi valinud võimaluse kasutada teise liikmesriigi ettevõtja ebaseadusliku tegevuse vastu võideldes vastastikuse abi mehhanisme, selle asemel et otse vastava liikmesriigi kohtutest ettekirjutusi taotleda, sest esimene võimalus võib olla neile vähem kulukas. 2011. aasta küsimustiku vastused kinnitavad seda suundumust, ehkki üks liikmesriigi riigiasutus toonitas tõsiasja, et ettekirjutused on riigiasutustele siiski väärtuslik vahend, mida saab kasutada siis, kui tarbijakaitsealase koostöö määruse kohase mehhanismiga ei saavutata soovitud tulemusi.

Lõpetuseks võib märkida, et mitu vastajat rõhutas seda, et ettekirjutusi käsitleva direktiivi lisas esitatud õigusaktide nimekiri tuleks viia vastavusse tarbijakaitsealase koostöö määruse lisa nimekirjaga.

3. DIREKTIIVI MÕJU TARBIJATELE

Küsimustikule antud vastused ja uuringu tulemused näitavad, et ettekirjutused on edukas vahend turgudel korra ja eeskätt ausate lepingutingimuste tagamiseks. Selles suhtes on need toonud olulist kasu kõikidele tarbijatele. Siiski on nende mõju suunatud pigem tulevikku ja need ei ole niivõrd otstarbekad varasema kahju heastamiseks; samuti on vastavat mõju väga raske rahas hinnata.

Ehkki ettekirjutused oma praegusel kujul ei kujuta endast õiguskaitsevahendit varasema kahju heastamiseks, võib võimalus ettekirjutusi kasutada olla iseenesest väärtuslik. Juhtimisvahendina võib ettekirjutusi kasutada hoiatusmehhanismina ilma kohtusse pöördumata.

Teine oluline järeldus on see, et ettekirjutused töötavad eriti hästi selliste turuosaliste puhul, kes seadusi teataval määral järgivad. Hoolimatute ja kuritegelike ettevõtjate puhul pole ettekirjutust taotlevad hagid alati sobilik mehhanism, mille abil saaks ebaseaduslikku tegevust lõpetada. Mitme intervjueeritava sõnul võib sellistes olukordades olla vajalik määrata kriminaal- ja halduskaristused, näiteks trahvid, ning kehtestada äritegevusele eripiirangud, et tagada vastavus tarbijakaitset käsitlevatele õigusaktidele.

3.1. Tarbijakaitse-eeskirjade rikkumiste arvu vähenemine

Samal ajal kui suurem osa vastajatest ja intervjueeritud ekspertidest väitis, et ettekirjutuste mõju ei saa mõõta vaid kohtusse antud juhtumite arvu alusel, on see ka oluline võimalus, mida saab kasutada ettevõtjate veenmiseks, et nad lõpetaksid rikkumised vabatahtlikult. Mitme huvitatud isiku arvates on juba üksnes võimalus esitada ettekirjutust taotlev hagi hoiatava mõjuga läbirääkimistel nendega, kes ei järgi õigusakte. Mõningatel juhtudel aga, kui ettekirjutust taotlev hagi osutub edukaks ja sellega tunnistatakse ebaseaduslikuks ettevõtja tegevus, üritavad teised ettevõtjad hoiduda sarnasest tegevusest, isegi kui kohtuotsus ei ole nende suhtes õiguslikult siduv.

Uuringu tulemusi ja küsimustiku vastuseid arvesse võttes on meie järeldus see, et direktiiviga on teataval määral suurendatud tarbijakaitse-eeskirjadele vastavust teatavate majandussektorite ettevõtjate seas, ehkki selleks, et hinnata rikkumiste arvu vähenemist protsentides, ei ole piisavalt kättesaadavaid andmeid.

3.2. Tarbijatele põhjustatud kahju vähendamine

Uuringu oluline järeldus on, et direktiivist tuleneb otsene kvalitatiivne kasu tarbijatele, ehkki seda pole võimalik väljendada rahalise suurusena. Selle põhjuseks on tõsiasi, et paljudel juhtudel ei ole võimalik kindlaks teha täpset tarbijate arvu, kes ebaseadusliku tegevuse tagajärjel potentsiaalselt kahju kannatavad. Lisaks ei ole paljud ettekirjutuse järel ebaseaduslikeks tunnistatud lepingutingimused seotud hinnaga, mida tarbijatel tuleb maksta.

Selleks et hinnata ettekirjutuste võimalikku mõju tarbijatele põhjustatava kahju vähendamisele, tuleb pöörata erilist tähelepanu ebaõiglastele lepingutingimustele, millel võib olla kohe otsene mõju tarbijate lepingukohastele kohustustele.

Kui kohus tunnistab konkreetse lepingutingimuse õigustühiseks, ei tohi ettevõtja seda tingimust enam üheski lepingus kasutada. Sellest on tarbijale kasu, eriti juhul, kui tingimusega reguleeritakse hinnatõusu või muud rahalist mõju, ning sel juhul saab kasu väärtust rahaliselt hinnata, sest ettekirjutuste otsese tulemusena vähenevad paljude tarbijate edaspidised maksed. Näiteks on „ülespoole ümardamise” juhtumid Hispaanias viinud uute ebaseaduslike tasude keelustamisele erinevates sektorites (pangandus, telekommunikatsioon, parkimine).

Austrias näiteks esitati ettekirjutust taotlev hagi seoses Austria panga pangalepingute ebaõiglaste tingimustega. 2009. aasta augustis teavitas pank oma kliente konto väljavõttes, et tulenevalt 2008. aasta tarbijahinnaindeksi kasvust tõstetakse 1. oktoobrist arvelduskontode hindu. Sellega kaasnes hinnatõus 3,2 %. Pank viitas standardlepingu hinnaindeksi klauslile, mille alusel võis ta tõsta vastavalt tarbijahinnaindeksi muutustele kord aastas automaatselt jooksevkohustuste hindu. Ettekirjutusel oli tarbijatele oluline mõju, sest 2011. aasta kevadel loobus hindade automaatsest tõstmisest enamik teistest sarnaseid tingimusi kasutavatest pankadest ning sellest oli kasu mitmel miljonil Austria pankade kliendil. See on selge näide edukast ettekirjutusest, millel on nähtav mõju õigusaktide järgimisele ja mitte üksnes seoses kostjaga, vaid terve majandussektori jaoks. Pealegi oli tarbijatele tulenevat kasu lihtne rahaliselt hinnata.

Teine juhtum, kus edukast kohtumenetlusest tulenev kasu tarbijatele on rahaliselt välja arvutatud, on Ühendkuningriigi Foxtonsi juhtum[7] (seoses tarbijatest rendileandjate rendilepingute ebaõiglaste tingimustega). Foxtonsi lepingutingimuste ausust vaadeldi seoses järgmisega: a) lepingu pikendamise komisjonitasu tingimused, b) komisjonitasu kinnisvara müügi korral ja c) komisjonitasu kolmanda isiku lepingu pikendamise korral. Kõrgem Kohus tunnistas ametlikult, et teatavad Foxtonsi lepingute tingimused olid ebaausad, ja väljastas ettekirjutuse, millega keelati Foxtonsil asjaomaseid või sarnaseid tingimusi rakendada või lisada neid tulevastesse lepingutesse. Õiglase kaubanduse ameti OFT sõnul ulatub sellest tarbijatele tulenev kasu 4,4 miljoni Inglise naelani, ehkki üks intervjueeritav leidis, et positiivne mõju võib osutuda kümme kuni kakskümmend korda suuremaks.

3.3. Ettekirjutuste mõju rikkumiste tõttu kahju kannatavatele üksiktarbijatele: kahju hüvitamise võimalused eri liikmesriikides

Üldjuhul ei võimalda direktiiviga kasutusele võetud ettekirjutuste taotlemise menetlus ebaseadusliku tegevuse tõttu kahju kannatanud tarbijatel hüvitist saada. Võimalused kahju hüvitamiseks tarbijatele, kes on kannatanud kahju ettevõtja sellise tegevuse tagajärjel, mis on ettekirjutuse järel tunnistatud ebaseaduslikuks, erinevad aga liikmesriigiti. Mõnes liikmesriigis kandub ettekirjutuse mõju teataval määral edasi kahju kannatanud tarbijatele. Mitu küsimustikule vastanut ja intervjueeritavat rõhutas, kuivõrd tähtis on laiendada ettekirjutustega saavutatavat mõju üksiktarbijatele, võimaldades neil saada kannatatud kahju eest asjakohast hüvitist. Allpool kirjeldatakse mõningaid individuaalseid ja kollektiivseid hüvitamisvõimalusi, mida tarbijad eri liikmesriikides kasutada saavad.

a) Individuaalne hüvitamine

Enamikus liikmesriikides ei ole ettekirjutuste taotlemise menetlus ja kahju hüvitamine ebaseadusliku tegevuse tõttu kannatanud tarbijatele omavahel seotud. Seega peavad tarbijad, kelle õigusi on kahjustatud, esitama oma õigusi kasutades hagi tavakohtusse, tehes seda kas individuaalselt või kollektiivselt neis liikmesriikides, kus on olemas kollektiivse hüvitamise mehhanismid. Peale selle ei ole paljudes liikmesriikides nende kohtute jaoks, kus peetakse vastavaid kohtumenetlusi, mille tarbijad on algatanud hüvitise saamise eesmärgil, siduvad varasemad ettekirjutusi käsitlevad kohtuotsused. Tarbijad, kes paluvad kahju hüvitada, peavad tõendama rikkumist, kahju ja põhjuslikku seost nende vahel.

Mõnes liikmesriigis on olukord siiski teistsugune. Näiteks võivad tarbijad Bulgaaria tarbijakaitsekomisjoni sõnade kohaselt tugineda kahjunõude esitamisel täitmisele pööratavale kohtuotsusele ettekirjutuse taotluse kohta, pidades tõendama üksnes kannatatud kahju summat. Luksemburgis võib tarbija kasutada ettekirjutust käsitlevat kohtuotsust, et taotleda rahukohtunikult (juge de paix) otsust oma kahjude tasumiseks. Iirimaal võib kohus nõuda ettevõtjalt, et ta hüvitaks kahjud tarbijale, keda tema tegevus on kahjustanud. Maltal võib seoses haldusmenetlustega nõuda tarbija kogu asjaomase raha või saadud kinnisvara hüvitamist.

Teistes liikmesriikides võivad ebaseadusliku tegevuse tõttu kannatanud tarbijad saada hüvitist kohtuotsuse täitmise teel ja kohus võib sel juhul kindlaks määrata, kuidas tuleb hüvitada ebaseadusliku tegevuse tõttu kannatanud tarbijate kahju, sundides näiteks ettevõtjat liigselt tasutud summad tagasi maksma.

Madalmaades nõustus kohus sellega, et tunnistati ettevõtja toimimise seadusevastasust ka üksikisikust hageja suhtes, kuivõrd ta kuulus avalduses nimetatud rühma. See tähendab, et kollektiivses kohtumenetluses seadusevastasuse kohta tehtud otsuse saab aluseks võtta järelmeetmetele. Ettekirjutuste taotlemise menetlus aitas seega üksikisikust hagejal tõendada kostja toimimise seadusevastasust.

b) Kollektiivne hüvitamine

Mõnes liikmesriigis, kus on olemas kollektiivse hüvitamise süsteemid, võib ettekirjutust käsitleva eduka kohtuasjaga kaasneda teatav mõju kollektiivhagile, mille on algatanud kahju kannatanud tarbijad eesmärgiga nõuda seadusvastasest tegevusest tuleneva kahju hüvitamist; seda lisaks eelmises punktis nimetatud tavapärasele mõjule, mida avaldavad edukad ettekirjutused.

Hispaanias on võimalik lisada ettekirjutusele nõue maksta tagasi tarbijalt ebaseadusliku tegevuse tulemusena saadud summad ning sel juhul sätestatakse ka tegevust ebaseaduslikuks tunnistavas kohtuotsuses kahjusummad, mille ettevõtja peab tasuma. Kui on kindlaks tehtud kahju kannatanud tarbijad, määrab kohus kindlaks neist igaühele makstava kahjusumma. Siiski esineb mõningaid menetlusega seotud takistusi, mille tõttu on tegelikkuses raske kombineerida ettekirjutusi ja kahjutaotlusi.

Madalmaades võivad kahju kannatanud tarbijate nimel tegutsevad pooled taotleda tuvastusotsust, milles sedastatakse, et kahju põhjustanud pool on toime pandud rikkumise. Seda tuvastusotsust käsitatakse stiimulina pooltele kokkuleppele jõudmiseks ja selleks, et muuta kokkulepe siduvaks, kasutades Madalmaade kollektiivsete hagide seadust (Wcam[8]). 2005. aasta masskahju käsitlevate kollektiivsete kokkulepete seaduse tingimuste kohaselt võib Amsterdami apellatsioonikohus võtta vastu masskahju käsitleva kokkuleppe kollektiivseid huve esindava üksuse ja kahju tekitaja(te) vahel, mis on siduv kogu kollektiivi jaoks. Selle aluseks on kokkulepe, millega taotletakse kollektiivse kahju hüvitamist. Kokkuleppele jõudnud pooled esitavad Amsterdami kohtule ühistaotluse kuulutada kokkulepe siduvaks. Wcami puhul on väga oluline tõsiasi, et kui kohus on kokkuleppe siduvaks kuulutanud, on see siduv terve ohvrite rühma jaoks. Esineb aga loobumisvõimalus (opt-out). Üks selle süsteemi piiranguid on asjaolu, et see toimib vaid juhul, kui pooled jõuavad kokkuleppele, ning isegi otsus toimimise seadusevastasuse kohta ei ole alati piisav selle tagamiseks, et jõutakse kokkuleppeni.

Bulgaarias võivad kahju kannatanud pooled esitada hüvitisenõude samal ajal kui ettekirjutust taotleva hagi. Kohus määrab aja, mille jooksul kahju kannatanud pooled võivad teada anda, et osalevad kohtumenetluses. Pärast otsuse väljakuulutamist võib kohus sätestada, et kahju kannatanud pooltele tuleb maksta hüvitist. Kohtu otsus on siduv rikkuja, hagejate ja kõikide nende isikute suhtes, kes on sama rikkumise tõttu kahju kannatanud ja ei ole teatanud individuaalse nõude esitamisest. Ettekirjutust taotlev hagi eelneb kahju hüvitamise hagile. Kui ettekirjutust taotleva hagi puhul saavutatakse edu, võib tarbijate rühm esitada kahju hüvitamise hagi. Selles (uues) kohtuasjas ei pea nad tõendama õigusaktide rikkumist (ebaseaduslik tegevus või ebaaus tingimus); nad peavad ainult tõendama kannatatud kahju summat. Ehkki esindushagi võib arutada nii ettekirjutust taotleva hagiga samas kohtumenetluses kui ka eraldi menetlusena, lahutavad kohtud need kaks üsna sageli eraldi kohtumenetlusteks.

Rootsis on tarbijaõiguste kollektiivsel jõustamisel keskne roll ka tarbijakaitse ombudsmanil, kes võib esitada kollektiivse kahjunõude paljude ettekirjutust taotlevas kohtumenetluses osalevate tarbijate nimel. Seda võimalust on siiski kasutatud vaid vähestel juhtudel.

4. ETTEKIRJUTUSTE TÕHUSUST TAKISTAVAD ASJAOLUD

Ettekirjutust taotlevate hagide tõhusust takistavad asjaolud võib jagada järgmistesse rühmadesse: finantsriskid, kohtumenetluste pikaajalisus ja keerukus, kohtuotsuste piiratud õiguslikud tagajärjed ja kohtuotsuste täitmine.

4.1. Kohtumenetlustega seotud finantsrisk

Kohtumenetluste kulusid on nimetatud ühe peamise takistusena ettekirjutuste laialdasemale kasutamisele. Kuigi kohtukulud on üldiselt väikesed ja juristid ei ole ülemäära kallid kõikides liikmesriikides, on kulud endiselt peamine tõke ja seda eeskätt „kaotaja maksab” põhimõtte tõttu. Hoidmaks ära riski, et tasuda tuleb vastaspoole lõivud ja kulud, antakse kohtusse vaid juhtumid, mille puhul ollakse oma võidus kindlad. Paremini rahastatavad pädevad üksused on kaotuseriskist hoolimata siiski mõnikord valmis pöörduma juhtumiga kohtusse, tehes seda põhimõtte kaitsmise nimel. Kuid ka juhtumi võitmine ei välista finantsriski pädevate üksuste jaoks: ka sidusrühmad nimetavad riski, et kohtumenetluse kulusid ei hüvitata isegi juhul, kui hageja juhtumi võidab, sest kostja ei suuda kulusid tasuda. Lisaks sellele kehtib mõnes liikmesriigis (nt Austria) ettekirjutust taotleva poole suhtes kohustus tasuda kahjud juhul, kui ajutiste meetmete kohaldamise menetluses tehtud otsust ei võeta arvesse järgnevas põhikohtuasjas.

Ettekirjutustega seotud finantsrisk on väiksem liikmesriikides, kus kollektiivseid huve kaitsvad organisatsioonid on vabastatud kohtukulude tasumisest ja võivad isegi taotleda toetust üldise tasuta õigusabi süsteemi raames. Nii on näiteks Hispaanias ning seda kaalutakse ka Madalmaades. Hispaanias hõlmab tasuta õigusabi saamise õigus juristide ja advokaatide lõivusid, teadete või korralduste avaldamist, koopiaid, sertifikaate jne. Ent isegi neis liikmesriikides, kus tarbijaorganisatsioonid saavad kasutada tasuta õigusabi süsteeme, on peamine probleem tarbijaühenduste jaoks tasumine massimeedias avaldatavate kuulutuste eest, mida nõutakse juhul, kui tarbijaorganisatsioon esitab lisaks ettekirjutuse taotlusele kollektiivse kahjunõude, sest et nimetatud kulu ei hüvitata.

Bulgaarias ei saa tarbijaorganisatsioonid toetust kohtuhagide puhul, kuid tarbijaorganisatsioonidele tagatakse rahalised vahendid sõltuvalt hagidest, mille nad on eelmisel aastal tarbijate nimel esitanud. Tarbijaorganisatsioonidele riigi toetuse määramisel on üheks kriteeriumiks eelmisel aastal kohtule esitatud ettekirjutust taotlevate hagide arv. Peale selle on Bulgaarias tsiviilkohtumenetluse seadustikus seoses nõuete vastuvõetavusega sätestatud lisakriteeriumid, mille kohaselt peavad „pädevad üksused” tõendama oma suutlikkust maksta kohtuasjaga seotud tasud, sealhulgas kanda vastavad kulud.

4.2. Kohtumenetluste kestus

Teine takistus on kohtumenetluste kestus. Arusaam sellest, milline oleks vastuvõetav kestus, erineb liikmesriigiti. Tasub märkida, et menetluste kestus ei ole seotud ettekirjutuste taotlemise mehhanismi endaga, vaid pigem riiklikele kohtumenetlustele iseloomuliku aeglusega.

Rootsis tagab selliste kohtumenetluste suhtelise kiiruse asjaolu, et seal on eraldi kohus – turukohus –, mis tegeleb peamiselt ettekirjutuste taotlemise menetlustega tarbijate kollektiivsete huvide kaitseks. Sellele vaatamata kestavad turukohtu menetlused ikkagi keskmiselt umbes 11–12 kuud. Teistes liikmesriikides võib mõne keerulise juhtumi puhul terve kolme kohtuistungit hõlmava menetluse kestus olla isegi üle viie aasta.

Teine kohtumenetluste kestusega seotud takistus ilmneb juhul, kui võib taotleda kohtuotsuse täitmist. Näiteks Hispaanias on olukord selline, et ehkki seaduses nähakse üldeeskirjaga ette mis tahes kohtuotsuse ajutine täitmine ja puuduvad erieeskirjad kollektiivsete hagide suhtes, mis selle üldeeskirja ümber lükkaksid, on kohtud tavaliselt otsustanud täitmist mitte lubada avalduste ajutise iseloomu tõttu ning seega peavad pädevad üksused ootama lõplikku otsust.

Bulgaarias tähendas uue tsiviilkohtumenetluse seadustiku sätete jõustumine 2008. aastal seda, et ettekirjutust taotlevate hagide puhul tehtud kohtuotsuseid võib apellatsioonikaebuse esitamise korral täitma hakata alles pärast seda, kui otsuse on vastu võtnud kolmanda astme kohus.

4.3. Menetluse keerukus

Enamik sidusrühmi ja eksperte peab teiseks peamiseks tõkkeks ettekirjutuste laialdasemal kasutamisel menetluse tegelikku või tajutavat keerukust. Olukord on raskem piiriüleste juhtumite korral, sest ei tunta teiste liikmesriikide materiaalnorme ja menetluseeskirju.

Sellega seoses on üks piiriüleste juhtumite puhul esinevaid probleeme, mida sidusrühmad ja eksperdid on nimetanud, seotud rahvusvahelise eraõiguse eeskirjade kohaldamisega, eeskätt kohtualluvuse (määrus (EÜ) nr 44/2001 kohtualluvuse ja kohtuotsuste täitmise kohta tsiviil- ja kaubandusasjades (Brüsseli I määrus))[9], ja kohaldatava õiguse valdkonnas (määrus (EÜ) nr 864/2007 lepinguväliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta (Rooma II))[10]. Sidusrühmade esitatud teabe põhjal on raske aru saada, kas see on nii teadmiste või kogemuste puudumise või õiguse kitsaskohtade tõttu. Rahvusvahelise eraõiguse eeskirjade ühtlustamine ELi tasandil on kahtlemata suurendanud õiguskindlust, kui võrrelda praegust olukorda paari aasta tagusega, mil iga liikmesriik kohaldas omaenda eeskirju. Kuid hoolimata nende eeskirjade ühtlustamisest võivad nende tõlgendamisega seotud kahtlused jääda püsima kuni Euroopa Kohtu edasiste suunisteni vastavate eeskirjade kohaldamise kohta, eeskätt seoses määrusega lepinguväliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta (Rooma II), mis hakkas ELis kehtima alles hiljuti.

Piiriüleste ettekirjutusjuhtumite keerukust suurendavad muud, praktilisemad probleemid, nagu keelebarjäär ning välismaise ettevõtja andmetele juurdepääs. Üks raskustest on teha kindlaks välismaise ettevõtja isik ja leida tema aadress. See raskendab hoiatusteadete saatmist või kohtuasja algatamist. Isegi kui ettevõtja isik tehakse kindlaks, võib välismaistele ettevõtjatele teadete saatmine võtta kaua aega ja olla edutu, eriti kui ettevõtjad on teinud teatavaks vaid postkasti numbri või vale aadressi[11].

4.4. Kohtuotsuste piiratud õiguslikud tagajärjed

Paljudes liikmesriikides on kohtuotsus kohustuslik üksnes konkreetse juhtumi ja asjaosaliste puhul.

Mõnes liikmesriigis ei kohaldata seda põhimõtet nii rangelt, eriti seoses ebaõiglaste lepingutingimuste õigustühisusega. Prantsusmaa on kõnealuse põhimõtte range kohaldamise peamine näide, sest ebaõiglaste lepingutingimuste tühistamine mõjutab vaid ettevõtja tulevasi lepinguid, muutes ebaõiglaseid lepingutingimusi hõlmavad kohtuasjad kasutuiks, kui ettevõtja vaidlusalust lepingutingimust enam tarbijatele ei paku.

Kui Hispaanias tingimus ebaõiglaseks tunnistatakse, on tagajärg tingimuse tagasiulatava mõjuga õigustühisus, millega taastatakse otsusele eelnev olukord ja kaasneb kohustus tagastada kahju kannatanud tarbijatele ebaõiglase tingimuse alusel ebaseaduslikult makstud rahasummad. Peale selle otsustas kohus mõne juhtumi puhul, et õigustühisuse mõju tuleks laiendada teistele sama lepingutingimust kasutavatele ettevõtjatele.

Probleem on ka asjaolu, et ettekirjutuste rakendusala ei ole üleeuroopaline, mis tähendab, et seaduserikkujast ettevõtja võib liikuda ühest liikmesriigist teise oma tegevust korrates. Üks sidusrühmadest nimetas ka seda, et paljude riikide kohtualluvustes ei saa adresseerida kohtuotsust üksikisikutele. Ühendkuningriigis ei saa õiglase kaubanduse amet OFT esitada hagi seoses eksitava reklaamiga „ühegi isiku” vastu, kes osaleb reklaami levitamises (nagu ettevõtete direktorid ja tegevjuhid).

4.5. Kohtuotsuste täitmine

Eelmistes osades kirjeldatud raskused on peamiselt seotud ettekirjutusi käsitlevates kohtumenetlustes tehtud otsuste täidetavaks kuulutamise etapiga. Selle põhjal võib eeldada, et kui takistused on ületatud ja pädev üksus on saanud kohtult lõpliku soodsa otsuse, on juhtum lahendatud. See pole aga tingimata tõsi, sest paljudel juhtudel ei tähenda soodsa otsuse vastuvõtmine seda, et see ka tegelikult täitmisele pööratakse ja rikkumine lõpetatakse. Paljud sidusrühmad rõhutasid raskusi vastuvõetud otsuste elluviimise tagamisel, eeskätt juhtudel, kui müüja või teenuseosutaja rakendatud karistustest hoolimata otsust eirab. Kogemused on näidanud, et rikkumisi saab korralikult peatada vaid siis, kui ettevõtjad eeldavad karistust, mis on piisavalt hoiatav ja mida tegelikult rakendatakse. Kui karistus ei ole piisavalt hoiatav, nõustuvad paljud ettevõtjad teadlikult enda kandma võtma kohtumenetluse kulud, mis teenitud kasumiga võrreldes on väikesed.

Ettekirjutuse teinud kohtuotsustele mittevastavuse korral rakendatavad karistused erinevad liikmesriigiti, kuid üldiselt ei peeta neid piisavalt hoiatavaiks. Madalmaades on võimalik nõuda ühekordse summa tasumist juhul, kui kohtuotsust ei järgita. Kui see juhtub ja nõutakse sisse ühekordne summa, läheb see teisele poolele. Rootsis kaasneb tehtud ettekirjutuste täitmata jätmisega trahv. Bulgaarias määratakse 5000 kuni 23 000 Bulgaaria leevi[12] suurune rahaline karistus isikule, kes ei täida tehtud ettekirjutust. Hispaanias kaasneb kohtuotsuse rakendamise viivitusega päevane karistus otsuse täitmatajätmise eest, mis võib olla 600 kuni 60 000 eurot päevas. Teoreetiliselt võib Hispaanias igale järjekindlalt kohtuotsuse täitmisest keelduvale isikule määrata kriminaalkaristuse, kuid meile teadaolevalt ei ole seda ettekirjutustega seotud juhtudel veel tehtud.

5. EDASISED SAMMUD

5.1. Sissejuhatus

Hoolimata ettekirjutust taotlevate hagide puudustest näeb enamik sidusrühmi ja eksperte neis kasulikku vahendit, millel on oluline potentsiaal, kui kõrvaldatakse selle kindlakstehtud puudused.

Euroopa Parlamendi 2. veebruari 2012. aasta resolutsioonis „Euroopa ühtne lähenemisviis ühistele kahjunõuetele” leiab Euroopa Parlament, et „esialgsel õiguskaitsel on tähtis roll ka kodanike ja ettevõtete ELi õigusest tulenevate õiguste kaitsel, ning on veendunud, et mehhanisme, mis on kehtestatud määrusega (EÜ) nr 2006/2004 tarbijakaitseseaduse jõustamise eest vastutavate siseriiklike asutuste vahelise koostöö kohta ja direktiiviga 2009/22/EÜ tarbijate huve kaitsvate ettekirjutuste kohta, on võimalik oluliselt täiustada, et soodustada piiriülestes juhtumites koostööd ning esialgset õiguskaitset”.

Sidusrühmad pakkusid välja järgmised võimalikud meetmed ettekirjutuste tõhususe suurendamiseks.

a) Muud kui seadusandlikud meetmed

Võimalikud on meetmed, mis võivad suurendada ettekirjutuste kasutamise määra ja tõhusust ilma õigusraamistikku muutmata – kas Euroopa või riiklikul tasandil. Üks selline on korraldada pädevatele üksustele teadlikkuse suurendamise kampaaniaid ja koolitusi ettekirjutuste kasutamise kohta, sest paljudel neist pole nende kasutamiseks piisavalt teadmisi. Mõni sidusrühm soovitab seada sisse mehhanismid (näiteks veebisait) ettekirjutuste taotlemise juhtumite avalikustamiseks kogu Euroopas. Vastav veebisait võiks sisaldada ka teavet ettekirjutuste rakendusala kohta ja eri liikmesriikide menetluseeskirju, tõlgituna kõikidesse ELi ametlikesse keeltesse.

b) Võimalikud õigusraamistiku muudatused

Enamik sidusrühmi usub, et kõnealune direktiiv on lihtne, hästi koostatud õigusakt. Siiski näib ettekirjutuste kasutamise ja tõhususe taseme erinevus olevat eri liikmesriikides soovitust suurem. Direktiivis on esitatud mõningad põhieeskirjad, kuid jäetud liikmesriikidele suur vabadus kujundada välja ettekirjutust taotlevate hagide omadused, sealhulgas menetluseeskirjad, ning kavandada nende rakendusala ja mõju. Ettekirjutuste ebaühtlane tõhusus eri liikmesriikides tuleneb suuresti erinevustest viisis, kuidas liikmesriigid on direktiivi siseriiklikku õigusse üle võtnud, ning nende menetlus- ja materiaalõiguse erinevustest. Mitu vastajat, sealhulgas mõned liikmesriikide riigiasutused, toetavad vähemasti piiriüleste juhtumite puhul suuremat ühtlustatust (seoses hagide esitamise tähtaegadega ning kohtuotsuse tegemise tähtaja ja kuludega) eri liikmesriikide ettekirjutuste taotlemise menetluses. Igal juhul oleks asjakohane, kui mõningates liikmesriikides kehtivad sätted, mis on eriti kasulikud ettekirjutuste tõhususe suurendamiseks, viidaks sisse teisteski liikmesriikides.

Sidusrühmad on pakkunud välja mitu võimalikku meedet, millega saaks tagada, et ettekirjutusi kasutataks sagedamini ja tõhusamalt. Tehtud on ettepanek rakendada mõningaid neist meetmetest, mis on mõnes liikmesriigis Euroopa tasandil juba kasutusel. Neist olulisimad on järgmised.

1. Direktiivi reguleerimisala laiendamine kõikidele tarbijakaitse-eeskirjadele. Mitu sidusrühma pooldab seda, et ettekirjutuste rakendusala oleks palju laiem kui lisas esitatud nimekiri, nagu on juba praegu mõnes liikmesriigis. Näiteks vaadeldakse eraelu puutumatust ja isikuandmete kaitset käsitlevaid seadusi üha enam kui „tarbijakaitsealaseid õigusakte”.

2. Otsuste mõju laiendamine. Enamik sidusrühmi leiab, et tarbijad peaksid otseselt kasu saama edukas kohtuasjas tehtud kohtuotsusest, mitte aga olema kohustatud algatama uusi kohtumenetlusi oma õiguste jõustamiseks. Direktiivi tuleks lisada selged sätted, milles käsitletakse tarbijatele hüvitamise võimalust ja meetodit. Peale selle tuleks ettekirjutust käsitleva kohtumenetluse ajaks peatada seadusrikkumise tõttu kahju kannatanud tarbijate nõuete aegumistähtaeg. Kui lepingutingimus tunnistatakse seadusevastaseks, peaks vastava otsuse mõju laienema kõikidele sarnastele – nii senistele kui ka tulevastele – lepingutele (nagu on juba praegu mõnes liikmesriigis).

3. Kiirmenetlused ajutiste meetmete puhul. Paljud sidusrühmad pooldasid sätet, millega nõutaks kiirendatud menetluse kohustuslikku kasutamist kõikide ettekirjutust taotlevate hagide puhul ja mitte ainult „vajaduse korral”, nagu on sätestatud direktiivi artiklis 2. Kuna aga erinevates riiklikes õigusaktides pole „kiirendatud menetluse” tähendust samamoodi mõistetud, peaks direktiiv sisaldama mõningaid nõudeid kiirendatud menetlusele, nagu seoses ettekirjutust käsitleva kohtuotsuse tegemise tähtaegadega.

4. Õigus saada teavet. Mitu sidusrühma viitas sellele, et pädevatel üksustel peaks olema õigus saada juurdepääs ebaseadusliku tegevusega seotud ettevõtete nimedele ja juriidilistele aadressidele. Ettevõtjaid tuleks kohustada tegema kättesaadavaks nende kasutatavad standardlepingud, nagu see on Hispaanias, kus standardlepingu tingimused tuleb esitada registris „Registro de Condiciones Generales de la Contratación”. Enamik sidusrühmi arvab ka, et otsused tuleks avaldada, et teavitada tarbijaid ja hoiatada ettevõtjaid. Nii see mõnes liikmesriigis juba ka on.

5. Rahastamine. Suurem osa sidusrühmi leiab, et „kaotaja maksab” põhimõtet tuleks ettekirjutust taotlevate hagide puhul jätkuvalt rakendada. Mõni aga tunnistas, et seda põhimõtet tuleks rakendada paindlikult, mis on pädevate üksuste jaoks soosivam, nagu seda tehakse mõningates liikmesriikides.

6. Parandada tuleks otsuste täitmist. Mitu sidusrühma leiab, et selle saavutamiseks tuleks liikmesriikidelt nõuda hoiatavate karistuste kehtestamist tehtud ettekirjutuste täitmata jätmise eest eesmärgiga tagada see, et ettevõtjad ei saaks ebaõiglase tegevuse pealt tulu.

Lõpuks väitsid mõningad sidusrühmad, sealhulgas mõned liikmesriikide riigiasutused, et Euroopa tasandil tuleks lisaks ettekirjutuste võimalikule täiustamisele sisse viia tarbijatele kollektiivse hüvitamise mehhanism.

6. KOKKUVÕTE

Eespool kirjeldatu põhjal võtab komisjon direktiivi kohaldamise kokku järgmiselt.

Oma puudustest hoolimata on ettekirjutust taotlevad hagid kasulik tarbijate kollektiivsete huvide kaitse vahend. Pädevad üksused on järjest enam teadlikud võimalustest, mida neile direktiiviga pakutakse, ja omandavad kogemusi selle rakendamisel.

Ent liikmesriigid erinevad üksteisest suuresti selle kasutamise ja tõhususe taseme poolest. Isegi neis liikmesriikides, kus ettekirjutusi peetakse üsna tõhusaiks ja kus neid laialt kasutatakse, ei kasutata täielikult ära nende potentsiaali mitme käesolevas aruandes kirjeldatud puuduse tõttu. Tähtsaimad neist on järgmised: kohtumenetlustega seotud suured kulud, menetluste kestus ja keerukus, ettekirjutusi käsitlevate kohtuotsuste suhteliselt piiratud õiguslikud tagajärjed ja raskused nende täitmisel. Raskused on veelgi ilmsemad piiriülese mõõtmega ettekirjutuste puhul.

Komisjon võtab teadmiseks sidusrühmade tõstatatud probleemid ja arvestab lahenduste leidmisel nende soovitusi. Komisjon jätkab direktiivi kohaldamise järelevalvet liikmesriikides. Ta hindab põhjalikumalt seda, kuidas koos liikmesriikidega parimal moel lahendada käesolevas aruandes esitatud probleemid ja täiustada praegust õigusraamistikku. Komisjoni arvates ei näi olevat piisavaid põhjuseid teha praegusel etapil ettepanekuid direktiivi muutmiseks ning ta hindab olukorda uuesti järgmist direktiivi kohaldamist käsitlevat aruannet ette valmistades.

[1] Direktiivi teksti (ELT L 110, 1.5.2009, lk 30–60) leiab aadressilt http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=COM:2005:0551:FIN:ET:PDF

[2] (ELT L 364, 9.12.2004, lk 1–11.)

[3] Study on the application of Directive 2009/22/EC on injunctions for the protection of consumers’ interests (Uuring direktiivi 2009/22/EÜ (tarbijate huve kaitsvate ettekirjutuste kohta) kohaldamise kohta); IBF International Consulting.

[4] ELT C 97, 31.3.2012.

[5] Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EÜ) nr 864/2007, 11. juuli 2007, lepinguväliste võlasuhete suhtes kohaldatava õiguse kohta (Rooma II) (ELT L 199, 31.7.2007, lk 40–49).

[6] Associação Portuguesa para a Defesa do Consumidor.

[7] http://www.oft.gov.uk/OFTwork/consumer-enforcement/consumer-enforcement-completed/foxtons

[8] Wet collectieve afwikkeling massaschade.

[9] EÜT L 12, 16.1.2001, lk 1–23.

[10] ELT L 199, 31.7.2007, lk 40–49.

[11] Tänu määrustele (EÜ) nr 1393/2007 ja (EÜ) nr 1206/2001 on suurenenud dokumentide piiriülese kättetoimetamise ja tõendite hankimise kiirus ja õiguskindlus.

[12] 21. juuni 2012. aasta vahetuskursi alusel 2 556 kuni 11 759 eurot.