ET Euroopa Liidu Teataja C 317/54

455. ISTUNGJÄRK15.–16. juulil 2009

Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee arvamus teemal „Ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv tarbija õiguste kohta”

KOM(2008) 614 lõplik – 2008/0196 (COD)

(2009/C 317/09)

Raportöör: Bernardo Hernández BATALLER

Kaasraportöör: Jarosław MULEWICZ

6. novembril 2008. aastal otsustas nõukogu vastavalt Euroopa Ühenduse asutamislepingu artiklile 95 konsulteerida Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomiteega järgmises küsimuses:

„Ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv tarbija õiguste kohta”

KOM(2008) 614 lõplik – 2008/0196 (COD).

Asjaomase töö ettevalmistamise eest vastutav ühtse turu, tootmise ja tarbimise sektsioon võttis arvamuse vastu 22. juunil 2009. Raportöör oli Bernardo Hernández Bataller. Kaasraportöör oli Jarosław Mulewicz.

Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee võttis täiskogu 455. istungjärgul 15.–16. juulil 2009 (16. juuli istungil) vastu järgmise arvamuse. Poolt hääletas 68, erapooletuks jäi 1.

1. Järeldused

1.1. Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee soovitab, et komisjoni esitatud ettepanek tarbijate õiguste kohta sõnastataks ümber käesolevas arvamuses esitatud märkuste kohaselt. Järelikult ei tuleks taotleda täielikku ühtlustamist, vaid üksnes horisontaalset ühtlustamist väljaspool äriruume toimuva müügi ja kaugmüügi osas, kuna kõige rohkem mõjutab piiriülene kaubandus just nimelt nimetatud valdkondi.

Direktiivi ettepaneku osad, milles käsitletakse ebaõiglasi lepingutingimusi ning kaupade müüki ja nendega seotud garantiisid, tuleb välja jätta, kuna ühenduse õiguse praegust arenguseisu arvestades ei näi neis käsitletavate aspektide täielik ühtlustamine kohane.

1.2.1. Ettepanekus ei esitata uuendusi mitme olulise aspekti osas, nagu müügijärgne tugi ja varuosad või tootja ja jaekaubandusmüügi võrgustike otsene vastutus.

Komitee arvates võivad nn ühised määratlused suurendada kaubandusettevõtete ja tarbijate kindlustunnet ja anda neile rohkem õiguskindlust. Selleks tuleb komisjonil kõrvaldada ettepanekust praegused sellekohased vasturääkivused.

1.3.1. Komitee kutsub komisjoni üles õiguskindluse huvides ettepaneku tekstis selgitama, kas toodud mõistete määratlused on täielikult ühtlustatud või kas liikmesriikidel on vajadusel mänguruumi kõnealuste mõistete täiendamiseks.

1.3.2. Euroopa tarbijaid ei tohi vaadelda üksnes siseturu vaatenurgast ega pidada arukaks, kogenud ja toimuvaga hästi kursis olevaks turuosaliseks, kes teeb oma otsuseid pelgast konkurentsiloogikast lähtudes ning kelle kaitse seisneb üksnes senisest ulatuslikumas ja paremas teavitamises.

1.4. Komitee soovib esile tuua, et konfliktide lahendamisel ja kahjude hüvitamisel tuvastatud suured puudujäägid on otsustav, kui mitte olulisim põhjus, miks piiriülese kaubanduse soovitud areng on olemata jäänud. Sellegipoolest jäeti kõnealune Eurobaromeetri uuringus väljendatud mureküsimus komisjoni ettepanekust välja.

2. Sissejuhatus

2.1. Ettepanek põhineb laiaulatuslikul ELi tasandil peetud arutelul lepinguid reguleerivate õigusnormide ühtlustamise üle, milles lähtutaks lepingualaste küsimuste nn ühtsest tugiraamistikust, mille teemal komisjon võttis vastu teatise Euroopa lepingulise õiguse kohta (1). Tarbijakaitsepoliitikas toimus samuti arutelu tarbijaõigustiku läbivaatamise üle, mis hõlmas nii horisontaalseid (2) kui ka vertikaalseid (3) aspekte seoses lepingualaseid küsimusi käsitlevate tarbijakaitsedirektiividega.

2.2. Tarbijaõigustiku läbivaatamise kohta koostatud arvamuses (4) tõdes komitee, et tarbijapoliitika „ei ole […] mitte ainult ELi siseturustrateegia lahutamatu osa, vaid ka kodakondsuse oluline ja seda kinnitav element”. Ühenduse tasandil tehtava ühtlustamise osas on komitee seisukohal, et tuleb juhinduda põhimõttest, et võetakse kasutusele parim ja kõrgeim eri liikmesriikide kaitsetasemetest.

3. Ettepaneku kokkuvõte

3.1. Komisjoni esitatud ettepanek põhineb vahetult komisjoni poolt 8. veebruaril 2007 esitatud rohelisel raamatul ühenduse tarbijaõigustiku läbivaatamise kohta (KOM(2007) 744 lõplik). Rohelise raamatu põhjendus ja eesmärk oli lihtsustada ja täiendada kehtivat õigusraamistikku ning ta hõlmab kaheksa tarbijakaitse alast direktiivi (5). Rohelisele raamatule esitatud vastuseid analüüsiti üksikasjalikult komisjoni tellitud aruandes, kusjuures tuleb ära märkida, et pool kõigist saadud vastustest laekus majandussektorist(150) ning ülejäänud pool jagunes tarbijakaitseasutuste (53), õigus- ja muude ekspertide (33), avalike ametiasutuste (39) ja teadusasutuste (32) vahel (6).

3.2. Ettepank koosneb 50 artiklist, mis jagunevad seitsmeks peatükiks: I Sisu, mõisted ja reguleerimisala (artiklid 1 kuni 4); II Tarbija teavitamine (artiklid 5 kuni 7); III Tarbijate teavitamine ning taganemisõigus kauglepingute ja väljaspool äriruume sõlmitavate lepingute puhul (artiklid 8 kuni 20); IV Muud müügilepinguga seonduvad tarbija õigused (artiklid 21 kuni 29); V Lepingutingimusi käsitlevad tarbija õigused (artiklid 30 kuni 39); VI Üldsätted (artiklid 40 kuni 46) ning VII Lõppsätted (artiklid 47 kuni 50). Järgnevad viis lisa, millest kahes käsitletakse lepingutingmusi.

3.3. Komisjon soovib tunnistada tervikuna kehtetuks järgmised ühenduse direktiivid (vt artikkel 47): i) nõukogu 20. detsembri 1985. aasta direktiiv 85/577/EMÜ tarbija kaitsmise kohta väljaspool äriruume sõlmitud lepingute korral, ii) nõukogu 5. aprilli 1993. aasta direktiiv 93/13/EMÜ ebaõiglaste tingimuste kohta tarbijalepingutes, iii) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 20. mai 1997. aasta direktiiv 97/7/EÜ tarbijate kaitse kohta sidevahendi abil sõlmitud lepingute korral ning iv) direktiiv 1999/44/EÜ tarbekaupade müügi ja nendega seotud garantiide teatavate aspektide kohta.

4. Üldmärkused

Täielik ühtlustamine. Organiseeritud kodanikuühiskonna eri osalejate vastukaja komisjoni ettepanekule oli väga erinev.

4.1.1. Ettevõtjate liidud toetavad ettepanekut, kuna nende arvates aitab see tõhustada siseturu toimimist ja võib parandada selle konkurentsivõimet, vähendades praegust vastumeelsust piiriülese kaubanduse suhtes, ning samas vähenevad kaubandusettevõtjate halduskoormus ja õigusnormide täitmisega seonduvad kulud. See tõik võib puudutada eelkõige VKE-sid.

4.1.2. Tarbijaorganisatsioonide arvates avaldab ettepanek mõju juba omandatud õigustele, mis moodustavad ühenduse õigustiku osa, mistõttu tarbijate õiguste vähendamine ei ole lubatav. Üldisemalt rääkides ollakse seisukohal, et ettepanekuga kaasneb õiguste vähendamine, kuna täieliku ühtlustamise mõju tundub olevat liigne ja ebaproportsionaalne võrreldes eemärkidega, mida ettepanekuga soovitatakse saavutada, ning et ettepanek takistab tulevast arengut.

4.1.3. Vastuolude lahendamiseks teeb komitee järgmised ettepanekud.

a) Ettepaneku kohaldamisala tuleks piirata, hõlmates üksnes väljaspool äriruume sõlmitavad lepingud ja kaugmüügi, kuna nende puhul on tegu piiriülese kaubanduse valdkondadega, millest tahetakse ettepaneku abil kõrvaldada takistused ning milles täielik ühtlustamine tundub sidusam. Ebaõiglased lepingutingimused ja müügigarantiid jäetaks täielikust ühtlustamisest välja.

b) Ettepanekus tuleks esitada ühised määratlused ja kõrvaldada ettepanekus sisalduvad vastuolud.

c) Ettepanekusse tuleks teha teisigi käesolevas arvamuses soovitatud muudatusi.

4.2. Ettepaneku puudulik sisemine sidusus

4.2.1. Arvestades ootusi, mis sündisid rohkem kui kahekümne aasta jooksul enne rohelise raamatu koostamist või samaaegselt sellega toimunud arvukatest Euroopa lepinguõiguse alastest aruteludest, töödest ja uuringutest ning samuti paralleelselt välja töötatud ühtse tugiraamistiku projektist, (7) leiab komitee, et komisjoni esitatud ettepanek ei vasta ootustele ja lootustele.

4.2.2. Ühelt poolt nimetatakse ühenduse õigusnormide läbivaatamiseks ära kaheksa direktiivi, ent oma läbivaatamise ja koondamise ettepanekus piirdub komisjon neist neljaga. Teiselt poolt kavatseti ühtse tugiraamistikuga seoses teostatud töödega kõrvaldada ebakõlad ning tugevdada Euroopa lepinguõiguse eeskirju, kujundades neist vabatahtliku töövahendi, mis oleks kasulik kauplejatele, tarbijatele, õiguse rakendajatele ja seadusandjatele.

4.2.3. Antud kontekstis ei ole praeguseks välja pakutud konkreetne sisu mõnest positiivsest aspektist hoolimata eriti uuendusmeelne ega struktureeritud: piirdutakse neljas direktiivis sisaldunud eeskirjade koondamisega ühteainsasse teksti, mille alguses on loetletud hulk ühiseid mõisteid, ent milles ei ole pööratud tähelepanu konsolideerimist, selgitamist ja täiendamist puudutavatele tõikadele, mida ELi tagatav kõrge tarbijakaitse tase eeldab. Lisaks jäetakse muudetud direktiivide õiguslike sätete põhiaspektid liikmesriikide õigusaktide kanda ning otsustatakse määruse asemel direktiivi vormi kasuks, mistõttu ei ole ettepanek isegi kooskõlas kavandatud täieliku ühtlustamise eesmärgiga. Ettepanekuga ei saavutata eesmärki rahuldaval tasemel ning selle asemel luuakse täiendavaid ebakindlusi ja erinevusi liikmesriikide süsteemides.

4.2.4. Komitee tegutseb aktiivselt tarbijakaitse valdkonnas, koostades sageli omaalgatuslikke arvamusi, milles ta väljendab oma seisukohti ja millel põhineb komisjoni esitatud ettepaneku praegune hindamine.

4.2.5. Ettevõtjatele ja tarbijatele suunatud ühtse turu väljakujundamine on eesmärk, mille poole pürgib ka komitee, kes möönab, et on olemas piiriülesed kulud, mis tekivad tarbijakaitse eeskirjade kohaldamisest igas liikmesriigis ning mis võivad takistada kaupade ja toodete senisest mitmekesisema valiku pakkumist tarbijatele siseturul. Ent kogemused näitavad, et – nagu selgub Eurobaromeetri uuringutest (8) – on olemas teisi, olulisemaidki takistusi, nagu puudulik usaldus e-kaubanduse vastu.

4.3. Piiriülesed takistused

Tundub, et komisjoni arvates seisneb siseturu väljakujundamise ja eelkõige piiriülese kaubanduse peamine takistus pakkumise poolel ettevõtjatele tekkivates kuludes ja nende vastumeelsuses ning nõudluse poolel tarbijate usalduse puudumises. Komisjon toob tuvastatud probleemide põhjuseks minimaalsest ühtlustamisest tingitud õiguste killustatuse ja diferentseerituse.

4.3.1.1. Kuigi minimaalse ühtlustamise direktiivid olid ühenduse tarbijaõiguses kõige sagedamini kasutatud vahend, selgub ebaausaid kaubandustavasid käsitleva direktiivi 2005/29/EÜ näitest, et täielik ühtlustamine on reguleerimisvõimalus, mis kahjustaks praeguseks saavutatud tarbijate õigusi, mida seal eirataks, rikkudes selgelt asutamislepingu artiklit 153 (9).

4.4. Ühenduse tasandi pädevused

4.4.1. Komitee juhib tähelepanu sellele, et ühenduse tarbijakaitsepoliitika ja ühenduse konkurentsipoliitika lähtekohad on täiesti erinevad.

4.4.2. Kuigi Rooma lepinguga sai konkurentsipoliitikast ühenduse ainupädevusse kuuluv valdkond, jäeti tarbijakaitse kui eraldiseisev poliitiline eesmärk sealt välja. Vaatamata teatud meetmete rakendamisele (10) moodustas tegelikkuses ühenduse kõnealuse poliitika raamistiku alles 14. aprillil 1975 vastuvõetud nõukogu resolutsioon Euroopa Majandusühenduse tarbijate kaitse ja teavitamise poliitika esialgse programmi kohta.

4.4.3. Ühenduse tarbijakaitsepoliitika loomine on seega tarbijaorganisatsioonide mitmekordsete süstemaatiliste algatuste tulemus. Tarbijaorganisatsioonid sundisid liikmesriike rakendama taolist kaitsepoliitikat, mille kiitis lõpuks heaks ka EL.

4.4.4. Sel põhjusel piirab ühenduse tegevust tarbijakaitse valdkonnas ühelt poolt kohustus tagada tarbijakaitse kõrge tase ja teisalt liikmesriikide jagatud ja subsidiaarne pädevus (11).

4.4.5. Tarbijakaitse poliitikat rakendavad liikmesriigid, tagades kaitse kõrgema taseme ja meetmete rakendamise, pidades silmas ka sotsiaalset sekkumist ja ühiskonnarahu.

4.4.6. Seetõttu ei tohi Euroopa tarbijaid vaadelda üksnes siseturu vaatenurgast ega pidada arukaks, kogenud ja toimuvaga hästi kursis olevaks turuosaliseks, kes teeb oma otsuseid pelgast konkurentsiloogikast lähtudes ning kelle kaitse seisneb üksnes senisest ulatuslikumas ja paremas teavitamises.

4.4.7. Nagu komitee on juba varem tõdenud, peab mistahes ettepanek, millega taotletakse maksimaalset ühtlustamist tarbijakaitse valdkonnas, keskenduma väga konkreetsetele aspektidele ning sellega peavad kaasnema erilised ettevaatusabinõud, et austada asutamislepinguga tarbijatele tagatud kõrget kaitsetaset, järgides seejuures subsidiaarsuse põhimõtet, kuna vastasel juhul viivituks või peatuks tarbijate õiguste edendamine igas liikmesriigis.

4.5. Õiguslik alus

4.5.1. Komitee seab samuti kahtluse alla direktiivi kavandatud õigusliku aluse: artikkel 95 artikli 153 asemel.

4.5.2. Komitee on korduvalt väljendanud seisukohta, mille kohaselt toetatakse tarbijakaitsealaste õigusaktide ettepanekutes õigusliku alusena EÜ asutamislepingu artikli 153 kasutamist asutamislepingu artikli 95 asemel. Viimase puhul on tegu siseturgu käsitleva sättega. Sellegipoolest kasutas komisjon kõigis oma hiljutistes ettepanekutes EÜ asutamislepingu artiklit 95, pidades seda asjakohaseks, kuna direktiivi ettepanek on oma olemuselt seotud siseturuga.

5. Konkreetsed märkused

5.1. Ettepaneku tekst on üldiselt rääkides keerukas, tekstis on esitatud liiga palju viiteid (vrd nt artikli 3 lõiked 2 ja 4, artikli 6 lõike 9 punkt a, artikkel 10, artikli 21 lõiked 1 ja 3, artikkel 28, artikli 32 lõige 2 ja artikkel 35), mis kahandavad teksti arusaadavust ja loetavust, tihti kasutatakse ebatäpseid või ebamääraseid väljendeid, millest tekib probleeme direktiivi ülevõtmisel riiklikesse õigusaktidesse. Lisaks sellele ei ole liigitamine alati arusaadav (nt inertsmüüki käsitlev artikkel 45 VI peatükis – Üldsätted). Kui mainitud ebaselgused jäävad direktiivi alles, siis tuleb direktiivi ja riiklikesse õigusaktidesse lisada säte, mille kohaselt tõlgendatakse mitmetähenduslikkusest tulenevate vaidluste puhul teksti tarbija kui nõrgema poole kasuks.

5.2. Lisaks jäetakse ettepanekus praktiliselt käsitlemata menetlus- ja karistuseeskirjad, mis maksimaalse ühtlustamise loogilise tulemusena jäävad edaspidigi liikmesriikide vastutusalasse (vt põhjendus 58 ja artikkel 42). Kõnealune aspekt võib põhjustada olulisi ebakõlasid ühtlustamisel. Näitena võib tuua järgmised juhud: i) teavitamise üldnõuded (artikkel 5), milles jäetakse liikmesriikide ülesandeks mittetäitmise tagajärgede kindlaksmääramine, ent kasutades selleks imelikku väljendit „lepinguõiguse valdkonnas”, nii et jääb ebaselgeks, kas haldus- või kriminaalkaristuste määramist peetakse direktiivi sätete rikkumiseks; ii) mõne lepingutingimuse ebaausaks tunnistamise tagajärjed, kuna ettepanekus on öeldud üksnes seda, et ebaausad lepingutingimused ei ole tarbija jaoks siduvad ning et liikmesriigid võivad kasutada riikliku lepinguõiguse kõiki üldmõisteid, mis on vastavuses taotletud eesmärgiga (vt põhjendus 54 ja artikkel 37), lepingust taganemise kord.

5.3. Liikmesriikide õigussüsteemide vastuolulisus taganemisõiguse osas. Kõnealune õigus – mis tundub jätvat pacta sunt servanda põhimõtte (lepingute täitmise kohustus) võlaõigusest välja – on liikmesriigiti erineva õigusliku olemusega, alates lepingust ühepoolsest taganemisest kuni kokkuleppe saavutamiseni ja lõpuks lepingu tühistamiseni, kusjuures igaühel neist on erinev õiguslik mõju. Komisjonil tuleks kõnealuse küsimuse üle arutleda ja lisada ettepanekusse sidus lahendus lepinguõiguse kõnealusele aspektile.

5.4. Mõisted ja reguleerimisala

Komitee leiab, et komisjon peaks ettepaneku tekstis täpsustama, kas liikmesriigid võivad teha esitatud mõistetesse omapoolseid täiendusi.

5.4.1. Tarbija (artikli 2 lõige 1). Esitatud määratlus, mis on küll kooskõlas suurema osa ühenduse tekstidega, jätab täpsustamata, kas seda mõistet on võimalik laiendada erinevatel eesmärkidel tegutsevale füüsilisele isikule, (12) mida tunnistatakse paljudes liikmesriikides, (13) või teatud juriidilistele isikutele. Selline tarbija range määratlus, mida tõlgendatakse vastavalt Euroopa Kohtu praktikale ja ebaausaid kaubandustavasid käsitlevale direktiivile 2005/29/EÜ, koos artikli 4 sätetega (millega keelatakse rangemad eeskirjad, millega tagataks tarbijakaitse erinev tase) ei võimalda kaitsta haavatavate tarbijate kategooriat, mida ettepanekus käsitletavad lepingud võivad mõjutada. Siinkohal tuleb märkida, et direktiivis 2005/29/EÜ (artikli 5 lõikes 3) tunnistatakse haavatavate tarbijate olemasolu. Seda tuleks teha ka kõnealuses ettepanekus.

5.4.2. Kaupleja (artikli 2 lõige 2). Esitatud ettepanekus ei selgitata mittetulundusorganisatsioonide ega riigiasutuste olukorda, kui nood tegutsevad väljaspool oma riigivõimu volitusi (iure imperium).

5.4.3. Kaup ja toode (artikli 2 lõiked 4 ja 12). Kaubale ja tootele eri määratluste kehtestamine (toote määratlus on sama kui direktiivis 2005/29/EÜ) on segane ja halvasti mõistetav. Eelkõige tekitab probleeme elekter, mis on kas kaup või teenus vastavalt sellele, kas see tekitab lepinguväliseid või lepingulisi kohustusi. See loomulikult ei aita parandada ühenduse õiguse sidusust. Näib vastuoluline, et direktiivist jäetakse välja elekter, samas kui paljudes liikmesriikides kohaldatakse direktiivi elektrit säilitavatele üksustele, nt patareid ja akud.

5.4.4. Kaugleping (artikli 2 lõige 6). See määratlus on laiem kui kehtivas direktiivis esitatud kaugmüügi määratlus. See tekitab probleeme. Uue määratluse kohaselt tuleb kauglepingu sõlmimiseks kasutada eranditult kaugsidevahendeid. Seeläbi muutuvad paljud lepingud, mis varem ei olnud kauglepingud, nüüd kauglepinguteks. Toome selle kohta kaks näidet. Tarbija X siseneb poodi ja räägib võimalikust ostust, naaseb koju ja helistab seejärel poodi, et ost kinnitada. Ei ole selge, miks on vaja määratlust laiendada kirjeldatud näite hõlmamiseks. Teise näitena saabub müüja tarbija Y koju ja tarbija Y teeb külaskäigu ajal müüjale pakkumise tema toodete ostmiseks. See toimub kas suuliselt või tellimislehte täites. Hiljem teavitab müüja tarbijat Y telefoni või kirja teel pakkumise vastuvõtmisest müüja poolt. Teises näites näib leping olevat nii kaugleping kui ka väljaspool äriruume sõlmitav leping. Kumb neist kahest ta siis on? Kas lepingust taganemise tähtaeg on 14 päeva alates lepingu kuupäevast (väljaspool äriruume) või 14 päeva alates tellimuse täitmise kuupäevast (kaugleping)? Kauglepingu ja väljaspool äriruume sõlmitava lepingu määratlused ei tohi kattuda.

5.4.5. Äriruum (artikli 2 lõige 9). Taas on tegemist määratlusega, mille tegelik ulatus ei ole hästi mõistetav. Tõlgendades seda määratlust põhjenduse 15 raames, tekib järgmine küsimus: kas lennuki või laeva pardal toimuvat müüki tuleb käsitleda äriruumis või väljaspool äriruumi toimuva müügina?

5.4.6. Kauba garantii. Ettepanekus võetakse kasutusele mõiste „kauba garantii”, mis pärineb garantiisid ja müügijärgseid teenuseid käsitlevast rohelisest raamatust (vt artikli 2 lõige 18), kuid nüüd ei eristata seda õiguslikust garantiist, mida käsitletakse vaid direktiivis 99/44/EÜ (vt artikli 1 lõike 2 punkt e). Selline asendus võib tekitada tarbijates segadust, milline on kummagi garantii tegelik ulatus. Tuleb selgitada, et igal juhul tugineb kauba garantii kaupleja vabatahtlikkuse nõudele, samas kui õiguslik garantii on kohustuslik.

5.4.7. Vahendaja. Nii vahendaja määratlus (artikli 2 lõige 19) kui ka vahendajatele kohaldatavad konkreetsed teavitamisnõuded (artikkel 7) on halvasti mõistetavad. Tegemist on kas kutsealase tegevusega, mis kuulub direktiivi reguleerimisalasse, või mitte, mille puhul ei ole vaja seda ka reguleerida. Seepärast soovitab komitee kõnealust küsimust täpsustada.

5.4.8. Tarbija teavitamine (artikkel 5). Lepingueelse teavitamise üldnõuetes nähtub tekstist selgelt võimalus teavet mitte anda (1. „Enne mistahes müügi- või teenuslepingu sõlmimist peab kaupleja esitama tarbijale järgmise teabe, kui selline teave ei ole kontekstist niigi selge.”). Komitee arvates tekitab selline sõnastus palju kahtlusi ja loob kindlusetust, mistõttu komitee seda ei toeta.

5.4.9. Samuti ei ole rahvusvahelise eraõiguse kontekstis selge, kas tuleks kohaldada Rooma I määrust (nagu näikse viitavat artikli 5 lõige 3) või teavitamiskohustuse rikkumise korral Rooma II määruse artiklit 12 (Rooma II määruse põhjendus 30).

5.4.10. Ettepaneku artikli 6 lõikes 2 esitatud säte määrata teavitamiskohustuse rikkumisest tulenevad tagajärjed kindlaks vastavalt kehtivale riiklikule õigusele ei näi mõistlik ja põhjustaks erinevaid lahendusi. Seepärast tuleks seda ühtlustada.

5.4.11. Enampakkumised. Tuleks selgitada, et riigiasutuste korraldatavad kohustuslikud enampakkumised on igal juhul ettepaneku reguleerimisalast välja arvatud. Ettepanek sisaldab küll enampakkumise ja avaliku enampakkumise mõisteid, kuid need korraldatakse kaupleja poolt vabatahtlikult.

5.5. Väljaspool äriruume sõlmitavad lepingud ja kauglepingud

Direktiivis 85/577/EMÜ, mis oli tarbijakaitse valdkonna üks esimesi Euroopa õigusakte, viidatakse vähestele moonutustele õigusaktide riiklikku õigusesse ülevõtmisel. Need puudutavad eelkõige teatud lepingute (kauba väärtuse või liigi alusel) väljajätmise võimaluse kasutamist või tarbijakaitse laiendamist minimaalse ühtlustatuse klausli alusel (artikkel 8). Seepärast ei tekita kavandatud üldine maksimaalne ühtlustamine probleeme, vaid on tasakaalus ja positiivne. Direktiivi 85/577/EMÜ kohaldatakse vaid siis, kui kaupleja külaskäiku tarbija koju või töökohta ei ole taotletud. Ettepanek laiendada reguleerimisala, hõlmamaks ka taotletud külastused, on vastuvõetav eeldusel, et laiendatakse artikli 19 lõikes 2 sätestatud erandeid. Taganemisõigust ei tuleks kohaldada lisaks selliste lepingute korral (nagu kauglepingud), mille puhul on tegemist:

a) teenusega, mille osutamine on alanud tarbija eelneval nõusolekul enne taganemisperioodi lõppemist;

b) sellise kauba tarnimisega, mis on valmistatud tarbija esitatud kirjelduse kohaselt või konkreetsele isikule või mis võib kiiresti rikneda või aeguda.

5.5.1.1. Kui esimest neist kahest erandist artikli 19 lõikesse 2 ei lisata, võivad teenuste osutajad paluda tarbijatel, kes tahavad, et teatud töö kiiresti ära tehtaks (nt parandused köögis või juukselõikus kodus), vähemalt 14 päeva oodata. Kui teist erandit ei lisata, võib mõõtude järgi kaupa (nt köögimööbel või ülikonnad) valmistav kaupleja keelduda lepingu täitmise alustamisest enne vähemalt 14 päeva möödumist. Samuti võiks tarbija lepingust taganeda, jättes kauplejale kätte kauba, mida ei ole võimalik müüa.

5.5.2. Mis puudutab kauglepinguid, ei ole võrdlusanalüüsiga (14) tuvastatud küll suuri erinevusi direktiivi 1997/7/EÜ ülevõtmisel, kuid ka siinkohal tuleb märkida, et liikmesriigid kasutasid minimaalse ühtlustatuse võimalusi ja klauslit, et kehtestada tarbijaid soosivam kord. Oleks kasulik sätestada tarbijakaitsevõimalused kaugmüügi puhul kolmandate riikidega.

5.5.3. Kõige selle taustal on aga võimalik leida siseturu toimimise potentsiaalseid takistusi, mille põhjustavad erinevad erandite nimekirjad või erinevad teavitamisnõuded kauplejatele.

5.5.4. Komitee leiab, et kohaldamise erandite küsimuses on veel võimalik teha parandusi, nt selliste kaupade (või teenuste) lisamine sellesse nimekirja, mis on madalama väärtusega (15) või mida võidakse lisada tervishoiu, hügieeni või turvalisuse kaalutlustel. Eelkõige kehtib see toiduohutuse puhul (vt artikli 20 lõike 1 punkt d), kus tuleks esitada selge viide määruse (EÜ) nr 178/2002 (16) artiklile 2. Madalama väärtusega kaupade (ja teenuste) erandi puhul on veel võimalik märkimisväärselt tõsta direktiivis 85/577/EMÜ kehtestatud 60 euro suurust summat.

5.5.5. Mis puudutab kõnealustest lepingutest taganemise õigust, mis ettepanekus ühtlustatakse üheks 14 päeva pikkuseks tähtajaks, kiidab komitee heaks selle, et on selgitatud tähtaja arvutamise viisi. Nagu eespool mainitud, tuleks siiski ühtlustada selle õiguse mõistet ja mõju.

5.5.6. Komitee kahtleb samuti, kas on sobiv kehtestada artikli 17 lõikes 2 sätestatud tarbija vastutus („Tarbija vastutab ainult kauba väärtuse vähenemise eest, mis on tingitud kauba kasutamisest muul viisil, kui on vaja kauba olemuses ja toimimises veendumiseks”), sest komitee leiab, et see säte tekitaks tarbijate seas kahtlusi ja võimalikke tõendamisprobleeme.

5.5.7. Hoolimata praegu kavandatavate eeskirjade täiustamise vajadusest, tervitaks komitee (17) seda, et kavandatud maksimaalne ühtlustamine piirduks vaid kõnealuse kahe direktiiviga, reguleerides müügimeetodeid viisil, mis annab neile suurema piiriülese olemuse võimaluse.

6. Ebaõiglased tingimused tarbijalepingutes

Praegu direktiiviga 93/13/EMÜ reguleeritav valdkond on koondatud V peatükki ning II ja III lisasse, kuid komitee leiab (lähtudes komisjoni enda uuringutest), et seda teemat ei peaks kõnealuses ettepanekus käsitlema, vaid see tuleks välja jätta, sest selle valdkonna täielik ühtlustamine ühenduse õiguse praeguse arengu taustal põhjustab kindlasti eri liikmesriikide õigussüsteemides probleeme.

Kui komisjon siiski ei jäta täielikult välja kõiki sätteid, mis puudutavad ebaõiglasi tingimusi tarbijalepingutes, esitab komitee järgmised tähelepanekud.

6.1.1.1. Tegemist on teatavasti lepinguõiguse ühe keskse teemaga, mida enne direktiivi vastuvõtmist reguleerisid osaliselt liikmesriigid.

6.1.1.2. Direktiivi ülevõtmise võrdlusanalüüs näitab, et suures osas rakendasid liikmesriigid minimaalse ühtlustatuse klauslit (artikkel 8), ning neil kehtib praegu tarbijate jaoks soodsam kord kui direktiiviga sätestatu. Seepärast ei ole praeguses arenguetapis selle valdkonna täielik ühtlustamine soovitatav (14).

6.1.1.3. Seepärast oleks soovitav, et esitatud ettepanekuga, millega kuulutatakse kehtetuks kehtiv direktiiv, ei saavutataks mitte ainult võrdselt kõrge ülevõtmise tase, vaid täpsustaks ka mitmeid ebaselgeid punkte, mis tekitavad lahknevusi eeskirjade ja kohtupraktika vahel.

6.1.1.4. See puudutab loomulikult heausksuse nõuet ning õiguste ja kohustuste tasakaalustamatust, mida käsitletakse kehtiva direktiivi artikli 3 lõikes 1 ja mis säilitatakse peaaegu muutmata kujul direktiivi ettepaneku artikli 32 lõikes 1, seoses nüüd artiklis 31 käsitletavate läbipaistvusnõuete mittetäitmise tagajärgedega.

6.1.1.5. Seoses kohaldamisalaga tuleb tähelepanu juhtida teatud piirangu lisamisele tarbijate kahjuks. Kui kõnealusesse ettepanekusse on hõlmatud vaid kirjalikes lepingutes sisalduvad klauslid (artikli 30 lõikes 1: „eelnevalt […] koostatud”), sätestades, et „liikmesriigid ei kehtesta vormilisi nõudeid lepingutingimuste esitamise ega tarbijale kättesaadavaks tegemise kohta”, kohaldatakse kehtivat direktiivi ka suulistele lepingutele (vrd direktiivi 93/13/EMÜ artikli 5 mõju), nagu toimub ka osas liikmesriikides.

6.1.1.6. Komitee leiab, et kehtiva korra säilitamine koos liikmesriikide ametiasutuste poolt ebaõiglaseks kuulutatud lepingutingimuste registreerimise komitee ja süsteemi loomisega on ebaõiglastest lepingutingimustest teavitamiseks piisav samm, mis on mittevastavuse kulude vähenemist arvestades väga kasulik kauplejatele, aga ka seaduste kohaldajatele ja tarbijatele.

6.1.1.7. Ebaõiglaste lepingutingimuste teema on horisontaalselt kohaldatav kõigile tarbijalepingutele ning paljudel juhtudel ka kauplejatevahelistele lepingutele. Komitee leiab, et komisjoni ettepanek avaldaks selles küsimuses kõigis liikmesriikides väga suurt negatiivset mõju lepinguõiguse tasandil üldiselt ja täpsemalt tarbijakaitse tasandil.

7. Tarbekaupade müügi ja nende garantiide teatud aspektid

7.1. Komitee peab selle küsimuse lisamist direktiivi põhjendamatuks ja taotleb selle ettepanekust väljajätmist, sest ühenduse sekkumine ei too siinkohal mingit lisaväärtust ega tõsta tarbijakaitse taset.

7.2. Direktiiv 1999/44/EÜ võimaldas liikmesriikidel kehtestada või säilitada suuremat tarbijakaitset tagavaid meetmeid, mis leidsid väljundi erinevates riiklikes õigusaktides.

7.3. Selles küsimuses on näha märkimisväärsete ülevõtmise suundumuste puudumine, (18) sest eranditult kõigil liikmesriikidel olid juba eelnevalt olemas eeskirjad direktiiviga reguleeritavate tarbekaupade ostu- ja müügilepingute kohta.

7.4. Riski ülekandmist käsitledes (artikkel 23) püütakse ettepanekus lahendada esilekerkinud lahkarvamused seoses tarne mõistega. Selle tulemusena vastutab kaupleja tarbija ees alates hetkest, kui toimub nimetatud riski ülekandumine (artikkel 15), mis võib muuta selle küsimuse selgemaks ja toimimise paremaks.

7.5. Komitee arvates on aga kaupade tarnimise üldtähtaja kehtestamine vastuoluline, välja arvatud müügi mõne liigi puhul (väljaspool äriruume toimuv müük ja kaugmüük), sest ettepaneku artiklis 22 kehtestatud säte, et kaupleja tarnib kauba 30 päeva jooksul alates lepingu sõlmimise päevast, on ebaproportsionaalne.

7.6. Sellegipoolest, olles kaotanud liikmesriikide võimaluse kehtestada tähtaeg kooskõlas kehtiva direktiivi sätetega ja määrates nüüd ühtse kuuekuulise tähtaja, vähendab ettepanek tarbijate õigusi, sest paneb tarbijate õlule kohustuse tõendada hiljem esilekerkivate puuduste olemasolu.

7.7. Samuti, mis puudutab mittevastavuse tõendamise tähtaega ja kohustust, lühendaks mittevastavusest teatamise kohustuse kehtestamine direktiivi ettepanekuga tegelikkuses garantiiaega nimetatud teatamise tähtaja pikkuseks kõigis liikmesriikides, mis ei ole seda mehhanismi valinud, nagu selgub artikli 28 lõigetest 4 ja 5.

8. Puudujäägid menetluses

8.1. Ettepaneku artiklites esitatakse rida menetluseeskirju, nagu tõendamiskohustus ja menetluste algatamise õigus, mis peaksid olema sidusa menetluskorra saavutamiseks rohkem täpsustatud. Puuduvad ennetusmeetmete võtmise võimalust, ettekirjutust taotleva hagi ja kahjunõude esitamise kombineerimist ning kohtuotsuste avalikustamist käsitlevad sätted.

8.2. Ühishagide osas viitab komitee sel teemal hiljuti esitatud seisukohtadele (19).

Brüssel, 16. juuli 2009. Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee president Mario SEPI

(1) EÜT C 241, 7.10.2002.

(2) ELT C 256, 27.10.2007.

(3) ELT C 175, 27.7.2007 ja ELT C 44, 16.2.2008.

(4) Sama viide kui joonealuses märkuses 2.

(5) Läbivaatamise protsessi kirjeldati teatises „Euroopa lepinguõigus ja ühenduse õigustiku muutmine: tulevikuplaanid”, KOM(2004) 651 lõplik, ELT C 14, 20.1.2005.

(6) „Preparatory Impact Assessment on the review of the consumer acquis/GP analytical report”, 6.11.2007, koostanud GHK/CIVIC Consulting/Bureau Van Dijk – kättesaadav Euroopa Komisjoni veebilehel.

(7) Vt KOM(2007) 447 lõplik, 25.7.2007, „Teine arenguaruanne ühtse tugiraamistiku kohta”; samuti Euroopa Parlamendi 3. septembri 2008. aasta resolutsioon Euroopa lepinguõiguse ühtse tugiraamistiku kohta; nõukogu 18. aprilli 2008. aasta resolutsioon 2836, lk 18.

(8) Vt Special EB nr 298 („Consumer Protection in internal Market” (Tarbijakaitse siseturul) – 2008); Flash EB nr 224 („Business attitudes towards cross-border sales and consumer protection” (Äriringkondade suhtumine piiriülesesse kaubandusse ja tarbijakaitse) – 2008); Flash EB nr 250 („Confidence in Information Society” (Usaldus infoühiskonna vastu), mai 2009) ning „Report on cross-border e-commerce in the EU” (Aruanne e-kaubanduse kohta ELis), SEK (2009)283 lõplik, 5.3.2009.

(9) Nagu selgub Euroopa Kohtu 23. aprilli 2009. aasta otsusest (liidetud kohtuasjad C-261/07 ja C-299/07).

(10) Nt rajati tarbijakaitse talitus, mis sai alles 1989. aastal teistest valdkondadest sõltumatuks, ning tarbijate nõuandekomitee.

(11) Jagatud pädevus Euroopa põhiseaduse lepingus nagu ka Lissaboni lepingu artiklis 169, vt ELT C 155, 9.5.2008, lk 51.

(12) „Tarbija on füüsiline isik, kes tegutseb eelkõige eesmärkidel, mis ei ole seotud tema kaubandus-, majandus- või kutsetegevusega.” Draft Common Group of Reference (DCFR) Outline Edition, detsember 2008.

(13) Austria, Belgia, Taani, Kreeka, Soome, Rootsi, Hispaania ja Portugal on laiendanud tarbija mõistet.

(14) Vrd „EC Consumer Law Compendium – Comparative Analysis”, prof dr Hans Schulte-Nolke, dr Christian Twigg-Flesner ja dr Martin Ebers, veebruar 2008, koostatud Euroopa Komisjoni jaoks teenuslepingu nr 17.020100/04/389299 raames: „Annotated Compendium including a comparative analysis of the Community consumer caquis”.

(15) Direktiivi 85/577/EÜ artikli 3 lõige 1. Seda võimalust kasutasid 18 liikmesriiki.

(16) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 28. jaanuari 2002. aasta määrus (EÜ) nr 178/2002, millega sätestatakse toidualaste õigusnormide üldised põhimõtted ja nõuded, asutatakse Euroopa Toiduohutusamet ja kehtestatakse toidu ohutusega seotud menetlused (EÜT L 31, 1.2.2002, lk 1).

(17) ELT C 175, 27.7.2007 ja ELT C 162, 25.6.2008.

(18) Vrd „EC Consumer Law Compendium – Comparative Analysis”, prof dr Hans Schulte-Nolke, dr Christian Twigg-Flesner ja dr Martin Ebers, veebruar 2008, koostatud Euroopa Komisjoni jaoks teenuslepingu nr 17.020100/04/389299 raames: „Annotated Compendium including a comparative analysis of the Community consumer caquis”.

(19) ELT C 162, 25.6.2008.