Direktiivi eesmärk on minimaalne ühtlustamine. Sellega ei ole ette nähtud konkreetset mudelit vaidluste kohtuvälise lahendamise üksuse juriidilise vormi, rahastamise viisi ega asjaomaste üksustega geograafilise ja valdkondliku kaetuse kohta. Samamoodi ei ole direktiiviga kehtestatud vaidluste kohtuvälise lahendamise menetluse konkreetset liiki ega reguleeritud seda, kas osalemine niisuguses menetluses on vabatahtlik või kohustuslik või kas menetluse tulemus on siduv. Kuna direktiivi eesmärk on minimaalne ühtlustamine, võivad liikmesriigid kehtestada või säilitada direktiivis sätestatutest rangemad kvaliteedinõuded. Liikmesriikidele seega antud küllaltki vabad käed selles osas, kuidas täita kohustus tagada täielik kaetus vaidluste kohtuvälise lahendamise üksustega ja kujundada vaidluste kohtuvälise lahendamise riiklik süsteem.

Direktiivi kohaselt hõlbustavad liikmesriigid liidu tarbijate juurdepääsu vaidluste kohtuvälisele lahendamisele ja tagavad, et tarbijatel on võimalik pöörduda kinnitatud kvaliteediga vaidluste kohtuvälise lahendamise üksuste poole, et lahendada vaidlused, mis neil on tekkinud liidu kauplejaga toote või teenuse ostu üle. See hõlmab nii riigisiseseid kui ka piiriüleseid nõudeid, mille tarbijad on esitanud ettevõtjate vastu kõikjal liidus ja peaaegu kõigis jaemüügisektorites (edaspidi „täielik kaetus vaidluste kohtuvälise lahendamise üksustega“), sõltumata sellest, kas ost sooritati veebi kaudu või muul moel. Direktiiviga on kehtestatud juurdepääsetavuse, asjatundlikkuse, sõltumatuse, erapooletuse, läbipaistvuse, tõhususe, õigluse, vabaduse ja õiguspärasuse põhimõtted kohustuslike kvaliteedinõuetena, millele peavad vastama vaidluste kohtuvälise lahendamise üksused, nende juhitavad vaidluste kohtuvälise lahendamise menetlused ning – vähemal määral – sisulised normid, mis tingivad vaidluste kohtuvälise lahendamise menetluse tulemuse. Nõuetele vastavus tagatakse eraldi sertifitseerimis- ja kontrollimeetmetega. Liikmesriigid määravad riigi pädevad asutused, kes seavad sisse vaidluste kohtuvälise lahendamise niisuguste üksuste riikliku nimekirja, mille vastavust direktiivi kvaliteedinõuetele nad kinnitavad, ning haldavad seda nimekirja. Vaidluste kohtuvälise lahendamise sertifitseeritud üksuste riiklikest nimekirjadest teavitatakse komisjoni. Riikide pädevad asutused teevad pidevat järelevalvet vaidluste kohtuvälise lahendamise üksuste nõuetele vastavuse üle ning nimekirja saavad jääda vaid nõuetele vastavad vaidluste kohtuvälise lahendamise üksused. Teatud tingimustel peavad kauplejad teavitama tarbijaid vaidluste kohtuvälise lahendamise üksusest või üksustest, mille pädevusse kuulub nendele kauplejatele esitatavate nõuete menetlemine.

Tarbijavaidluste kohtuväline lahendamine pakub tarbijatele, jaemüüjatele ja õigusemõistmise jaoks laiemalt märkimisväärseid võimalusi. Võimalus lahendada vaidlusi lihtsalt, õiglaselt ja kulutõhusalt väljaspool kohut suurendab tarbijate kindlust jaemüüjatelt sisseostude tegemisel, eriti kui seda tehakse veebis. Vaidluste kohtuvälise lahendamise mitteametlikum ja tavapäraselt lepituslik olemus võimaldab osapooltel hoida kliendisuhet ka pärast vaidluse tekkimist. Lahendades vaidlusi kohtuväliselt, saavad jaemüüjad olulist tagasisidet oma toodete ja teenuste kohta ning on oma konkurentide suhtes eelisseisus, sest hoiavad kokku kohtukuludelt ja näitavad, et nende klienditeenindus on kõrgetasemeline. Pealegi vähendab tõhus vaidluste kohtuvälise lahendamise üksuste süsteem kohtute töökoormust, eriti väiksemate vaidluste korral. Direktiivi 2013/11/EL ja määruse (EL) nr 524/2013 eesmärk on need võimalused ära kasutada, kehtestades õigusraamistiku, mille abil tagatakse, et tarbijatel on võimalik lahendada vaidlused kauplejaga sõlmitud lepingu üle kvaliteetsete kohtuväliste menetluste, sealhulgas mitmekeelse internetipõhise vaidluste lahendamise platvormi kaudu.

Põhjalikud tarbijavaidluste kohtuvälise lahendamise süsteemid kõikjal liidus on kehtestatud alles alates 2018. aasta lõpust, seetõttu on andmeid vaidluste kohtuvälise lahendamise võimaluse kasutamise kohta vähe.

Seetõttu on liidu poliitikakujundajad lisaks tarbijaõigusi käsitlevale materiaalõigusele töötanud välja hulga seadusandlikke ja muid vahendeid, mille eesmärk on tõhustada tarbijaõiguste rakendamist liikmesriikides (edaspidi „liidu rakendusvahendid“). Olulise osa nimetatud rakendusvahenditest moodustab tarbijavaidluste alternatiivne lahendamine ehk vaidluste lahendamine kohtuväliseid meetmeid kasutades (edaspidi „vaidluste kohtuväline lahendamine“). Vaidluste kohtuväline lahendamine tekkis Euroopas esmakordselt 1960. aastate lõpus ning alates 1990. aastatest on see üha rohkemates liikmesriikides aina enam levinud. Alguses käsitlesid liidu poliitikakujundajad tarbijavaidluste kohtuvälist lahendamist mittesiduvates normides ning valdkonnapõhistes õigusaktides, millega kohustati liikmesriike ergutama või tagama vaidluste kohtuvälise lahendamise korra ettenägemist. Direktiiviga 2013/11/EL tarbijavaidluste kohtuvälise lahendamise kohta (edaspidi „vaidluste kohtuvälise lahendamise direktiiv“) ning määrusega (EL) nr 524/2013 tarbijavaidluste internetipõhise lahendamise kohta (edaspidi „vaidluste internetipõhise lahendamise määrus“) kehtestati horisontaalne õigusraamistik. Nagu on märgitud komisjoni teatises „Uus kokkulepe tarbijatega“ on tarbijavaidluste kohtuvälise/internetipõhise lahendamise raamistiku tugevdamine esmatähtis komisjoni püüdlustes täiendada liidu rakendusvahendeid, muuta olemasolevad rakendusvahendid kõigiti tõhusaks ja viia ellu liidu tarbijaõiguse kogu potentsiaal.

Viimase 32 aasta jooksul on ELis välja töötatud põhjalikud tarbijaõigusi reguleerivad materiaalõiguse normid, millega kaitstakse ja toetatakse tarbijaid nende majandustegevuses liidu ühtsel turul. Näiteks on liidu tarbijatel õigus tagastada veebi kaudu ostetud toode 14 päeva jooksul või nõuda garantiiajal toote parandamist või asendamist. Niisugustest õigustest lähtuvad tarbijate ootused ning kui ettevõtjad nendega arvestavad, aitab see tekkida usaldusväärsel ja konkurentsivõimelisel jaeturul, samuti edendab see liidu majanduskasvu. Selleks et mainitud kasu jõuaks tarbijate, ettevõtjate ja kogu ühtse turuni, tuleb järgida ELi tarbijaõiguse norme ja tagada nende täitmine juhul, kui neid rikutakse.

·Ühendkuningriigi Tsiviillennundusamet, mis on üks Ühendkuningriigi pädevatest asutustest, on avaldanud vaidluste kohtuvälise lahendamise taotlejatele mõeldud juhendi, millega on kehtestatud hulk Ühendkuningriigi rakendusaktis sätestatutest rangemaid kvaliteedinõudeid.

·Vaidluste kohtuvälise lahendamise direktiivi artikli 8 punktis e on sätestatud, et vaidluste kohtuvälise lahendamise 90 päevast tähtaega võib vaidluste kohtuvälise lahendamise üksus väga keerukate vaidluste korral oma äranägemisel pikendada. Belgia õigusega on lisaks ette nähtud, et kõnealust 90 päevast ajavahemikku võib pikendada vaid ühe korra (maksimaalselt 180 päevani), Portugali õiguse kohaselt võib tähtaega pikendada vaid kaks korda (maksimaalselt 270 päevani).

·Vaidluste kohtuvälise lahendamise direktiivi artikli 8 punktis c on sätestatud, et vaidluste kohtuvälise lahendamise menetlus peab olema tarbijaile kättesaadav tasuta või sümboolse menetlustasu eest. Tšehhi Vabariigi, Hispaania, Prantsusmaa, Leedu ja Soome rakendusaktide kohaselt on tarbijavaidluste kohtuvälise lahendamise menetlus tarbijale alati tasuta. Slovakkia rakendusaktis on tarbijatelt võetav tasu piiratud viie euroga, Taani rakendusaktis aga 100 Taani krooniga.

·Vaidluste kohtuvälise lahendamise direktiivi artikli 6 lõike 1 punktis a on sätestatud, et vaidluste kohtuvälise lahendamise eest vastutavatel füüsilistel isikutel peab olema „tarbijavaidluste kohtuvälise või kohtuliku lahendamise alal vajalikud teadmised ja oskused, samuti üldine arusaamine õigusteadusest“. Saksamaa rakendusakti järgi peavad niisugused isikud olema täielikult väljaõppinud juristid või sertifitseeritud lepitajad. Tšehhi Vabariigi rakendusakti kohaselt on nõutav kõrgharidus õigusteaduses või sama valdkonna magistrikraad. Poolas on sarnaselt kehtestatud konkreetsed lisanõuded nende isikute kvalifikatsioonile, kes vastutavad vaidluste kohtuvälise lahendamise eest teatavates avalik-õiguslikes vaidluste kohtuvälise lahendamise üksustes.

Kui enamikus liikmesriikidest on rakendusaktiga sätestatud tarbijakaitse tasemel, mis vastab direktiivi kvaliteedinõuetele, siis mõned liikmesriigid on kehtestanud täiendavaid või rangemaid kvaliteedinõudeid kas rakendusaktis endas või volitades oma riiklikke pädevaid asutusi kehtestama täiendavaid või rangemaid nõudeid nende järelevalve alla kuuluvatele vaidluste kohtuvälise lahendamise üksustele.

Suurem osa liikmesriike tunnustavad kõiki direktiiviga hõlmatud menetlusliike vaidluste kohtuvälise lahendamise võimalike menetlustena. Mõned liikmesriigid aga on välistanud oma rakendusakti kohaldamisalast tarbijavaidluste vahekohtumenetluse. Vaid mõned liikmesriigid on kasutanud ära vaidluste kohtuvälise lahendamise direktiivi artikli 2 lõike 2 punktis a sätestatud võimaluse tunnustada vaidluste kohtuvälise lahendamise võimalike üksustena ettevõtjate palgalisi lepitajaid (médiateurs d’entreprise).

Liikmesriigid on direktiiviga neile selle sätete rakendamisel jäetud tegevusruumi erineval moel kasutanud. Enamik liikmesriike on langetanud valiku vaidluste kohtuvälise lahendamise üksuste avatud nimekirja kasuks, st niisuguse süsteemi kasuks, kus vaidlusi lahendavad organid, kes taotlevad sertifitseerimist vaidluste kohtuvälise lahendamise üksusena, sertifitseeritakse juhul, kui nad on täitnud direktiivis sätestatud ja riigisisesesse õigusse ülevõetud kvaliteedinõuded. Üksikud liikmesriigid on kehtestanud suletud nimekirja, st rakendusaktis on märgitud vaidluste kohtuvälise lahendamise üksuste täielik nimekiri ja uusi sedalaadi üksusi ei saa sertifitseerida. Mõnes vaidluste kohtuvälise lahendamise üksuste avatud nimekirjaga liikmesriigis tuleb teatavad avalik-õiguslikud vaidlusi lahendavad organid rakendusakti järgi sertifitseerida vaidluste kohtuvälise lahendamise üksustena.

Määrus kehtib ka niisuguste vaidluste suhtes, mille kaupleja on algatanud tarbija vastu (ettevõtja poolt tarbijale esitatud nõuded), kui tarbija hariliku viibimiskoha liikmesriigis on lubatud selliste vaidluste lahendamine vaidluste kohtuvälise lahendamise üksuse vahendusel.

Määruse järgi loob komisjon Euroopa internetipõhise vaidluste lahendamise platvormi ja haldab seda. Internetipõhine vaidluste lahendamise platvorm on mitmekeelne interaktiivne veebisait, mis võimaldab tarbijatel esitada veebi teel nõudeid ettevõtjate vastu, kui need puudutavad interneti kaudu (riigisiseselt või piiriüleselt) sooritatud oste. Selles teavitatakse pooli vaidluste kohtuvälise lahendamise sertifitseeritud kvaliteediga üksusest või üksustest, mille pädevuses on tarbija juhtumi menetlemine, ning selle kaudu edastatakse nõue vaidluste kohtuvälise lahendamise üksusele, milles pooled on kokku leppinud. Seejärel saab vaidluste kohtuvälise lahendamise üksus kasutada platvormi juhtumite haldamise tööriista ning menetleda juhtumit veebis platvormi kaudu. Kui pooled ei lepi vaidluste kohtuvälise lahendamise üksuses kokku 30 päeva jooksul kaebuse esitamisest, lõpetatakse juhtumi menetlemine platvormil automaatselt. Juhtumi menetlemise automaatne lõpetamine ei takista tarbijat oma kaebust platvormiväliselt (nt vahetult mõnele vaidluste kohtuvälise lahendamise üksusele) esitamast. Platvormi kasutajaid aitab vaidluste internetipõhise lahendamise kontaktpunktide võrgustik, mille kaudu saab teavet ja abi eelkõige platvormi kasutamise, vaidluste kohtuvälise lahendamise üksuste, tarbijate õiguste ning muude õiguskaitsevahendite kohta. Iga liikmesriik määrab vaidluste internetipõhise lahendamise kontaktpunkti, kus on vähemalt kaks vaidluste internetipõhise lahendamise nõustajat. Riikide vaidluste internetipõhise lahendamise kontaktpunktid teevad omavahel koostööd komisjoni juhitava võrgustiku raames. Internetis kauplejad ja internetipõhised kauplemiskohad peavad oma veebisaidile lisama elektroonilise lingi internetipõhisele vaidluste lahendamise platvormile. Peale selle peavad internetipõhised kauplejad avaldama oma e-posti aadressi.

Vaidluste internetipõhise lahendamise määruses on tuginetud vaidluste kohtuvälise lahendamise direktiivi alusel loodud sertifitseeritud kvaliteediga üksuste taristule ning seda kohaldatakse tarbijavaidlustele, mis on tekkinud veebi teel ostetud toodete või teenuste üle. Selle eesmärk on edendada just ühtse turu digitaalset mõõdet.

Vaidluste kohtuvälise lahendamise süsteemid on liikmesriigiti ülimalt erinevad, eriti sertifitseeritud üksuste arvu ning vaidluste kohtuvälise lahendamise mudeli, st vastava organi juriidilise vormi, rahastamise, jurisdiktsiooni ja rakendatava menetlusliigi poolest. Erisusi esineb ka vaidluste kohtuvälise lahendamise konkreetsete mudelite piires. Näiteks mõned eraõiguslikud vaidluste kohtuvälise lahendamise üksused on oma olemuselt mittetulunduslikud, teised aga on suunatud kasumi teenimisele. Suuremas osas liikmesriikidest on olemas üks või mitu vaidluste kohtuvälise lahendamise täiendavat üksust, mis on pädevad menetlema niisuguseid tarbijavaidlusi, mis ei kuulu mõne muu vaidluste kohtuvälise lahendamise üksuse jurisdiktsiooni alla.

Näiteid vaidluste kohtuvälise lahendamise riiklike süsteemide erisuste kohta

·Rumeenia on teatanud vaid ühest vaidluste kohtuvälise lahendamise üksusest, mis lahendab kõikides jaemüügisektorites tekkinud tarbijavaidlusi. Kuna tegemist on avalik-õigusliku organiga, on see üksus oma olemuselt mittetulunduslik. ·Prantsusmaa on teatanud 99 valdkonnapõhisest vaidluste kohtuvälise lahendamise üksusest, mille hulka kuulub kolm avalik-õiguslikku organit, 43 ettevõtjate palgalist lepitajat (médiateurs d’entreprise), 27 vaidluste kohtuvälise lahendamise üksust, mis on seotud mõne ühingu või liiduga, 24 lepitajate ühingut ning kaks kollegiaalse lepitamise komiteed. Mõned eraõiguslikud vaidluste kohtuvälise lahendamise üksused on suunatud kasumi teenimisele. Kooskõlas Prantsusmaa rakendusaktiga ei kasuta ükski Prantsuse vaidluste kohtuvälise lahendamise üksus menetlust, mille puhul on lahendus pooltele kohustuslikult määratav.

Tekstikast 2

Erisused vaidluste kohtuvälise lahendamise riiklikes süsteemides ilmnevad ka riikide pädevate asutuste puhul. Enamik liikmesriike on määranud ainult ühe pädeva asutuse . Riigi pädeva asutuse ülesanded on üldjuhul antud tarbijaküsimuste eest vastutavatele asutustele või valdkondlikele järelevalveorganitele. Prantsusmaal asutati riigi pädeva asutuse ülesannete täitmiseks eraldi organ: tarbijavaidluste kohtuvälise lahendamise hindamise ja kontrolli komisjon (Commission d’Évaluation et de Contrôle de la Médiation de la Consommation). Sertifitseerimiskord ja järelevalvetavad on riigiti erinevad. Enamik riikide pädevaid asutusi järgivad tavapärast sertifitseerimiskorda, mida rakendatakse, kui vaidlusi lahendav organ esitab mitteametliku taotluse sooviga saada vaidluste kohtuvälise lahendamise sertifitseeritud üksuseks. Riikide pädevate asutuste kontrollikohustusi täidetakse enamasti vaidluste kohtuvälise lahendamise üksuste iga-aastaste tegevusaruannete ja kaebustest saadava teabe põhjal. Mõnes liikmesriigis aga vahetavad pädevad asutused ühtlasi korrapäraselt teavet nende järelevalve alla kuuluvate vaidluste kohtuvälise lahendamise üksustega ja/või teevad regulaarseid auditeid. Liikmesriikides, kus pädevaid asutusi on rohkem kui üks, toimub riigi pädevate asutuste tegevuse riigisisene kooskõlastamine ja koostöö erinevas ulatuses. Kui mõnes sellises liikmesriigis tegutsevad riigi pädevad asutused üksteisest enam-vähem sõltumatult, siis teistes liikmesriikides on nähtud ette parimate tavade korrapärane kooskõlastamine ja vahetus.

d) Vaidluste kohtuvälise lahendamise direktiivi mõju ja tarbijavaidluste kohtuvälise lahendamise võimaluse kasutamine liikmesriikides

Direktiiviga ühtlustati ja täiendati tarbijavaidluste kohtuvälist lahendamist liikmesriikides ning parandati selle kvaliteeti. Liikmesriigid, kus puudus varasem vaidluste kohtuvälise lahendamise kultuur, on lisanud tarbijavaidluste kohtuvälise lahendamise oma riiklikesse tarbijavaidluste lahendamise süsteemidesse. Liikmesriikides, kus vaidluste kohtuvälise lahendamise võimalus oli juba olemas, ärgitas direktiiv vaidluste kohtuvälise lahendamise olemasoleva korra tõhusust üle vaatama ning seda täiendama ja parandama, et see vastaks direktiivis sätestatud täieliku kaetuse ja kvaliteedinõuetele. Olemasolevad tarbijavaidluste lahendamise organid, kes soovisid saada vaidluste kohtuvälise lahendamise sertifitseeritud üksusteks, pidid üle vaatama oma organisatsiooni korralduse, tegevuskorra ja asjade menetlemise käigu. Vaidlusi lahendavad organid täiustasid oma veebisaite, kohandasid oma organisatsiooni korraldust ja tegevuskorda või muutsid juhtimisstruktuuri. Üldiselt on vaidluste kohtuvälise lahendamise üksuste läbipaistvus ja tegevuskord märkimisväärselt paranenud ning menetluste kestus lühenenud. Vaidluste kohtuvälise lahendamise üksused pakuvad oma personalile enam koolitusi ja kasutajad on üksuste pakutud teenustega rohkem rahul. Kvaliteetset teenust pakkuva vaidluste kohtuvälise lahendamise taristu rajamine on ärgitanud ka kauplejaid vaatama üle ja parandama oma organisatsioonisisest kaebuste menetlemise korda.

Vaidluste kohtuvälise lahendamise üksuste suhtes kehtivad läbipaistvusnõuded, eelkõige nõue avaldada iga-aastased tegevusaruanded, samuti sertifitseerimine ja järelevalve, on olulisteks stiimuliteks, mis ärgitavad vaidluste kohtuvälise lahendamise üksuseid oma tegevuse tulemusi järjepidevalt üle vaatama. Samamoodi aitab riikide pädevate asutuste kohustus anda aru oma vaidluste kohtuvälise lahendamise süsteemi kohta kaasa sellele, et tarbijavaidluste kohtuvälise lahendamise üldist tõhusust vaadatakse liikmesriikides korrapäraselt üle. Uue õigusraamistikuga saadud esimestest kogemustest lähtuvalt on mitmes liikmesriigis praegu käimas arutelud vaidluste kohtuvälise lahendamise riiklike süsteemide võimaliku kohandamise üle ning selle üle, millised on tarbijavaidluste kohtuvälise lahendamise parimad tavad. Need kõnelused võtavad üha enam piiriüleseid mõõtmeid ning mõnes liikmesriigis edukalt katsetatud lahendused leiavad rakendust ka teistes liikmesriikides. Tekkimas on üleliiduline vaidluste kohtuvälise lahendamise sidusrühmade kogukond.

Ehkki vaidluste kohtuvälise lahendamise võimaluse kättesaadavust ja kvaliteeti on parandatud kogu liidus, on uue õigusraamistiku rakendamine liikmesriigiti erinev. Üldjoontes saab eristada kolme liikmesriikide rühma: i) liikmesriigid, kus varasem vaidluste kohtuvälise lahendamise kultuur on kõrgelt arenenud (nt Soome) ja kus vaidluste kohtuvälise lahendamise normide rakendamisega ei kaasne suuri muutusi, ii) liikmesriigid, kus vaidluste kohtuvälise lahendamise süsteem oli küll varem olemas, kuid see ei olnud täielik (nt Saksamaa) ja kus vaidluste kohtuväline lahendamine on kasvuteel, ning iii) liikmesriigid, kus varasem vaidluste kohtuvälise lahendamise traditsioon puudus (nt Sloveenia) ja kus vaidluste sedalaadi lahendamise juurutamine on endiselt aeglane.

Kokkuvõttes leiab vaidluste kohtuvälise lahendamise uus raamistik ikka veel vähest rakendust. Käesoleva aruande tarbeks kogutud tõendite alusel võib tuvastada kolm põhilist probleemi, mis takistavad praegu raamistiku tõhusat toimimist.

(1)Teadlikkus ja arusaam vaidluste kohtuvälisest lahendamisest

Kuigi üldine teadlikkus vaidluste kohtuvälisest lahendamisest on tarbijate ja jaemüüjate hulgas suurenenud, ei ole see mõnes piirkonnas ja jaemüügisektoris ikka veel piisav. Üldiselt on teadlikkus vaidluste kohtuvälisest lahendamisest VKEdes väiksem kui suurtes jaemüügiettevõtjates. Nii tarbijatel kui ka kauplejatel on vaidluste kohtuvälise lahendamise ja vastavate üksuste kohta väärarusaamu. Näiteks tarbijad ajavad vaidluste kohtuvälise lahendamise üksused mõnikord segamini kaupleja klienditeenindusega või neile tundub, et üksused on kaupleja kasuks kallutatud, eriti juhul, kui vaidluste kohtuvälise lahendamise üksus on seotud kauplejaga või kaupleja ettevõtjate liiduga või kui vaidluse kohtuvälise lahendamise tulemus kinnitab kaupleja seisukohta. Kauplejad peavad vaidluste kohtuvälise lahendamise üksusi mõnikord tarbijate huvide eest seisjateks ja seetõttu tajuvad neid tarbija kasuks kallutatutena. Olukorra muudab keeruliseks vaidluste kohtuvälise lahendamise süsteemide mitmekesisus, mis hõlmab tervet rida erinevaid vaidluste kohtuvälise lahendamise mudeleid, nimetusi ja menetlusi.

(2)Vaidluste kohtuvälise lahendamise riiklikes süsteemides orienteerumine

Vaidluste kohtuvälise lahendamise süsteemide mitmepalgelisus muudab nendes orienteerumise tarbijatele ja jaemüüjatele keeruliseks, eriti liikmesriikides, kus sertifitseeritud üksuseid on suur hulk. Üldjuhul, kui ühe jaemüügisektori tarbeks on olemas rohkem kui üks vaidluste kohtuvälise lahendamise üksus, tekitab see tarbijates ja kauplejates segadust ning nad ei oska otsustada, millise üksuse poole pöörduda. Eraldi raskus liikmesriigi vaidluste kohtuvälise lahendamise süsteemis orienteerumisel ilmneb, kui see süsteem hõlmab üksusi, mille jurisdiktsioon piirdub konkreetses jaemüügisektoris tekkinud vaidluse kindlate aspektidega ning seda lausa nii, et tarbijal võib tekkida vajadus pöörduda oma probleemi täielikuks lahendamiseks kahe vaidluste kohtuvälise lahendamise üksuse poole.

(3)Kauplejate osalemine vaidluste kohtuvälise lahendamise menetlustes

Kuigi kauplejate üldine osalemine vaidluste kohtuvälises lahendamises on alates 2014. aastast aeglaselt, kuid püsivalt kasvanud, on vaid üks kolmest jaemüüjast praegu valmis kasutama vaidluste kohtuvälise lahendamise võimalust. Ilmselgelt ei ole see piisav ka juhul, kui võtta arvesse, et märkimisväärne osa jaemüüjatest, kes ei kasuta vaidluste kohtuvälise lahendamise võimalust, lahendab vaidlused tarbijaga kahepoolselt. Kuna liikmesriikidele on direktiiviga jäetud vaidluste kohtuvälise lahendamise süsteemi kujundamisel vabad käed, on mitmes liikmesriigis välja töötatud või säilitatud vaidluste kohtuvälise lahendamise niisugused mudelid, mille tulemuseks on suur osalusmäär. Niisuguseid vaidluste kohtuvälise lahendamise mudeleid võib leida igas allpool toodud neljast kategooriast:

I.mudelid, mille korral on kaupleja osalemine riigisiseste õigusaktide järgi kohustuslik;

II.mudelid, mille korral ei ole kaupleja osalemine õigusaktide järgi kohustuslik, kuid mille korral on kaupleja sellegipoolest kohustatud osalema vaidluste kohtuvälise lahendamise menetluses;

III.mudelid, mille korral ei ole kaupleja osalemine vaidluste kohtuvälise lahendamise menetluses ei õigusaktide järgi ega muul põhjusel kohustuslik, kuid selles osalemist soodustatakse konkreetse meetme abil ning