[pic] | EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON |

Brüssel 2.7.2008

KOM(2008) 414 lõplik

2008/0142 (COD)

Ettepanek:

EUROOPA PARLAMENDI JA NÕUKOGU DIREKTIIV

patsiendiõiguste kohaldamise kohta piiriüleses tervishoius

{SEC(2008) 2163}{SEC(2008) 2164}{SEC(2008) 2183}

(komisjoni esitatud)

SELETUSKIRI

1. TAUST JA ETTEVALMISTUSTÖÖD

aastal kutsusid tervishoiuministrid ja teised sidusrühmad komisjoni üles uurima, kuidas oleks võimalik parandada õiguskindlust piiriüleste tervishoiuteenuste valdkonnas, järgides Euroopa Kohtu kohtupraktikat seoses patsiendi õigusega saada ravi teises liikmesriigis[1]. Kohtu otsused üksikute kohtuasjade kohta on iseenesest selged, kuid siiski on vaja selgust parandada, et tagada tervishoiuteenuste saamise ja osutamisega seotud vabaduste üldisem ja tõhusam kohaldamine. Komisjoni 2004. aasta alguses esitatud ettepanek siseturul pakutavate teenuste direktiivi kohta sisaldas seetõttu sätteid, millega kodifitseeriti Euroopa kohtu otsuseid vaba liikumise põhimõtete kohaldamise kohta tervishoiuteenuste suhtes. Euroopa Parlament ja nõukogu ei kiitnud kõnealust lähenemisviisi siiski heaks. Oldi seisukohal, et ei ole piisavalt arvesse võetud tervishoiuteenuste eripära, eriti nende tehnilist keerukust, nende suurt tähtsust avalikkusele ja riikliku rahastamise suurt osakaalu. Seetõttu töötas komisjon välja eraldi tervishoiuteenustele suunatud poliitikaalgatuse.

2006. aasta juunis võttis nõukogu vastu järeldused ELi tervishoiusüsteemide ühiste väärtuste ja põhimõtete kohta, milles ta teatas, et peab eriliselt väärtuslikuks iga asjakohast tervishoiualast algatust, mille eesmärk on anda Euroopa kodanikele selge ettekujutus nende õigustest ühest ELi liikmesriigist teise liikumisel ning talletada kõnealused väärtused ja põhimõtted õiguskindluse tagamiseks õiguslikus raamistikus[2].

Euroopa Parlament osales piiriüleste tervishoiuteenuste osutamist käsitlevates aruteludes mitme aruandega. 2005. aasta aprillis võttis parlament vastu aruande patsientide liikuvuse ja Euroopa Liidus toimuvate tervishoiualaste arengute kohta[3], 2007. aasta märtsis resolutsiooni ühenduse tegevuse kohta piiriüleste tervishoiuteenuste osutamise valdkonnas[4] ning 2007. aasta mais aruande tervishoiuteenuste siseturu teenuste direktiivist väljajätmise mõju ja tagajärgede kohta[5].

Juba aastaid on komisjon patsientide liikumise ja tervishoiuga seotud küsimustesse kaasanud ulatuslikult ka sidusrühmad, eriti kõrgetasemelise arutelu ja avatud foorumi[6] kaudu ning tervishoiuteenuste ja arstiabi kõrgetasemelise töörühma[7] abil. Arutelu piiriüleste tervishoiuteenustega seotud konkreetse algatuse üle algas ametlikult 2006. aasta septembris teatise[8] avaldamisega, milles kutsuti kõiki asjaomaseid sidusrühmi andma oma panus arutellu ühenduse tegevuse üle tervishoiuteenuste valdkonnas. Arutelu eesmärk oli määratleda selgelt probleemid ja saada lähteandmeid eesmärkide ja võimalike tegevussuundade kohta. Nii teatis kui ka vastuste kokkuvõttev aruanne[9] on avaldatud komisjoni veebilehel[10].

Komisjon sai kõnealusele arutelule 280 vastust paljudelt sidusrühmadelt, sealhulgas tervishoiutöötajate organisatsioonidelt, tervishoiuteenuste osutajatelt, liikmesriikide valitsustelt ja piirkondlikelt omavalitsustelt, kindlustusandjatelt, majandusharult ja üksikisikutelt. Tõstatati väga erinevaid küsimusi seoses tervishoiuteenuste, eriti piiriüleste tervishoiuteenuste osutamisega Euroopas. Neid on võetud arvesse käesoleva komisjoni ettepaneku ettevalmistustöödes.

Käesolev ettepanek põhineb lisaks mitmetel viimastel aastatel teostatud välistel uuringutel, analüüsidel ja vaatlustel. Eelkõige esitas Euroopa Tervishoiusüsteemide ja Tervishoiupoliitika Vaatluskeskus sõltumatu eksperdihinnangu,[11] mida kasutati eriti just käesoleva ettepaneku mõju hindamise puhul. Eksperdihinnangus anti ülevaade tervishoiu arengu kohta Euroopas keskendudes piiriüleste tervishoiuteenustega seotud seitsmele aspektile: eelluba ja juurdepääs tervishoiuteenustele, kvaliteet ja ohutus, patsiendiõigused; piiriülene koostöö, tervishoiuteenuste korvid ja tariifid, piiriüleste tervishoiuteenuste mõju minevikus, andmed piiriüleste tervishoiuteenuste kohta. Eksperdihinnangu koostamine põhines olemasolevatel uuringutel, mida toetas ulatuslikult Euroopa Komisjon, ning näidetel ja vaatlustel, mille eesmärk on paremini mõista piiriüleseid tervishoiuteenuseid erinevate riiklike tervishoiusüsteemide seisukohast ülalnimetatud aspektide põhjal. Selles kirjeldatakse, kuidas praegune õiguslik ja muu ebakindlus on mõjutanud piiriüleste tervishoiuteenuste osutamist üldiselt ja eelkõige eespool nimetatud aspekte (nüüd ja minevikus) ning keda, mil viisil ja mil määral on mõjutatud.

2. PIIRIÜLESTE TERVISHOIUTEENUSTE ÜHENDUSE RAAMISTIKU ELEMENDID

Komisjon teeb ettepaneku luua ühenduse piiriüleste tervishoiuteenuste raamistik, nagu on ette nähtud käesolevas direktiivi ettepanekus. Ettepanekus esitatakse asjaomased õiguslikud määratlused ja üldsätted ning selle ülesehitus koondub kolme põhivaldkonna ümber:

- ühised põhimõtted kõigis ELi tervishoiusüsteemides , nagu lepiti kokku nõukogus 2006. aasta juunis, millega määratakse kindlaks, missugune liikmesriik vastutab tervishoiuteenuste ühiste põhimõtete järgimise eest ning mida see vastutus hõlmab, et tagada selgus ja usaldus seoses sellega, millised ametiasutused määravad kindlaks tervishoiuteenuste standardid kogu ELis ja kontrollivad neid;

- piiriüleste tervishoiuteenuste osutamise eriraamistik : direktiivis selgitatakse patsiendi õigust saada tervishoiuteenuseid teises liikmesriigis, kaasa arvatud piirangud, mille liikmesriigid võivad kehtestada välismaal osutatavate tervishoiuteenuste suhtes, ning piiriüleste tervishoiuteenuste jaoks ettenähtud rahastamise tase, mis tugineb põhimõttele, et patsientidel on õigus saada hüvitist niisuguse summa ulatuses, mis neile oleks makstud juhul, kui nad oleksid saanud kõnealust ravi oma kodumaal;

- Euroopa koostöö tervishoiu valdkonnas : käesoleva direktiiviga luuakse Euroopa koostöö raamistik niisugustes valdkondades nagu piirialade koostöö, teistes riikides väljakirjutatud retseptide tunnustamine, Euroopa tugikeskuste võrgustikud, tervishoiutehnoloogia hindamine, andmete kogumine ning nende kvaliteet ja turvalisus, et võimaldada sellise koostööga seotud võimaliku panuse realiseerimist tõhusal ja püsival alusel.

Toetudes kohtupraktikale, on selle algatuse eesmärk tagada selge ja läbipaistev raamistik piiriüleste tervishoiuteenuste osutamiseks ELis nendel juhtudel, kui ravi, mida patsient otsib, osutatakse teises liikmesriigis, kui tema koduriik. Sellistel juhtudel ei tohiks siin olla põhjendamatuid takistusi. Ravi peab olema ohutu ja kvaliteetne. Kulude hüvitamise menetlus peaks olema selge ja läbipaistev. Võttes arvesse universaalsuse, kvaliteetse ravi kättesaadavuse, võrdsuse ja solidaarsuse põhimõtet, on käesoleva raamistiku eesmärgid järgmised:

- luua piisav selgus õiguste kohta saada hüvitist teistes liikmesriikides osutatud tervishoiuteenuste eest

- ja tagada, et vajalikud nõuded kvaliteetsete, ohutute ja tõhusate tervishoiuteenuste osutamiseks oleks olemas ka piiriülese arstiabi puhul.

3. SIDUSUS ÜHENDUSE TEISTE POLIITIKAVALDKONDADEGA

a) Sotsiaalkindlustusskeemide kooskõlastamise määrused

Käesolev ettepanek ei muuda olemasolevat sotsiaalkindlustusskeemide kooskõlastamise raamistikku ning raamistik jääb jõusse koos kõigi üldpõhimõtetega, millel sotsiaalkindlustusskeemide kooskõlastamise määrused põhinevad, kaasa arvatud teises liikmesriigis tervishoiuteenust saava patsiendi asetamine samale tasemele kõnealuse liikmesriigi alaliste elanikega ja olemasolev Euroopa ravikindlustuskaart. Patsientide puhul, kes otsivad plaanilist tervishoiuteenust teises liikmesriigis, tagatakse sellega, et kui asjaomast ravi ei saa patsiendi seisundit arvestades osutada lubamatu viivituseta tema elukohaliikmesriigis, lubatakse tal minna välismaale ning kõik raviga seotud lisakulud kaetakse riiklikest vahenditest. Kõnealune mehhanism kehtib juba sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise määruste[12] kaudu ning olukord ei muutu.

Uue piiriüleste tervishoiuteenuste direktiiviga luuakse alternatiivne mehhanism, mis põhineb vaba liikumise põhimõtetel ning Euroopa Kohtu otsuste aluseks olevatel põhimõtetel. See võimaldaks patsientidel kasutada teises liikmeriigis kõiki tervishoiuteenuseid, mida neile osutataks ka kodumaal, ning saada hüvitist niisuguse summa ulatuses, mis neile oleks makstud juhul, kui nad oleksid saanud kõnealust ravi kodumaal, kuid nad riskivad sellega, et võimalike lisakulutuste eest tuleb neil endil maksta.

Käesoleva ettepanekuga ettenähtud õigusi käsitlevad sätted ning määrusega (EÜ) nr 1408/71 ettenähtud õigusi käsitlevad sätted on piiriüleste tervishoiuteenustega seotud kulude katmise alternatiivsed mehhanismid. Kui taotletakse eelluba ja see antakse määruse (EÜ) nr 1408/71 raames, kohaldatakse kõnealuse määruse sätteid ning makstakse haigushüvitist vastavalt kõnealuses määruses kehtestatud eeskirjadele. Nii juhtuks eelkõige läbi Euroopa tugikeskuste võrgustike osutatud ravi puhul, nagu direktiivis sätestatakse. Kui tervishoiuteenustega seotud kulud hüvitatakse vastavalt käesoleva direktiivi III peatükile, siis kohaldatakse direktiivi sätteid. Kindlustatud isikule tuleks siiski alati anda luba vastavalt artikli 3 lõike 1 punktis f osutatud sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise määrustele, kui määruse 1408/71 artikli 22 lõike 1 punktis c ja lõikes 2 esitatud tingimused on täidetud.

b) Kutsekvalifikatsioonide vastastikuse tunnustamise raamistik

Käesoleva ettepaneku kohaldamine ei piira Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. septembri 2005. aasta direktiiviga 2005/36/EÜ kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta[13] kehtestatud olemasolevat kutsekvalifikatsioonide vastastikuse tunnustamise raamistikku. Direktiiviga 2005/36/EÜ kehtestatakse kord, mille alusel peab liikmesriik, kes teeb reguleeritavatel kutsealadel, kaasa arvatud tervishoiu eriala, tegutsema hakkamise või sellel tegutsemise oma territooriumil sõltuvaks erikvalifikatsiooni olemasolust, tunnustama teises liikmesriigis saadud kutsekvalifikatsiooni, mis lubab nimetatud kvalifikatsiooni omaval isikul seal samal kutsealal töötada. Käesoleva ettepaneku eesmärk ei ole muuta või muul viisil mõjutada olemasolevat kutsekvalifikatsioonide vastastikuse tunnustamise korda. Samuti ei kujuta ükski meede, mille liikmesriigid võtavad käesoleva ettepaneku rakendamiseks, kusjuures tagatakse tervishoiuteenuste osutamine vastavalt selgetele kvaliteedi- ja ohutusnõuetele, uusi takistusi tervishoiutöötajate vabale liikumisele, mida reguleeritakse direktiiviga 2005/36/EÜ.

c) Ühenduse isikuandmete kaitse raamistik

Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. oktoobri 1995. aasta direktiivis 95/46/EÜ üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise kohta[14] ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. juuli 2002. aasta direktiivis 2002/58/EÜ, milles käsitletakse isikuandmete töötlemist ja eraelu puutumatuse kaitset elektroonilise side sektoris,[15] sätestatud ELi raamistik tagab patsientidele õiguse eraelu puutumatusele seoses isikuandmete töötlemisega ning käesolev ettepanek ei piira olemasolevat raamistikku. Piiriüleste tervishoiuteenuste osutamise järjepidevuse tagamine sõltub patsiendi tervisega seotud andmete õigeaegsest edastamisest. Direktiivis 95/46/EÜ üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise kohta sätestatakse patsiendi õigus omada juurdepääsu tema tervisega seotud isikuandmetele. See sisaldab samuti patsiendi õigust omada juurdepääsu oma tervisekaardile, mis sisaldab näiteks diagnoosi, uuringu tulemusi, raviarstide hinnanguid ja mis tahes teostatud ravi või sekkumisi. Käesolev direktiiv ei piira seega ühenduse raamistikku, mis on kehtestatud kõnealuste direktiivide ja nende direktiivide ülevõtmiseks vastu võetud riiklike õigusaktidega.

d) E-tervishoid

Käesolev ettepanek ei piira samuti Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. juuni 2000. aasta direktiivis 2000/31/EÜ infoühiskonna teenuste teatavate õiguslike aspektide, eriti elektroonilise kaubanduse kohta siseturul (direktiiv elektroonilise kaubanduse kohta)[16] sätestatud olemasolevat raamistikku. Kõnealune direktiiv aitab kaasa siseturu toimimisele, tagades infoühiskonna teenuste, sealhulgas e-tervishoiu teenuste vaba liikumise liikmesriikide vahel. Direktiivis sätestatakse teabega seotud nõuded infoühiskonna teenuste osutajatele, eeskirjad kommertsteadaannete kohta, eeskirjad elektroonilisel teel sõlmitud lepingute kohta ning vahendusteenuste osutajate vastutus. Olemasolev raamistik jääb jõusse ning käesolevat ettepanekut kohaldatakse ainult siis, kui meetmeid ei reguleerita juba direktiiviga 2000/31/EÜ.

e) Rassiline võrdõiguslikkus

Seda ettepanekut kohaldatakse kooskõlas nõukogu 29. juuni 2000. aasta direktiiviga 2000/43/EÜ, millega rakendatakse võrdse kohtlemise põhimõte sõltumata isikute rassilisest või etnilisest päritolust. Selle direktiiviga takistatakse inimeste diskrimineerimist Euroopa Liidus rassi või etnilise päritolu alusel ning seda kohaldatakse samuti kõikide inimeste suhtes seoses sotsiaalkaitsega, sealhulgas sotsiaalkindlustus ja tervishoid (vt artikli 3 lõike 1 punkt e). Seepärast jääb kehtima direktiivis 2000/43/EÜ sätestatud võrdse kohtlemise põhimõte, mis tähendab, et ei tohi esineda otsest ega kaudset diskrimineerimist rassilise või etnilise päritolu alusel, ning käesoleva direktiivi sätetega seda põhimõtet ei mõjutata.

4. ÜLDISED ÕIGUSLIKUD ASPEKTID

a) Õiguslik alus

Direktiivi ettepanek põhineb asutamislepingu artiklil 95. Käesolev õiguslik alus on põhjendatud nii ettepaneku eesmärgi kui ka sisuga. Asutamislepingu artikli 95 alusel vastu võetud meetmete eesmärk peaks olema siseturu rajamine ja selle toimimine. Käesoleva ettepaneku eesmärk on luua ohutute, kvaliteetsete ja tõhusate piiriüleste tervishoiuteenuste osutamise Euroopa Liidu raamistik ning tagada tervishoiuteenuste vaba liikumine ja tervisekaitse kõrge tase, võttes täielikult arvesse liikmesriikide vastutust tervishoiuteenuste ja arstiabi korraldamisel ja kättesaadavaks muutmisel. Käesoleva ettepaneku eesmärk on seega täielikult kooskõlas asutamislepingu artiklite 95 ja 152 nõuetega.

Eespool kirjeldatud kohtuasjades Euroopa Kohtu poolt tehtud otsused on iseenesest selged ning kohtu poolt tunnustatud patsiendiõiguste kasutamiseks ei tohi nõuda ühtegi eeltingimust. Siiski on vaja tagada siseturu õiguste üldisem ja tõhusam kohaldamine praktikas ning võimalus kasutada neid viisil, mis on kooskõlas tervishoiusüsteemi kättesaadavuse, kvaliteedi ja finantsstabiilsuse üldiste eesmärkidega. Euroopa Kohus on sedastanud, et teenuste osutamise vabadus hõlmab teenusesaajate, sealhulgas arstiabi vajavate inimeste vabadust minna teenuste saamiseks teise liikmesriiki[17]. Nagu Euroopa Kohus on samuti sedastanud, piirab teenuste osutamise vabadust EÜ asutamislepingu artikli 49 tähenduses asjaolu, et kindlustajariigi õigusaktid ei taga kõnealuste õigusaktidega hõlmatud patsiendile samasugust hüvitist, mis on võrdne hüvitisega, millele tal oleks olnud õigus, kui ta oleks saanud tervishoiuteenust kindlustajariigis[18]. Seetõttu on direktiivis vaja käsitleda teistes liikmesriikides osutatud tervishoiuteenuste kulude hüvitamisega seotud küsimusi, et lihtsustada tervishoiuteenuste osutamise ja saamise õiguse kasutamist.

Lisaks on tervishoiuteenuste osutamisel äärmiselt oluline tagada patsientidele alati:

- selge teave, mis võimaldab inimestel teha teadlikke valikuid oma tervise kohta;

- mehhanismid osutatavate tervishoiuteenuste kvaliteedi ja ohutuse tagamiseks;

- ravi järjepidevus erinevate raviteenuseid osutavate erialaspetsialistide ja organisatsioonide vahel;

- mehhanismid, et tagada sobivad heastamismeetmed ja hüvitis tervishoiuteenustest tuleneva kahju eest.

Ühenduse tasandil puuduvad siiski selged eeskirjad selle kohta, kuidas tuleks täita neid nõudeid piiriüleste tervishoiuteenuste puhul ning kes vastutab nende täitmise eest. See kehtib ravi eest maksmise viisist hoolimata, toimugu see kas riiklikest või eravahenditest, sotsiaalkindlustussüsteemide kooskõlastamise määruste kaudu või kohaldades eespool kirjeldatud täiendavaid vaba liikumise õigusi.

Patsientidel ja tervishoiutöötajatel on sageli raske kindlaks teha, millised õigused kehtivad piiriüleste tervishoiuteenustega seotud kulude hüvitamise puhul. Seda kinnitas Eurobaromeetri uuring[19], mis näitas, et 30 % Euroopa Liidu kodanikest ei ole teadlikud tervishoiuteenuste saamise võimalusest väljaspool nende kindlustajariiki. Ebakindlus ja segadus seoses teistes liikmesriikides osutatud tervishoiuteenuste hüvitamise õiguste üldise kohaldamisega võib muuta patsientide jaoks nende õiguste kasutamise praktikas keerulisemaks, kuna need, kes vastutavad, ei taha eeskirju ja menetlusi rakendada, kui nad ei ole neis kindlad. Kui patsiendid soovivad antud tõlgendusi või kohaldatavaid eeskirju vaidlustada, on neil keeruline seda teha, kuna neil puudub selgus oma õiguste ja nende kasutamise kohta.

Käesoleva algatuse eesmärk on seega tagada selge piiriüleste tervishoiuteenuste raamistik ELis, et võimaldada patsientidel oma õigusi kasutada, tagades samal ajal tervisekaitse kõrge taseme. Selleks:

- luuakse piisav selgus õiguste kohta saada hüvitist teistes liikmesriikides osutatud tervishoiuteenuste eest, et neid õigusi saaks ka tegelikult kasutada;

- tagatakse, et vajalikud nõuded kvaliteetsete, ohutute ja tõhusate tervishoiuteenuste osutamiseks oleks olemas ka piiriülese arstiabi puhul.

Samal ajal tagatakse, et piiriüleste tervishoiuteenuste osutamine on kooskõlas liikmesriikide üldiste eesmärkidega tagada oma tervishoiusüsteemide osutatavate tervishoiuteenuste kättesaadavus, kvaliteet ja ohutus. Eelkõige tagatakse ettepanekuga, et käesoleva ettepaneku kohaselt avalduv piiriüleste tervishoiuteenuste mõju ei kahjusta tervishoiu- ja sotsiaalkindlustussüsteeme ei otsese finantsmõju ega nende süsteemide üldisele kavandamisele ja haldamisele avaldatava mõju kaudu.

Käesolevas ettepanekus võetakse arvesse asjaolu, et tervishoiusüsteemid kuuluvad eelkõige liikmesriikide vastutuse alla ning võetakse täielikult arvesse liikmesriikide vastutust tervishoiuteenuste ja arstiabi korraldamisel ning kättesaadavaks muutmisel kooskõlas EÜ asutamislepingu artikliga 152. Asutamislepingu artikli 95 lõikes 3 sätestatakse lisaks, et komisjon peab oma tervishoiu siseturu rajamise ja selle toimimise ettepanekus võtma aluseks tervisekaitse kõrge taseme, eriti võttes arvesse kõiki uusi teaduslikel faktidel põhinevaid suundumusi. Käesoleva ettepaneku ettevalmistamisel võttis komisjon täielikult arvesse kõige uuemaid uuringutulemusi ja praegusi häid meditsiinitavasid. Ettevalmistustöös kasutati mitmeid ekspertuuringuid, analüüse ja uuringuaruandeid. Ettepanekuga tagatakse seega, et vajalikud nõuded kvaliteetsete, ohutute ja tõhusate tervishoiuteenuste osutamiseks oleks olemas ka piiriülese arstiabi puhul.

b) Subsidiaarsuse põhimõte

Käesoleva algatuse eesmärk on tagada selge piiriüleste tervishoiuteenuste raamistik ELis, et anda piisavalt selgust õiguste kohta saada hüvitist teistes liikmesriikides osutatud tervishoiuteenuste eest, et neid õigusi saaks ka tegelikult kasutada ning tagada et vajalikud nõuded kvaliteetsete, ohutute ja tõhusate tervishoiuteenuste osutamiseks oleks olemas ka piiriülese arstiabi puhul.

Küsimusi, mis nõuavad suuremat selgust ja kindlust ühenduse õiguse alal, ei saa liikmesriigid üksinda lahendada. Ainult liikmesriikide meede või ühenduse meetme puudumine takistaks märkimisväärselt piiriüleste tervishoiuteenuste ohutut ja tõhusat osutamist ega piiritleks selgelt liikmesriikide mänguruumi hallata ja juhtida oma tervishoiusüsteeme tervikuna, nagu rõhutasid konsultatsioonide ajal mitmed liikmesriigid. Piiriüleste tervishoiuteenuste osutamine sisaldab, nagu juba nimest välja lugeda võib, mitmeid kogu ühendust hõlmavaid riigiüleseid aspekte. Nii liikmesriikide valitsused kui ka üksikisikud seisavad kõnealuses valdkonnas vastamisi probleemidega, mida liikmesriigid ei suuda üksinda piisavalt hästi lahendada.

Vastavalt EÜ asutamislepingu artikli 152 lõikele 5 võtavad ühenduse tervishoiumeetmed täiel määral arvesse liikmesriikide vastutust tervishoiuteenuste ja arstiabi korraldamisel ning kättesaadavaks muutmisel. Nagu kinnitab Euroopa Kohus[20], ei välista see säte siiski võimalust, et liikmesriikidelt võidakse asutamislepingu muude sätete, näiteks EÜ asutamislepingu artikkel 49, või muude asutamislepingu sätete kohaselt vastuvõetud ühenduse meetmete alusel nõuda oma riikide tervishoiu- ja sotsiaalkindlustussüsteemide mõningast kohandamist. Nagu Euroopa Kohus sedastab, ei tähenda see liikmesriikide suveräänsete pädevuste vähendamist kõnealuses valdkonnas.

Igal juhul on liikmesriigid vastutavad tervishoiuteenuste ja arstiabi korraldamise ja kättesaadavaks muutmise eest. Eelkõige on nad vastutavad nende eeskirjade kindlaksmääramise eest, mida kohaldatakse patsientidele hüvitiste maksmise ja tervishoiuteenuste osutamise suhtes. Selles osas ei muudeta käesoleva ettepanekuga midagi. Tähtis on rõhutada, et ettepanekuga ei muudeta liikmesriikide õigust määrata kindlaks eeskirjad, mida kohaldatakse erijuhtudel. Käesoleva raamistiku eesmärk on lihtsustada Euroopa koostööd tervishoiu valdkonnas, näiteks Euroopa tugikeskuste võrgustike kaudu, jagades uutele tervishoiutehnoloogiatele antud hinnanguid või kasutades info- ja sidevahendeid, et pakkuda tõhusamat tervishoiuteenust („e-tervishoid”). Sellega osutatakse liikmesriikidele täiendavat abi, et saavutada üldine eesmärk, mille kohaselt on kõigil patsientidel võrduse ja solidaarsuse alusel juurdepääs tervishoiuteenustele, olenemata sellest, kas nad lähevad teise riiki või mitte.

Kuna käesoleva ettepaneku eesmärke ei suuda liikmesriigid üksi piisavalt hästi saavutada ning seepärast on neid meetme ulatuse ja mõju tõttu parem saavutada ühenduse tasandil, on ettepanek kooskõlas asutamislepingu artiklis 5 sätestatud subsidiaarsuse põhimõttega.

c) Proportsionaalsuse põhimõte

Kooskõlas asutamislepingu artiklis 5 sätestatud proportsionaalsuse põhimõttega ei lähe ühenduse meede kaugemale sellest, mis on vajalik nimetatud eesmärkide saavutamiseks. Käesolevas ettepanekus sätestatakse üksnes ELi raamistiku loomise üldpõhimõtted, jättes liikmesriikidele laialdased võimalused nende põhimõtete rakendamiseks vastavalt riigi, piirkonna või kohalikule olukorrale. Lisaks võetakse käesolevas ettepanekus täielikult arvesse liikmesriikide vastutust tervishoiuteenuste ja arstiabi korraldamisel, rahastamisel ja kättesaadavaks muutmisel. Käesolev ettepanek ei muuda liikmesriikide õigust määrata kindlaks tervishoiuteenustega seotud hüvitised, mida nad oma kodanikele tagavad. Kui liikmesriik ei arva konkreetset ravi oma kodanike õiguse hulka kodus, ei anna käesolev mehhanism patsientidele uut õigust saada välismaal kõnealust ravi ja selle eest hüvitist. Lisaks ei muuda ettepanek liikmesriikide õigust kehtestada oma hüvitiste suhtes tingimusi, näiteks üldarsti vastuvõtul käimine enne eriarsti vastuvõtule pääsemist. Seega vastab käesolev ettepanek ka EÜ asutamislepingu artiklis 5 sätestatud proportsionaalsuse põhimõttele.

5. I PEATÜKK

5.1. Direktiivi eesmärk

Käesoleva ettepaneku üldine eesmärk on tagada selge piiriüleste tervishoiuteenuste raamistik ELis. See nõuab meedet, et käsitleda piiriüleste tervishoiuteenuste osutamise piiranguid, mis kujutavad endast ohtu tervisekaitse kõrgele tasemele.

Ebakindlus seoses teistes liikmesriikides osutatud tervishoiuteenuste eest hüvitise saamise õiguse üldise kohaldamisega takistab praktikas patsientide ja üldisemalt tervishoiuteenuste vaba liikumist. Seda näitavad nii ettepanekule eelnenud uuring kui ka konsultatsioonid, kaasa arvatud kodanike seas läbiviidud uuringud, mis näitavad suurt ebakindlust ning suurt arvu patsiente, kes oleksid pidanud saama hüvitist piiriüleste tervishoiuteenuste eest, kuid ei taotlenud seda.

Tervishoiuteenuste osutamisel on äärmiselt oluline tagada patsientidele alati:

- selge teave, mis võimaldab inimestel teha teadlikke valikuid oma tervise suhtes;

- mehhanismid osutatavate tervishoiuteenuste kvaliteedi ja ohutuse tagamiseks;

- ravi järjepidevus erinevate raviteenuseid osutavate erialaspetsialistide ja organisatsioonide vahel;

- mehhanismid, et tagada sobivad heastamismeetmed ja hüvitis tervishoiuteenustest tuleneva kahju eest.

5.2. Direktiivi kohaldamisala

Kavandatud direktiivi kohaldatakse kõigi tervishoiuteenuste suhtes, hoolimata sellest, kuidas need on korraldatud, kättesaadavaks muudetud või kuidas neid rahastatakse. Võimatu on ette teada, kas asjaomane tervishoiuteenuste osutaja osutab tervishoiuteenust teisest liikmesriigist või oma liikmesriigist pärit patsiendile ning seetõttu on vaja, et vastavalt selgetele kvaliteedi- ja ohutusnõuetele osutatava tervishoiuteenuse tagamise nõudeid kohaldataks kõigi tervishoiuteenuste suhtes, tegemata vahet tervishoiuteenuste erineva korraldamise, kättesaadavaks tegemise, rahastamise või osutamise viiside vahel.

6. II PEATÜKK – TERVISHOIUTEENUSTE ÜHISTE PÕHIMÕTETE JÄRGIMISE EEST VASTUTAVAD LIIKMESRIIKIDE AMETIASUTUSED

6.1. Raviteenust osutava liikmesriigi ametiasutuste vastutus

Kooskõlas eespool sätestatuga on ühiste tervishoiuteenuste põhimõtete järgimise tagamine piiriüleste tervishoiuteenuste puhul oluline tervishoiuteenuste vaba liikumise tagamiseks. Süsteemidevahelised erinevused ja selguse puudumine erinevate ametiasutuste vastutuse osas võivad olla piiriüleste tervishoiuteenuste osutamisele takistuseks, nagu on näidanud uuringud ja hindamised, sealhulgas olemasolevad näited piiriüleste tervishoiuteenuste osutamise kohta ja vaatlustest ilmnenud kodanike ebakindlus[21].

Võttes arvesse, et on võimatu ette teada, kas asjaomane tervishoiuteenuste osutaja osutab tervishoiuteenust teisest liikmesriigist pärit patsiendile, on vaja, et vastavalt ühistele põhimõtetele ning selgetele kvaliteedi- ja ohutusnõuetele osutatavate tervishoiuteenuste tagamise nõudeid kohaldataks kõigi tervishoiuteenuste suhtes, et tagada piiriüleste tervishoiuteenuste osutamise ja saamise vabadus, mis on käesoleva direktiivi eesmärk.

See hõlmab kahte elementi. Esimene neist on selgus selle kohta, milline liikmesriik peaks iga piiriüleste tervishoiuteenustega seotud juhtumi puhul vastutama, et tagada tervishoiuteenuste ühiste põhimõtete järgimine. Käesolevale ettepanekule eelnenud konsultatsiooni tulemusel jõuti üksmeelele, et selles küsimuses on vaja suuremat selgust ning et kõige sobivam valik oleks teha selgeks, et ühiste põhimõtete järgimise eest peaksid ka piiriüleste tervishoiuteenuste puhul vastutama raviteenust osutava liikmesriigi ametiasutused.

Üksnes sellest siiski ei piisa. Teine element on seega minimaalne kindluse tase selle suhtes, mida vastutava liikmesriigi ametiasutused tagavad oma territooriumil kõigi tervishoiuteenuste puhul. Võttes samal ajal arvesse väga erinevaid liikmesriikide loodud eri süsteeme, struktuure ja mehhanisme kõnealuses valdkonnas, tagab see minimaalse ühiste põhimõtete põhikogumi, millele teiste liikmesriikide patsiendid ja tervishoiutöötajad võivad toetuda.

Liikmesriigid otsustavad ise oma riigi tervishoiuteenuste standardite üle. See ei mõjuta liikmesriikide võimalust korraldada oma tervishoiusüsteeme nii, nagu nad soovivad. Tagamaks, et vajalik ühtlustamistase jääks proportsionaalseks, on direktiivis sisalduvate põhimõtete aluseks nõukogu 2006. aasta juuni järeldused ELi tervishoiusüsteemide ühiste väärtuste ja põhimõtete kohta ning seega ei nõuta olemasolevate süsteemide suuremat kohandamist. Komisjon töötab välja suunised, et lihtsustada nende põhimõtete kohaldamist.

Nagu märgiti järeldustes ühiste väärtuste ja põhimõtete kohta, on eri liikmesriikidel erinev lähenemisviis nende väärtuste elluviimise suhtes: näiteks on neil erinev lähenemisviis selliste küsimuste puhul, kas patsiendid peaksid ise tasuma teatava osa oma tervishoiuga seotud kuludest või peaks olema mingi kindel üldine tasu ja kas seda võiks tasuda lisakindlustuse arvelt. Liikmesriigid on võrdsuse tagamiseks kasutanud erinevaid sätteid: mõned on valinud võimaluse väljendada seda patsiendi õigustena, teised tervishoiuteenuse osutaja kohustustena. Ka sätete jõustamine tagatakse erinevalt: mõnes liikmesriigis kohtu abil, teistes liikmesriikides nõukogu, ombudsmani jms mehhanismi abil.

Käesoleva direktiivi ühised põhimõtted ja kohustused jätavad liikmesriikidele endiselt vabaduse korraldada nende ühiste põhimõtete järgimiseks oma tervishoiusüsteeme nii, nagu nad soovivad, kooskõlas EÜ asutamislepingu artikli 152 lõikega 5. Käesoleva raamistiku eesmärk on üksnes teha selgeks, milline liikmesriik vastutab konkreetsel juhul, et vältida lünki või kattumisi ning selgitada, mida kõnealune vastutus tegelikkuses tähendab. Käesolevas direktiivis sätestatud ühised põhimõtted on järgmised:

- esimesed kolm ühist põhimõtet (liikmesriikide ametiasutuste poolne tervishoiuteenuste kvaliteedi- ja ohutusnõuete selge määratlemine, praktikas kohaldatavate nõuete läbipaistvus patsientide ja tervishoiutöötajate jaoks, mehhanismid kõnealuste nõuete praktikas elluviimiseks ning kontroll) kindlustavad tervishoiuteenuste kvaliteedi ja ohutuse tagamise peamised elemendid. Kõnealused elemendid loovad põhielemendid, et tekitada patsientides ja tervishoiutöötajates tervishoiuteenuste osutamise kvaliteedi ja ohutuse suhtes usaldust kõigi patsientide ja tervishoiuteenuste osutajate kaudu, kes tegutsevad ühiste üldiste kohustuste alusel;

- kui patsientidel puudub juurdepääs peamisele meditsiini- ja finantsalasele ning praktilisele teabele soovitud tervishoiuteenuste kohta, takistab see selgelt nende vabadust saada tervishoiuteenuseid teises liikmesriigis, sest see muudab patsientide jaoks keeruliseks mõistliku ja teadliku valiku tegemise eri tervishoiuteenuste osutajate, sealhulgas teiste liikmesriikide tervishoiuteenuste osutajate vahel;

- liikmesriigid peavad looma tervishoiuteenuste osutamisest tuleneva kahju puhul kasutatavad menetlused ja süsteemid. On selge, et patsiendid on teadlikud sellest, et tervishoiuteenuste osutamine võib ebaõnnestuda; 78 % ELi kodanikest leiab, et meditsiinilised vead on suur probleem. See mure ei ole põhjendamatu; uuringud näitavad, et tervishoiuteenused tekitavad kahju 10 % juhtumitest. Seega on selgete ühiste kohustuste tagamine tervishoiuteenustest tingitud kahjule reageerimiseks oluline, et vältida usalduse puudumist mehhanismide suhtes, sest see takistab piiriüleste tervishoiuteenuste kasutamist;.

- ravi osutav liikmesriik peab samuti tagama, et patsientide jaoks on olemas mehhanismid heastamise ja hüvituse otsimiseks, juhuks kui nad kannatavad piiriülese tervishoiuteenuse saamise järel kahju. Selliste mehhanismide olemuse ja üksikasjad määravad aga kindlaks liikmesriigid, näiteks kutsealase vastutuskindlustuse või tagatise või sarnase meetme kaudu, mis on oma eesmärgilt samaväärsed või põhiolemuselt võrreldavad. Selle nõudega peaks alaliselt teistes liikmesriikides elavatele patsientidele tervishoiuteenuste osutamise korral olema tagatud samaväärne kaitse. Niisugune kord peaks olema vastavuses riski iseloomu ja ulatusega, et vältida nõude ebaproportsionaalsust piiriüleste tervishoiuteenuste osutamise kontekstis, ning võtma arvesse tervishoiuteenuse osutaja asukohaliikmesriigis juba kehtivaid tagatisi, kui need on erinevad;

- ravi järjepidevuse tagamiseks on vajalik asjaomaste terviseandmete, eelkõige tervisekontrolli kaartide edastamine, kuid see on kahtlemata väga tundlik teema. Konsultatsioonid näitasid ulatuslikku ebakindlust seoses sellega, kuidas tagada praktikas andmete edastamine teistele riikidele ja muret isikuandmete kaitse tagamise üle, mis takistab mõnikord ravi järjepidevuseks vajalike andmete asjakohast edastamist. Seetõttu on äärmiselt oluline tagada usaldus selle vastu, et terviseandmete teise liikmesriiki edastamisel peetakse kinni eraelu puutumatusest ja isikuandmete kaitsest, et vältida tervishoiuteenuste vaba liikumist takistava usalduse puudumist ning ravi järjepidevust takistavat andmete mitteedastamist, mis toob tervisekaitsele kaasa lisariske;

- ning vältimaks tervishoiuteenuste vastuvõetamatut mõju, on oluline tagada, et liikmesriigi süsteemiga liitunud ja väljastpoolt tulevaid patsiente koheldaks mittediskrimineerival viisil. Majanduslikust vaatepunktist lähtudes välditakse nii kas soovimatuid stiimuleid teisest liikmesriigist saabunud patsientide eelistamiseks oma riigi patsientide ees või tervishoiuteenustesse tehtavate kapitaliinvesteeringute pikaajalist kahjustamist. Tervise vaatepunktist lähtudes on patsientide võrdne kohtlemine oluline tagamaks, et piiriüleste tervishoiuteenuste mõju tagajärjed inimeste tervisele, näiteks ooteajad, jääksid mõistlikuks ja kontrollitavaks. Võttes arvesse võrdsuse ja mittediskrimineerimise üldisi põhimõtteid, ei tohi patsiente diskrimineerida soo, rassi, nahavärvuse, etnilise või sotsiaalse päritolu, geneetiliste omaduste, keele, usutunnistuse või veendumuste, poliitiliste või muude arvamuste, rahvusvähemusse kuulumise, varalise seisundi, sünnipära, puude, vanuse ega seksuaalse sättumuse tõttu. Kuna käesolevas direktiivis austatakse põhiõigusi ja järgitakse eelkõige Euroopa Liidu põhiõiguste hartas tunnustatud põhimõtteid, tuleb direktiivi rakendada ja kohaldada austades kõikide isikute võrdsust seaduse ees ja diskrimineerimiskeelu põhimõtet kooskõlas harta artiklites 20 ja 21 sätestatud õiguse üldpõhimõtetega.

7. III PEATÜKK – TERVISHOIUTEENUSTE KASUTAMINE TEISES LIIKMESRIIGIS

7.1. Teises liikmesriigis osutatavad tervishoiuteenused

Kindlustatud patsientide õigust saada hüvitist teises liikmesriigis osutatud tervishoiuteenustega seotud kulude eest sotsiaalkindlustusskeemi kaudu on Euroopa Kohus tunnustanud mitmes kohtuotsuses[22]. Euroopa Kohus on sedastanud, et teenuste osutamise vabadus hõlmab teenusesaajate, sealhulgas arstiabi vajavate inimeste vabadust minna teenuste saamiseks teise liikmesriiki[23]. Tuleb meeles pidada, et Euroopa Kohtu kohtupraktika selles küsimuses põhineb taotlustel, mille on algatanud üksikkodanikud, kes on püüdnud kasutada EÜ asutamislepingust tulenevaid individuaalseid õigusi.

Nagu Euroopa Kohus on samuti sedastanud, piirab teenuste osutamise vabadust EÜ asutamislepingu artikli 49 tähenduses asjaolu, et kindlustajariigi õigusaktid ei taga kõnealuste õigusaktidega hõlmatud patsiendile samasugust hüvitist, mis on võrdne hüvitisega, millele tal oleks olnud õigus, kui ta oleks saanud tervishoiuteenust kindlustajariigis[24]. Käesolevale ettepanekule eelnenud uuringud ja konsultatsioonid näitavad teatavat ebakindlust asjaomastest kohtuotsustest tulenevate õiguste praktikas kohaldamise suhtes, mis takistab teenuste vaba liikumist. Seetõttu on direktiivis vaja käsitleda teistes liikmesriikides osutatud tervishoiuteenuste kulude hüvitamisega seotud küsimusi, et lihtsustada õigust tervishoiuteenuste osutamisele ja saamisele. Artiklites 6 ja 7 ning osaliselt ka artiklites 8 ja 9 sätestatakse seetõttu teises liikmesriigis osutatud tervishoiuteenustega seotud kulude hüvitamine, et lihtsustada tervishoiuteenuste osutamist.

Käesolevas direktiivis ei sätesta sotsiaalkindlustusõiguste üleandmist liikmesriikide vahel ega sotsiaalkindlustusskeemide kooskõlastamist. Direktiivi III peatükk hõlmab üksnes selle liikmesriigi sotsiaalkindlustussüsteemi, kus patsient on kindlustatud ning üksnes õigusi, mis on ette nähtud kooskõlas patsiendi kindlustajariigi sotsiaalkindlustussüsteemiga. Teises liikmesriigis osutatavatele tervishoiuteenustele juurdepääsu ja nende teenuste hüvitamist käsitlevate sätete eesmärk on võimaldada patsientidele ja tervishoiuteenuste osutajatele tervishoiuteenuste osutamise ja saamise vabadust ning kõrvaldada põhjendamatud takistused kõnealuselt põhivabaduselt patsiendi kindlustajariigis.

Käesolev ettepanek ei muuda liikmesriikide õigust määrata kindlaks tagatavad hüvitised. Kui liikmesriik ei arva konkreetset ravi oma kodanike õiguste hulka kodus, ei anta käesoleva direktiiviga patsientidele uut õigust saada välismaal kõnealust ravi ja selle eest hüvitist. Samuti ei takistata ettepanekuga liikmesriike laiendada oma mitterahaliste hüvitiste skeeme ka välismaal osutatavate tervishoiuteenuste suhtes; see on võimalus, mida mitmetes liikmesriikides juba kasutatakse. Mõjuhinnangus esitatu kohaselt näitavad kättesaadavad tõendid, et vaba liikumise põhimõtete kohaldamine tervishoiuteenuste kasutamise suhtes teises liikmesriigis kindlustajariigi ravikindlustusskeemiga tagatud katte piirides ei kahjusta liikmesriikide tervishoiusüsteeme või nende sotsiaalkindlustussüsteemide finantsstabiilsust.

Pidades silmas Euroopa Kohtu kohtupraktikat ei ole asjakohane kehtestada või säilitada mis tahes eelloa nõuet patsiendi kindlustajariigi sotsiaalkindlustussüsteemi kaudu hüvitise maksmiseks teises liikmesriigis osutatud haiglavälise ravi eest. Kuni niisuguse ravi hüvitamine jääb patsiendi kindlustajariigi ravikindlustusskeemiga tagatud katte piiridesse, ei kahjustaks eelloa nõude tühistamine sotsiaalkindlustussüsteemide finantstasakaalu[25]. Haiglaravi osas on Euroopa Kohus siiski leidnud, et ei saa välistada, et võimalik oht tõsiselt kahjustada sotsiaalkindlustussüsteemi finantstasakaalu või takistada kõigile kättesaadava tasakaalustatud meditsiini- või haiglateenuse säilitamise eesmärgi saavutamist võib kujutada endast üldisest huvist tulenevaid ülekaalukaid põhjuseid, millega on võimalik õigustada teenuste osutamise vabaduse põhimõttele piirangute kehtestamist. Euroopa Kohus on sedastanud ka, et peab olema võimalik kavandada haiglate arvu, nende geograafilist paiknemist, korraldamise viisi, nende varustust, ja isegi raviteenuseid, mida nad suudavad pakkuda.

Seetõttu ei näha käesoleva direktiiviga ette üldist eeloa nõuet, vaid võimaldatakse liikmesriikidel näha teises liikmesriigis osutatud haiglaravi kulude katmiseks ette eellubade süsteem tingimusel, et liikmesriigid suudavad tõendada, et täidetud on järgmised tingimused:

- kui ravi oleks osutatud asjaomase riigi territooriumil, oleks ravikulud kaetud asjaomase riigi sotsiaalkindlustussüsteemi kaudu ning

- direktiivi rakendamisest tingitud patsientide väljavool kahjustab tõsiselt või võib tõenäoliselt tõsiselt kahjustada kindlustussüsteemi rahalist tasakaalu ja/või haiglasektori planeerimist ja ratsionaliseerimist, mida tehakse haiglate ülekoormatuse, haiglateenuste osutamise tasakaalustamatuse ning logistiliste ja finantsressursside raiskamise vältimiseks, kõigile kättesaadava tasakaalustatud meditsiini- ja haiglateenuse säilitamist või ravivõimsuse või meditsiinilise pädevuse säilitamist asjaomase liikmesriigi territooriumil.

Sellistel juhtudel ja kooskõlas kohtupraktikaga peab eellubade süsteemi sisseviimine, mis piirab EÜ asutamislepinguga patsientidele antud õiguste kasutamist, olema proportsionaalne ja õigustatud tungivate põhjustega, nagu need, mida on nimetatud kohtupraktikas. Teatavatel juhtudel ei pruugi liikmesriikidel olla olemasolevaid kindlaks määratud hüvitisi eriliste raviliikide jaoks (näiteks integreeritud riikliku rahastamise ja varustamisega tervishoiusüsteemides). Sellisel juhul peaksid liikmesriigid looma mehhanismi sotsiaalkindlustussüsteemi kaudu kaetavate kulude arvutamiseks, tingimusel et mehhanism põhineb objektiivsetel, mittediskrimineerivatel kriteeriumidel, mis on ette teada, ning et vastavalt kõnealusele mehhanismile kaetavad kulud ei ole väiksemad kui need, mis kaetaks juhul, kui sama või samalaadset tervishoiuteenust osutataks kindlustajariigi territooriumil.

7.2. Haiglaväline ravi

Nagu eespool märgitud, ei ole praeguse ja tulevase piiriülese haiglavälise ravi ulatuse hindamise alusel tõendeid oletamaks, et niisugune ravi kahjustab üldiste tervishoiu- ja sotsiaalkindlustusskeemide finantsstabiilsust või tervishoiuteenuste korraldamist, kavandamist ja kättesaadavaks tegemist[26]. Järelikult ei ole õigustatud vaba liikumist takistav eelloa nõue piiriülese haiglavälise ravi puhul, ning seega ei tohiks haiglavälise ravi puhul kõnealust eelluba nõuda.

Liikmesriigid võivad siiski kehtestada piiranguid teenuseosutaja valiku suhtes või muid riigisiseselt kohaldatavaid planeerimismehhanisme, sealhulgas tingimusi, abikõlblikkuse kriteeriume ning õigus- ja haldusformaalsusi. Neid võib kohaldada ka piiriülese haiglavälise ravi suhtes tingimusel, et austatakse siseturu vabadusi ning et mis tahes piirangud seoses juurdepääsuga piiriülesele haiglavälisele ravile on vajalikud, proportsionaalsed ja mittediskrimineerivad.

7.3. Haiglaravi

Nagu eespool nimetatud, tunnustas Euroopa Kohus oma otsustes haiglates osutatud tervishoiuteenuste erilist iseloomu, mis nõuab planeerimist[27]. Siiski ei ole olemas ühtset määratlust selle kohta, mida kujutab endast haiglaravi erinevates tervishoiusüsteemides ühenduses. Erinev arusaam tingib praktikas Euroopa Kohtu loodud tervishoiuteenuste vaba liikumise põhimõtete erineva tõlgendamise liikmesriikide hulgas. Määratluse erinevus võib seetõttu takistada ühelt poolt patsientide vabadust tervishoiuteenuste saamisel, kuna patsiente käsitleksid erinevad käesoleva direktiivi sätted sõltuvalt haiglaravi määratlusest. Kõnealuse takistuse ületamiseks on vaja esitada ühenduse miinimummääratlus haiglaravi jaoks. Samuti aitab ühtlustatud miinimummääratluse kehtestamine käesolevas direktiivis tagada, et tervishoiusüsteemide vahel ei esine konkurentsimoonutusi, sest nende kõigi suhtes kohaldatakse ühtseid eeskirju.

Haiglaravile lähim ühiselt kasutatav määratlus on haiglaabi määratlus (ravi, mille puhul tuleb viibida vähemalt üks öö haiglas või kliinikus). Seetõttu kehtestatakse artikli 8 lõikes 1 kõnealuse määratluse alusel ühenduse miinimummääratlus haiglaravi jaoks. Siiski võib osutuda asjakohaseks pidada haiglaraviks ka teatavat muud ravi, kui see nõuab spetsiaalsete ja kulukate meditsiinilise infrastruktuuri või seadmete kasutamist või hõlmab raviviise, mis kujutavad endast erilist ohtu patsiendi või elanikkonna jaoks. Artikli 8 lõikes 1 sätestatakse seetõttu ka, et komisjon võib määratleda niisuguste raviviiside korrapäraselt ajakohastatava tehnilise nimekirja.

Nagu eespool nimetatud ja võttes arvesse Euroopa Kohtu sedastatut seoses teenuste vaba liikumisega patsientide liikuvuse kontekstis, võib teises liikmesriigis osutatud haiglaravi hüvitamise jaoks eelloa taotlemise süsteemi õigustada põhimõtteliselt vajadus kavandada haiglate infrastruktuuride arvu, nende geograafilist paiknemist, korraldust, nende varustust ja isegi raviteenuseid, mida nad suudavad pakkuda. Kavandamise eesmärk on tagada igas liikmesriigis kättesaadav kvaliteetsete haiglaraviteenuste tasakaalustatud valik ja tõhus kulude kontrollimine ning vältida nii palju kui võimalik rahaliste, tehniliste ja inimressursside raiskamist[28].

Eespool sätestatu kohaselt ei ole praeguse ja tulevase piiriülese haiglaravi ulatuse hindamise alusel, nagu ka haiglavälise ravi puhul, siiski tõendeid oletamaks, et niisugune ravi kahjustaks tervishoiu- ja sotsiaalkindlustusskeemide üldist finantsstabiilsust või tervishoiuteenuste korraldamist, kavandamist ja kättesaadavaks tegemist. Siiski peaks liikmesriikidel seoses piiriülese haiglaraviga olema võimalus kehtestada eellubade süsteem, et lahendada olukordi, kus liikmesriigi tervishoiu- ja sotsiaalsüsteemi finantstasakaalu, kõigile kättesaadava tasakaalustatud meditsiini- ja haiglateenuse säilitamist või ravivõimsuse või meditsiinilise pädevuse säilitamist riigi territooriumil tõsiselt kahjustatakse või võidakse tõenäoliselt tõsiselt kahjustada. Eellubade süsteemi tohiks siiski rakendada ainult juhtudel, mille puhul on olemas tõendid, et patsientide väljavool piiriülese haiglaravi tagajärjel kahjustab või võib tõenäoliselt tõsiselt kahjustada tervishoiu- ja sotsiaalkindlustusskeemide üldist finantsstabiilsust või tervishoiuteenuste korraldamist, kavandamist ja kättesaadavaks tegemist ning et eelluba on vajalik ja proportsionaalne kõnealuse tervishoiu- ja sotsiaalkindlustussüsteemi finants- ja organisatoorse tasakaalu säilitamiseks. Eellubade süsteem peab piirduma kõnealuse mõju ärahoidmiseks vajaliku ja proportsionaalsega ega kujuta endast meelevaldse diskrimineerimise vahendit.

Igal juhul, nagu ka haiglavälise ravi puhul, võib planeerimisest tulenevatel põhjustel kohaldada ka piiriülese haiglaravi suhtes liikmesriikide kohaldatud riigisiseseid piiranguid, sealhulgas tingimusi, abikõlblikkuse kriteeriume ning õigus- ja haldusformaalsusi tingimusel, et austatakse siseturu vabadusi ning et mis tahes piirangud piiriülesele haiglaravile juurdepääsu suhtes on vajalikud, proportsionaalsed ja mittediskrimineerivad.

7.4. Menetluslikud tagatised

Vastavalt väljakujunenud kohtupraktikale takistavad teenuste vaba liikumist riiklikud haldusmenetlused ja otsused, mis käsitlevad juurdepääsu piiriüleste teenuste osutamisele, välja arvatud juhul, kui need on objektiivselt põhjendatud, vajalikud ja proportsionaalsed. See on isegi ilmsem tervishoiu valdkonnas, kus liikmesriikidevahelised haldustavad erinevad üksteisest märgatavalt, seda sageli isegi ühe liikmesriigi erinevate piirkondade vahel. Seetõttu on asjakohane nõuda, et riiklikud haldusmenetlused seoses tervishoiuteenuste kasutamisega teises liikmesriigis annaksid patsientidele võrreldavad objektiivsuse, mittediskrimineerimise ja läbipaistvuse tagatised tagamaks, et riigiasutuste otsused tehakse õigeaegselt ning nõuetekohase hoolsusega ja võtavad arvesse nii kõnealuseid üldpõhimõtteid kui ka iga juhtumi eripära. Nii tuleks toimida menetluste puhul, mis käsitlevad finantsküsimusi, nagu hüvitamine (sealhulgas teises liikmesriigis saadud tervishoiuteenustega seotud kulude hüvitamine pärast patsiendi tagasipöördumist), aga ka meditsiiniliste menetluste puhul, nagu saatekiri või teiste arvamuste taotlemine.

7.5. Patsientide teavitamine ja riiklikud kontaktpunktid

Patsientide piisav teavitamine on vajalik eeltingimus, et parandada patsientide usaldust piiriüleste tervishoiuteenuste vastu ning saavutada seega tervishoiuteenuste vaba liikumine siseturul ja tervisekaitse kõrge tase. Praegu on patsientidele teabe andmine piiriüleste tervishoiuteenuste kohta liikmesriikides pigem piiratud. Mitmed käesolevale ettepanekule eelnenud konsultatsioonidel osalenud olid seisukohal, et praegu on patsientidel keeruline kindlaks teha oma õigusi seoses piiriüleste tervishoiuteenustega. Sageli puudub selge teave. Paljud väitsid, et mitmes liikmesriigis ei ole patsiendid teadlikud oma võimalustest ja õigusest välismaal arstiabi saamise ja selle hüvitamise kohta. Organisatsiooni Health Consumer Powerhouse poolt Prantsusmaal, Poolas, Ühendkuningriigis, Hispaanias ja Saksamaal tehtud uuring näitas näiteks, et 25 % kodanikest on veendunud, et neil ei ole õigust arstiabile välismaal ning 30 % ei ole selles õiguses kindlad[29]. Nagu on osutatud eespool, kinnitas seda ka hiljutine Eurobaromeetri uuring[30], mis näitas, et 30 % Euroopa Liidu kodanikest ei ole teadlikud tervishoiuteenuste saamise võimalusest väljaspool oma kindlustajariiki.

Seetõttu sätestatakse direktiivis nõuded kõigi piiriüleste tervishoiuteenustega seotud peamisi aspekte käsitleva teabe kohta, mis tuleb patisentidele edastada, et saavutada siseturu eesmärgid. Patsientidele piiriüleste tervishoiuteenustega seotud teabe edastamise parandamiseks on asjakohane nõuda, et kõnealune teave oleks kergesti kättesaadav ning eelkõige luua riiklikud piiriüleste tervishoiuteenuste kontaktpunktid. Riiklike kontaktpunktide vormi ja arvu üle otsustavad liikmesriigid. Riiklikud kontaktpunktid võib ühitada ka olemasolevate teabekeskustega või rajada nende tegevusele, tingimusel, et on selgelt näidatud, et need on ka piiriüleste tervishoiuteenuste riiklikud kontaktpunktid. Riiklikel kontaktpunktidel peaksid olema piisavad vahendid, et anda teavet piiriüleste tervishoiuteenustega seotud võimaluste ja kohaldatavate menetluste kohta ning osutada patsientidele vajaduse korral praktilist abi. Niisugune teave piiriülesele ravile juurdepääsu saamise kohta (nt järgitavad menetlused, hüvitamise ajakava) erineb teabest tervishoiuteenuste endi kohta (nt maksumus, kättesaadavuse ajakava, tulemused), mida peaksid esitama teenuste osutajad ning mida käsitletakse II peatükis. Olemasolevad riiklikud kontaktpunktid ei takista liikmesriikidel luua muid kontaktpunkte piirkondlikul või kohalikul tasandil vastavalt nende tervishoiusüsteemi konkreetsele korraldusele.

7.6. Tervishoiuteenuste suhtes kohaldatavad eeskirjad

Kui patsient saab tervishoiuteenust liikmesriigis, kus ta ei ole kindlustatud, on patsiendil vaja juba ette teda, milliseid eeskirju kohaldatakse. Samasugust selgust on vaja juhul, kui tervishoiuteenuse osutajad suunduvad ajutiselt teise liikmesriiki, et seal tervishoiuteenust osutada või kui tervishoiuteenust osutatakse piiriüleselt. Võttes arvesse, et vastavalt asutamislepingu artikli 152 lõikele 5 on tervishoiuteenuste korraldamise ja kättesaadavaks muutmise eest vastutavad liikmesriigid, peavad tervishoiuteenuste tegeliku osutamise suhtes kohaldatavad eekirjad (nagu määratletud artikli 4 punktis a) järgima ravi osutava liikmesriigi eeskirju. Selle põhimõtte selge sõnastamine aitab patsiendil teha teadlikke valikuid ja vältida kahtluste tekkimist ja valestimõistmist. Samuti loob see usalduse patsiendi ja tervishoiutöötaja vahele.

8. IV PEATÜKK – TERVISHOIUALANE KOOSTÖÖ

8.1. Koostöökohustus

Siseturu võimaluste realiseerimine seoses piiriüleste tervishoiuteenustega nõuab koostööd eri liikmesriikide teenuseosutajate, ostjate ja seadusandjate vahel riigi, piirkondlikul ja kohalikul tasandil, et tagada ohutud, kvaliteetsed ja tõhusad piiriülesed tervishoiuteenused. Patsientide liikuvuse kajastamisprotsessi käigus[31] määrasid tervishoiuministrid ja teised asjaomased sidusrühmad kindlaks valdkonnad, kus kõigi liikmesriikide vahelise koordineeritud tegevuse mastaabisääst võib anda riiklikele tervishoiusüsteemidele lisandväärtust. See võib hõlmata ühist kavandamist, vastastikust menetluste või standardite tunnustamist või kohandamist, vastavate riiklike info- ja sidetehnoloogiate koostalitlusvõimet, praktilisi mehhanisme arstiabi järjepidevuse tagamiseks või tervishoiutöötajate poolt ajutiselt või episoodiliselt osutatavate piiriüleste tervishoiuteenuste osutamise lihtsustamist.

Et saavutada siseturu võimaluste realiseerimise eesmärk, nõutakse käesolevas direktiivis liikmesriikidelt direktiivi rakendamiseks vajaliku vastastikuse abi osutamist ning piiriüleste tervishoiuteenuste osutamise lihtsustamist piirkondlikul ja kohalikul tasandil. Kuna riiklikud, piirkondlikud ja kohalikud haldustavad tervishoiusektoris erinevad üksteisest märkimisväärselt, aitab vastastikune koostöö erinevate tervishoiusüsteemide vahel kõrvaldada ebavajalikud takistused tervishoiuteenuste vabalt liikumiselt.

8.2. Teises liikmesriigis väljakirjutatud retseptide tunnustamine

Ravimitega varustamine on sageli üks osa piiriülestest tervishoiuteenustest ning võib kuuluda patsientide käimasoleva raviloo juurde, mis peaks jätkuma ka siis kui nad riigist lahkuvad. Siiski on teises riigis väljakirjutatud retseptide tunnustamise ulatus väga erinev, mis tekitab piiriüleste tervishoiuteenuste osutamisele tegelikkuses takistusi. Kõik ühenduses litsentsi saanud ravimid peavad vastama ühtlustatud kvaliteedi-, ohutus- ja tõhususnõuetele ning seega peaks põhimõtteliselt olema võimalik ühes liikmesriigis konkreetsele patsiendile volitatud isiku poolt väljakirjutatud ravimeid osta teises liikmesriigis tingimusel, et retsepti ehtsuse ja sisu osas ei ole kahtlusi. Selleks et tagada tervisekaitse kõrge tase, lihtsustades samal ajal tervishoiuteenuste vaba liikumist, on vaja võtta konkreetseid meetmeid, et kontrollida retsepti ja selle väljastanud volitatud isiku autentsust, tagamaks et patsient mõistaks ravimiga seotud teavet (võttes arvesse riikidevahelist toote nimetuste ja esitusviiside erinevust), ja asjaomase ravimi kindlakstegemiseks, ning teatavad ravimite kategooriad tuleks välistada.

8.3. Euroopa tugikeskuste võrgustikud ja tervishoiutehnoloogia hindamine

Direktiivis sätestatakse veel koostöö konkreetsetes valdkondades, kus kõigi liikmesriikide vahelise koordineeritud tegevuse mastaabisääst võib anda riiklikele tervishoiusüsteemidele märkimisväärset lisandväärtust. See kehtib Euroopa tugikeskuste võrgustike puhul (artikkel 15), mis peaksid osutama tervishoiuteenuseid patsientidele, kelle seisund nõuab erilist ressursside või asjatundlikkuse koondamist, et anda taskukohase hinnaga, kvaliteetset ja kulutasuvat arstiabi, ning olla ka meditsiinialase koolituse ja uuringute, teabe jagamise ja hindamise teabekeskusteks. Niisuguste tugikeskuste Euroopa võrgustiku loomine aitaks anda kvaliteetset ja kulutasuvat arstiabi ning realiseerida siseturu võimalusi selles valdkonnas, viies maksimumini meditsiini ja tervishoiutehnoloogia uuenduste levitamise kiiruse ja ulatuse ning tooks seega siseturu eelised nii patsientide kui tervishoiusüsteemideni, aidates edendada arstiabi kõrgeimat võimalikku kvaliteeti. Tervishoiu ja meditsiinilise abi kõrgetasemeline töörühm on juba välja töötanud üldised tingimused ja kriteeriumid, mida Euroopa tugikeskuste võrgustikud peaksid täitma, ning neid tuleks täpsustada üksikasjalikult läbi rakendusmeetmete, võttes arvesse praeguste katseprojektide tulemusi.

Samuti sätestatakse käesolevas direktiivis tervishoiutehnoloogia hindamise ühenduse võrgustiku loomine (artikkel 17), mis toetaks koostööd vastutavate riiklike ametiasutuste vahel, objektiivse, usaldusväärse, õigeaegse, läbipaistva ja edastatava teabe esitamist tervishoiutehnoloogia lühi- ja pikaajalise tõhususe kohta, võimaldaks kõnealuse teabe tõhusat vahetamist võrgustikus ning toetaks liikmesriikide poliitilisi otsuseid. Praegu on niisugused hindamised kasutatavate meetodite ja järjepideva uuenduste ülevõtmise osas liikmesriikides ja nende vahel väga erinevad ja sageli kattuvad, mis takistab asjaomase tehnoloogia vaba liikumist ning (pidevate erinevuste tõttu tervishoius) õõnestab usaldust ohutus- ja kvaliteedinõuetesse kogu liidus. Koostöö ühiste kriteeriumide väljatöötamisel, et luua ühenduse tasandil tõendusbaas, aitaks levitada parimaid tavasid, vältida ressursside dubleerimist ning arendada ühiseid põhiteabe pakette ja tehnikaid, mida liikmesriigid võiksid kasutada, et aidata neil kasutada parimal viisil uusi tehnoloogiaid, teraapiaid ja tehnikaid ning koos Euroopa tugikeskuste võrgustikega aitab see lisaks realiseerida siseturu võimalusi kõnealuses valdkonnas, viies maksimumini meditsiini ja tervishoiutehnoloogia uuenduste levitamise kiiruse ja ulatuse.

8.4. E-tervishoid

Piiriüleste tervishoiuteenuste osutamiseks ei pea patsient või tervishoiutöötaja tingimata füüsiliselt teise riiki minema, kuna teenuseid võib osutada info- ja sidetehnoloogia abil – see on teenuste osutamise viis, mida nimetatakse „teenuste piiriüleseks osutamiseks” või „e-tervishoiuks”. Kõnealuse teenuste osutamise viisi olulisus kasvab, kuid see kätkeb endas teatavaid probleeme, sest tuleb tagada, et liikmesriikide tervishoiusüsteemide erinev info- ja sidetehnoloogia oleks vastavuses (ehk „koostalitlusvõimeline”). Ühenduses kasutatakse tervishoiuteenuste osutamiseks väga erinevaid ja kokkusobimatuid info- ja sidetehnoloogiate vorme ning standardeid, mis loob takistusi kõnealusele piiriüleste tervishoiuteenuste osutamise viisile ja riske tervisekaitsele. Seetõttu on vaja näha kõnealuses valdkonnas ette ühtlustamine ühenduse tasandil, et muuta liikmesriikide info- ja sidetehnoloogia koostalitusvõimeliseks. Käesolevas ettepanekus ei kohustata liikmesriike siiski e-tervishoiu süsteeme või teenuseid sisse viima, vaid ettepaneku eesmärk on tagada selliste süsteemide koostalitusvõime, kui liikmesriigid on otsustanud need kasutusele võtta.

8.5. Andmete kogumine

Kuigi komisjon (toetudes käesolevale ettepanekule eelnevatele ulatuslikele uuringutele ja konsultatsioonidele) on olnud võimeline hindama piiriüleste tervishoiuteenuste tõenäolist ulatust ja iseloomu, ei ole piiriüleseid tervishoiuteenuseid käsitlevad andmed piisavalt kättesaadavad ja võrreldavad, et võimaldada piiriüleste tervishoiuteenuste pikaajalist hindamist ja haldamist. Niisugused andmed on äärmiselt olulised, et kontrollida piiriüleseid tervishoiuteenuseid ja nende mõju tervishoiusüsteemidele tervikuna tagamaks, et leitakse sobiv tasakaal tervishoiuteenuste vaba osutamise, tervisekaitse kõrge taseme ja liikmesriikide vastutuse arvesse võtmise vahel oma tervishoiusüsteemide üldiste eesmärkide täitmise tagamisel.

8.6. Rakenduskomitee

Käesoleva direktiivi rakendamiseks vajalikud meetmed tuleks vastu võtta vastavalt nõukogu otsusele 1999/468/EÜ, millega kehtestatakse komisjoni rakendusvolituste kasutamise menetlused. Eelkõige tuleks komisjonile anda volitused koostada käesoleva direktiivi jaoks nimekiri raviviisidest, mis ei nõua haiglas ööbimist, kuid mida tuleks lugeda haiglaraviks; kaasmeetmed teatavate ravimite või ainete välistamiseks käesolevas direktiivis sätestatud teises liikmesriigis väljakirjutatud retseptide tunnustamisest; konkreetsete kriteeriumide ja tingimuste loetelu, millele Euroopa tugikeskuste võrgustikud peavad vastama; Euroopa tugikeskuste võrgustike loomise menetlus. Kuna need meetmed on üldmeetmed, mille eesmärk on muuta käesoleva direktiivi vähemolulisi elemente või täiendada käesolevat direktiivi uute vähemoluliste elementidega, tuleb need vastu võtta otsuse 1999/468/EÜ artiklis 5a sätestatud kontrolliga regulatiivmenetluse kohaselt.

2008/0142 (COD)

Ettepanek:

EUROOPA PARLAMENDI JA NÕUKOGU DIREKTIIV

patsiendiõiguste kohaldamise kohta piiriüleses tervishoius

EUROOPA PARLAMENT JA EUROOPA LIIDU NÕUKOGU,

võttes arvesse Euroopa Ühenduse asutamislepingut, eriti selle artiklit 95,

võttes arvesse komisjoni ettepanekut[32],

võttes arvesse Euroopa Majandus- ja Sotsiaalkomitee arvamust[33],

võttes arvesse Regioonide Komitee arvamust[34],

olles konsulteerinud Euroopa andmekaitseinspektoriga[35],

toimides asutamislepingu artiklis 251 sätestatud korras[36],

ning arvestades järgmist:

(1) Vastavalt asutamislepingu artikli 152 lõikele 1 tuleb tagada kogu ühenduse poliitika ja meetmete määratlemisel ja rakendamisel inimeste tervise kõrgetasemeline kaitse. See tähendab, et inimeste tervise kõrgetasemeline kaitse tuleb tagada ka siis, kui ühenduse seadusandja lähtub muudest asutamislepingu sätetest.

(2) Kuna tingimused asutamislepingu artikli 95 kasutamiseks õigusliku alusena on täidetud, toetub ühenduse seadusandja sellele õiguslikule alusele ka siis, kui rahvatervise kaitse on tehtavate valikute puhul otsustav tegur; siinkohal nõutakse asutamislepingu artikli 95 lõikes 3 sõnaselgelt, et ühtlustamise saavutamisel tuleb tagada inimeste tervise kõrgetasemeline kaitse, võttes arvesse eelkõige kõiki uusi teaduslikel faktidel põhinevaid suundumusi.

(3) Käesolevas direktiivis austatakse põhiõigusi ja peetakse kinni eelkõige Euroopa Liidu põhiõiguste hartas tunnustatud põhimõtetest. Õigust tervishoiuteenustele juurdepääsule ja õigust ravile siseriiklike õigusaktide ja tavadega ettenähtud tingimustel on tunnustatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 35[37]. Nimelt tuleb käesoleva direktiivi rakendamisel ja kohaldamisel austada õigust era- ja perekonnaelule, isikuandmete kaitset, võrdsust seaduse ees ja diskrimineerimiskeelu põhimõtet ning õigust tõhusale õiguskaitsevahendile ja õiglasele kohtulikule arutamisele vastavalt harta artiklites 7, 8, 20, 21, 47 sätestatud õiguse üldpõhimõtetele.

(4) Ühenduse tervishoiusüsteemid on Euroopa kõrgetasemelise sotsiaalse kaitse keskne osa ning nad aitavad kaasa sotsiaalsele ühtekuuluvusele, sotsiaalsele õiglusele ja säästvale arengule[38]. Nad moodustavad samuti osa üldhuviteenuste laiemast raamistikust.

(5) Nagu Euroopa Kohus on mitmel korral kinnitanud, kuulub kogu arstiabi oma eripärast hoolimata asutamislepingu kohaldamisalasse.

(6) Euroopa Kohus on juba käsitlenud mõningaid piiriüleste tervishoiuteenustega seotud küsimusi, eriti muus liikmesriigis kui ravi saaja elukohaliikmesriik osutatud tervishoiuteenuste hüvitamist. Kuna tervishoiuteenused arvati Euroopa Parlamendi ja nõukogu 12. detsembri 2006. aasta direktiivi 2006/123/EÜ (teenuste kohta siseturul)[39] kohaldamisalast välja, on oluline käsitleda kõnealuseid küsimusi konkreetses ühenduse õigusaktis, et saavutada Euroopa Kohtu konkreetsete kohtuasjade põhjal välja töötatud põhimõtete üldisem ja tõhusam kohaldamine.

(7) Oma 1.–2. juuni 2006. aasta järeldustes[40] võttis Euroopa Liidu Nõukogu vastu avalduse ELi tervishoiusüsteemide ühiste väärtuste ja põhimõtete kohta ning tunnistas, kui väärtuslik on piiriüleseid tervishoiuteenuseid käsitlev algatus, et tagada Euroopa kodanikele selge ettekujutus nende õigustest ühest ELi liikmesriigist teise liikumisel ja tagada sellega õiguskindlus.

(8) Käesoleva direktiivi eesmärk on luua üldine raamistik ohutute, kvaliteetsete ja tõhusate piiriüleste tervishoiuteenuste osutamiseks ühenduses ning tagada patsientide liikuvus ja tervishoiuteenuste osutamise vabadus ja tervisekaitse kõrge tase, võttes täielikult arvesse liikmesriikide vastutust tervishoiuga seotud sotsiaalkindlustushüvitiste kindlaksmääramisel ning tervishoiuteenuste, arstiabi ja sotsiaalkindlustushüvitiste, eelkõige haigushüvitiste korraldamisel ja kättesaadavaks muutmisel.

(9) Käesolevat direktiivi patsiendiõiguste kohaldamise kohta piiriüleses tervishoius kohaldatakse kõigi tervishoiuteenuste suhtes. Euroopa Kohtu kinnituse kohaselt ei arvata tervishoiuteenuseid ei nende erilise olemuse ega nende korraldamise või rahastamise viisi tõttu, liikumisvabaduse põhimõtte kohaldamisalast välja.Pikaajalise hoolduse puhul ei kohaldata direktiivi nende perede või üksikisikute abistamise ja toetuse suhtes, kes vajavad pikema aja jooksul eriabi . Direktiivi ei kohaldata näiteks elukoha või kodu suhtes või eakatele või lastele antava abi suhtes, mida osutavad sotsiaaltöötajad, vabatahtlikud hooldajad või muud spetsialistid kui tervishoiutöötajad.

(10) Käesolevas direktiivis hõlmab mõiste „piiriülene tervishoid” järgmisi tervishoiuteenuste osutamise viise:

- tervishoiuteenuste kasutamine välismaal (st patsient, kes läheb ravi saamiseks teise liikmesriigi tervishoiuteenuse osutaja juurde); seda nimetatakse „patsiendi liikuvuseks”;

- tervishoiuteenuste piiriülene osutamine (st teenuse osutamine ühe liikmesriigi territooriumilt teise liikmesriigi territooriumile); näiteks telemeditsiini teenused, kaugdiagnoosimine ja retseptide kaugväljastamine, laboriteenused;

- tervishoiuteenuse osutaja alaline kohalolek (st tervishoiuteenuse osutaja asutamine teises liikmesriigis);

- isikute ajutine kohalolek (st tervishoiutöötajate liikumine, näiteks teenuse osutamiseks ajutiselt patsiendi asukohaliikmesriiki suundumine).

(11) Nagu liikmesriigid on tunnustanud nõukogu järeldustes ELi tervishoiusüsteemide ühiste väärtuste ja põhimõtete kohta[41], on tervishoiusüsteemides ühenduse kõikides osades rida sarnaseid tööpõhimõtteid. Need tööpõhimõtted sisaldavad kvaliteetset ja ohutut arstiabi, mis põhineb tõendusmaterjalil ja eetikal, patsiendi kaasamisel, hüvitisel, põhiõigusel eraelu puutumatusele isikuandmete töötlemisel ning konfidentsiaalsusel. Patsiendid, tervishoiutöötajad ja tervishoiusüsteemide eest vastutavad ametiasutused peavad saama olla kindlad, et nendest ühistest põhimõtetest kinni peetakse ning et nende rakendamiseks ettenähtud struktuurid on olemas kogu ühenduses. Seetõttu on asjakohane nõuda, et kõnealuste tööpõhimõtete järgimise tagavad selle liikmesriigi ametiasutused, kelle territooriumil tervishoiuteenust osutatakse. Seda on vaja, et tagada patsientide usaldus piiriüleste tervishoiuteenuste suhtes, mis on vajalik nii patsientide liikuvuse ja siseturul tervishoiuteenuste osutamise vaba liikumise kui ka tervisekaitse kõrge taseme saavutamiseks.

(12) Võttes arvesse, et on võimatu ette teada, kas asjaomane tervishoiuteenuse osutaja osutab tervishoiuteenust teisest liikmesriigist või oma liikmesriigist pärit patsiendile, on vaja, et tervishoiuteenust osutataks vastavalt ühistele põhimõtetele ning et selgete kvaliteedi- ja ohutusnõuete kohaselt osutatavate tervishoiuteenuste tagamise nõudeid kohaldataks kõigi tervishoiuteenuste suhtes, et tagada piiriüleste tervishoiuteenuste osutamise ja saamise vabadus, mis on käesoleva direktiivi eesmärk. Liikmesriikide ametiasutused peavad pidama kinni ühistest domineerivatest väärtustest, milleks on universaalsus, kvaliteetse ravi kättesaadavus, võrdsus ja solidaarsus, mida on tunnustanud juba ühenduse institutsioonid ja kõik liikmesriigid kui Euroopa tervishoiusüsteemidele ühiseid väärtusi. Liikmesriigid peavad samuti tagama, et nendest väärtustest peetaks kinni ka teiste liikmesriikide patsientide ja kodanike puhul ning et kõiki patsiente koheldaks võrdselt vastavalt nende ravivajadusele, mitte liikmesriigile, mille sotsiaalkindlustussüsteemiga nad liitunud on. Sealjuures peavad liikmesriigid kinni pidama siseturu piires liikumisvabaduse põhimõttest, diskrimineerimiskeelust, sealhulgas kodakondsuse alusel (või juriidiliste isikute puhul liikmesriigi alusel, kus nad on asutatud), ning vaba liikumise piirangute vajadusest ja proportsionaalsusest. Käesolevas direktiivis ei nõuta siiski, et tervishoiuteenuste osutajad võtaksid teiste liikmesriikide patsiente plaanilisse ravisse või võtaksid neid ravile eelisjärjekorras, mis seaks teised sarnaste ravivajadustega patsiendid halvemusse, näiteks ravijärjekorra pikenemise tõttu.

(13) Lisaks sellele tuleks teiste liikmesriikide patsiente kohelda samamoodi kui ravi osutava liikmesriigi patsiente ning võttes arvesse harta artiklis 21 tunnustatud võrdsuse ja diskrimineerimiskeelu üldisi põhimõtteid, ei tohi patsiente diskrimineerida soo, rassi, nahavärvuse, etnilise või sotsiaalse päritolu, geneetiliste omaduste, keele, usutunnistuse või veendumuste, poliitiliste või muude arvamuste, rahvusvähemusse kuulumise, varalise seisundi, sünnipära, puude, vanuse ega seksuaalse sättumuse tõttu. Liikmesriigid võivad vahet teha erinevatele patsiendirühmadele määratud ravi vahel ainult siis, kui nad suudavad tõendada, et see on õigustatutud meditsiinilistel põhjustel, nagu erimeetmed naiste või teatavate vanuserühmade (nt laste või eakate tasuta vaktsineerimine) puhul. Kuna käesolevas direktiivis austatakse põhiõigusi ja järgitakse eelkõige Euroopa Liidu põhiõiguste hartas tunnustatud põhimõtteid, tuleb direktiivi rakendada ja kohaldada, austades kõikide isikute võrdsust seaduse ees ja diskrimineerimiskeelu põhimõtet kooskõlas harta artiklites 20 ja 21 sätestatud õiguse üldpõhimõtetega. Käesoleva direktiivi kohaldamine ei piira nõukogu 29. juuni 2000. aasta direktiivi 2000/43/EÜ (millega rakendatakse võrdse kohtlemise põhimõte sõltumata isikute rassilisest või etnilisest päritolust) ja muude EÜ asutamislepingu artiklit 13 jõustavate direktiivide kohaldamist.Sellest lähtudes sätestatakse direktiivis, et patsiente tuleb kohelda võrdsetel alustel ravi osutava liikmesriigi elanikega, see põhimõte hõlmab ka ühenduse ja ravi osutava liikmesriigi õigusaktidega ettenähtud kaitset diskrimineerimise eest.

(14) Igal juhul ei tohi ükski meede, mille liikmesriigid võtavad, et tagada tervishoiuteenuste osutamine vastavalt selgetele kvaliteedi- ja ohutusnõuetele, luua uusi takistusi tervishoiutöötajate vabale liikumisele, mis on sätestatud asutamislepingus ning mida reguleeritakse eelkõige Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. septembri 2005. aasta direktiiviga 2005/36/EÜ kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta[42].

(15) Uuringud näitavad, et tervishoiuteenused tekitavad kahju ligikaudu 10 % juhtumitest. Seega on selgete ühiste kohustuste tagamine tervishoiuteenustest tingitud kahjule reageerimiseks oluline, et vältida selliste mehhanismide suhtes usalduse puudumist, mis takistab piiriüleste tervishoiuteenuste kasutamist. Kahjude korvamine ja hüvitiste maksmine ravi osutava riigi süsteemide kaudu ei tohi piirata liikmesriikide võimalust laiendada oma kodumaiste süsteemide kohaldusala oma riigi patsientidele, kes otsivad tervishoiuteenuseid välismaalt, kui see on patsiendi jaoks sobivam, eriti nende patsientide puhul, kelle jaoks on teise liikmesriigi tervishoiuteenuse kasutamine vajalik.

(16) Liikmesriigid peaksid tagama, et mehhanismid patsiendi kaitsmiseks ja kahju hüvitamiseks on nende territooriumil osutatavate tervishoiuteenuste puhul olemas ning et need mehhanismid on vastavuses riski iseloomu ja ulatusega. Mehhanismi olemuse ja/või üksikasjad määravad aga kindlaks liikmesriigid.

(17) Õigus isikuandmete kaitsele on põhiõigus, mida tunnustatakse Euroopa Liidu põhiõiguste harta artiklis 8[43]. Piiriüleste tervishoiuteenuste osutamise järjepidevuse tagamine sõltub patsiendi tervislikku seisundit käsitlevate isikuandmete edastamisest. Need isikuandmed peaksid liikuma vabalt ühest liikmesriigist teise, kuid samal ajal peaksid kaitstud olema üksikisikute põhiõigused. Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. oktoobri 1995. aasta direktiivis 95/46/EÜ üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise kohta[44] sätestatakse üksikisikute juurdepääsu õigus nende tervist käsitlevatele isikuandmetele, näiteks patsiendi tervisekaardile, mis sisaldab selliseid andmeid, nagu diagnoos, uuringutulemused, raviarstide hinnanguid, osutatud ravi või sekkumine. Kõnealuseid sätteid kohaldatakse ka käesoleva direktiiviga hõlmatud piiriüleste tervishoiuteenuste kontekstis.

(18) Kindlustatud isikute õigust saada hüvitist teises liikmesriigis osutatud tervishoiuteenustega seotud kulude eest riikliku sotsiaalkindlustusskeemi kaudu on Euroopa Kohus tunnustanud mitmes kohtuotsuses. Euroopa Kohus on sedastanud, et asutamislepingu sätted teenuste osutamise vabaduse kohta hõlmavad tervishoiuteenuse saajate, sealhulgas arstiabi vajavate inimeste vabadust minna teenuse saamiseks teise liikmesriiki. Sama kehtib tervishoiuteenuste saajate kohta, kes püüavad saada teises liikmesriigis osutatavaid tervishoiuteenuseid teiste vahendite kaudu, nagu e-tervishoiu teenused. Kuigi ühenduse õigus ei kahanda liikmesriikide pädevust korraldada oma tervishoiu- ja sotsiaalkindlustussüsteeme, peavad liikmesriigid selle pädevuse kasutamisel siiski järgima ühenduse õigust, eelkõige teenuste osutamise vabadust käsitlevaid asutamislepingu sätteid. Need sätted keelavad liikmesriikidel kehtestada või säilitada õigustamatuid piiranguid selle vabaduse kasutamisele tervishoiusektoris.

(19) Kooskõlas Euroopa Kohtu kehtestatud põhimõtetega ning seadmata ohtu liikmesriikide tervishoiu- ja sotsiaalkindlustussüsteemide finantstasakaalu tuleks seoses tervishoiukulude hüvitamisega näha ette suurem õiguskindlus patsientidele, tervishoiutöötajatele, tervishoiuteenuste osutajatele ja sotsiaalkindlustusasutustele.

(20) Käesolevas direktiivis ei käsitleta kindlustatud isikute ajutiselt teises liikmesriigis viibimise ajal meditsiinilistel põhjustel vajalikuks osutunud tervishoiuteenuste kulude katmist. Samuti ei mõjuta käesolev direktiiv patsientide õigust saada luba raviks teises liikmesriigis, kui on täidetud tingimused, mis on sätestatud sotsiaalkindlustusskeemide kooskõlastamise määrustes, eriti nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EÜ) nr 1408/71 (sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes)[45] artiklis 22 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määruse (EÜ) nr 883/2004 (sotsiaalkindlustusskeemide kooskõlastamise kohta)[46] artiklis 20.

(21) On asjakohane nõuda, et samuti need patsiendid, kes lähevad tervishoiuteenuse saamiseks teise liikmesriiki muudel kui määrusega (EÜ) nr 1408/71 kehtestatud sotsiaalkindlustusskeemide kooskõlastamise raames nimetatud tingimustel, peaksid saama kasutada teenuste vaba liikumise põhimõtteid kooskõlas EÜ asutamislepingu ning käesoleva direktiivi sätetega. Patsientidele tuleks tagada kõnealuste tervishoiuteenustega seotud kulude katmine vähemalt samas ulatuses, nagu seda oleks tehtud juhul, kui samasuguseid või samalaadseid tervishoiuteenuseid oleks osutatud nende kindlustajariigi territooriumil. Sellega võetakse täielikult arvesse liikmesriikide vastutust oma kodanikele kättesaadava haiguskindlustuse ulatuse kindlaksmääramisel ning ennetatakse mis tahes märkimisväärset mõju liikmesriikide tervishoiusüsteemide rahastamisele. Liikmesriigid võivad siiski näha riiklike õigusaktidega ette ravikulude hüvitamise vastavalt raviteenust osutavas liikmesriigis kehtivatele tariifidele, kui see on patsiendi jaoks soodsam. Nii võib asi olla eelkõige käesoleva direktiivi artiklis 15 sätestatud Euroopa tugikeskuste võrgustike kaudu osutatud ravi puhul.

(22) Patsiendi jaoks on seega mõlemad süsteemid ühesuguse väärtusega; kohaldatakse kas käesolevat direktiivi või määrust 1408/71. Igal juhul tuleb igale kindlustatud isikule, kes taotleb luba oma seisundile vastava ravi saamiseks teises liikmesriigis, selline luba anda määrustes 1408/71 ja 883/04 sätestatud tingimustel, kui asjaomast ravi ei ole võimalik pakkuda meditsiiniliselt õigustatud tähtaja jooksul, võttes arvesse isiku tervislikku seisundit ja haiguse võimalikku kulgu. Patsienti ei tohiks ilma jätta tema jaoks soodsamatest õigustest, mis on tagatud määrustega 1408/71 ja 883/04, kui tingimused on täidetud.

(23) Patsient võib valida, millist süsteemi ta eelistab, kuid juhul kui määruse 1408/71 kohaldamine on patsiendi jaoks soodsam, ei tohiks teda ilma jätta selle määrusega tagatud õigustest.

(24) Patsient ei tohiks mingil juhul teenida kasumit teises liikmesriigis osutatud tervishoiuteenuse arvelt ning seega tuleks hüvitada üksnes saadud tervishoiuteenuse tegelikud kulud.

(25) Käesoleva direktiivi eesmärk ei ole luua õigust teises liikmesriigis osutatud ravi hüvitamisele, kui kõnealune ravi ei kuulu patsiendi kindlustajariigi õigusaktidega ette nähtud hüvitiste hulka. Samamoodi ei takistata käesoleva direktiiviga liikmesriike laiendada oma mitterahaliste hüvitiste skeemi teises liikmesriigis osutatavate tervishoiuteenuste suhtes vastavalt oma õigusnormidele.

(26) Käesolevas direktiivis ei sätestata ka sotsiaalkindlustusõiguste ülekandmist liikmesriikide vahel ega sotsiaalkindlustusskeemide kooskõlastamist. Teises liikmesriigis osutatava tervishoiuteenusega seotud eelluba ja hüvitist käsitlevate sätete ainus eesmärk on anda tervishoiuteenuste osutamise vabadus nii patsientidele kui ka tervishoiuteenuste osutajatele ning kõrvaldada põhjendamatud takistused selle põhivabaduse kasutamiselt patsiendi kindlustajariigis. Järelikult austatakse direktiivis täielikult riiklike tervishoiusüsteemide erinevust ning liikmesriikide vastutust tervishoiuteenuste ja arstiabi korraldamisel ja kättesaadavaks tegemisel.

(27) Käesolevas direktiivis sätestatakse ka patsiendi õigus saada mis tahes ravimit, mille turustamine on lubatud liikmesriigis, kus tervishoiuteenust osutati, isegi kui kõnealuse ravimi turustamine ei ole lubatud patsiendi kindlustajariigis, kuna see on teises liikmesriigis tõhusa ravi saamise hädavajalik tingimus.

(28) Liikmesriigid võivad säilitada tervishoiuteenuste ja tervishoiuteenustega seotud kulude hüvitamise üldised tingimused, abikõlblikkuse kriteeriumid ning õigus- ja haldusformaalsused, näiteks nõude konsulteerida enne eriarsti vastuvõtule pääsemist või enne haiglaravi üldarstiga, ka patsientide puhul, kes otsivad tervishoiuteenust teises liikmesriigis, kui need tingimused on eesmärgi saavutamise seisukohast vajalikud ja proportsionaalsed ega ole suvalised või diskrimineerivad. Seega on asjakohane nõuda, et kõnealuseid tingimusi ja vorminõudeid kohaldatakse objektiivsel, läbipaistval ja mittediskrimineerival viisil ja need on ette teada; et need põhinevad eelkõige meditsiinilistel kaalutlustel ning et need ei ole teises liikmesriigis tervishoiuteenuseid otsivatele patsientidele lisatakistuseks võrreldes patsientidega, kes saavad ravi oma kindlustajariigis, ning et otsused tehakse võimalikult kiiresti. See ei piira liikmesriikide õigust kehtestada eellubade jaoks kriteeriumid või tingimused, kui patsient otsib ravi oma kindlustajariigis.

(29) Mis tahes tervishoiuteenuseid, mida ei peeta käesoleva direktiivi sätete kohaselt haiglaraviks, tuleb lugeda haiglaväliseks raviks. Pidades silmas Euroopa Kohtu pretsedendiõigust teenuste vaba liikumise kohta, on asjakohane mitte kehtestada eelloa nõuet patsiendi kindlustajariigi riikliku sotsiaalkindlustussüsteemi kaudu hüvitise maksmiseks teises liikmesriigis osutatud haiglavälise ravi puhul. Kuni niisuguse ravi hüvitamine jääb patsiendi kindlustajariigi ravikindlustusskeemiga tagatud katte piiridesse, ei kahjusta eelloa nõude puudumine sotsiaalkindlustussüsteemide finantstasakaalu.

(30) Puudub määratlus selle kohta, mida peetakse haiglaraviks ühenduse erinevates tervishoiusüsteemides, ning erinevad tõlgendused võivad seega takistada patsientide tervishoiuteenuste saamise vabadust. Kõnealuse takistuse ületamiseks on vaja koostada ühenduse haiglaravi määratlus. Haiglaravi tähendab üldiselt ravi, mille puhul on vajalik patsiendi ööbimine haiglas. Siiski võib osutuda asjakohaseks määratleda haiglaravina ka teatavat muud ravi, kui see nõuab spetsiaalsete ja kulukate meditsiinilise infrastruktuuri või seadmete kasutamist (nt diagnoosimiseks vajalikud kõrgtehnoloogilised skännerid) või hõlmab raviviise, mis kujutavad endast erilist ohtu patsiendi või elanikkonna jaoks (nt ohtlike nakkushaiguste ravi). Niisuguste raviviiside korrapäraselt ajakohastatava nimekirja koostab komisjon komiteemenetluse kaudu.

(31) Kättesaadavad tõendid näitavad, et vaba liikumise põhimõtete kohaldamine seoses tervishoiuteenuste kasutamisega teises liikmesriigis kindlustajariigi riikliku ravikindlustusskeemiga tagatud katte piires ei kahjusta liikmesriikide tervishoiusüsteeme või nende sotsiaalkindlustussüsteemide finantsstabiilsust. Euroopa Kohus on siiski leidnud, et ei saa välistada, et võimalik oht tõsiselt kahjustada sotsiaalkindlustussüsteemi finantstasakaalu või kõigile kättesaadava tasakaalustatud meditsiini- või haiglateenuse säilitamise eesmärgi saavutamist võib kujutada endast üldisest huvist tulenevaid ülekaalukaid põhjuseid, millega on võimalik õigustada teenuste osutamise vabaduse põhimõttele piirangute kehtestamist. Euroopa Kohus on tunnistanud samuti, et peab olema võimalik kavandada haiglate arvu, nende geograafilist paiknemist, korraldamise viisi, nende varustust ja isegi raviteenuseid, mida nad suudavad pakkuda. Käesoleva direktiiviga tuleks ette näha teises liikmesriigis osutatud haiglaravi kulude katmiseks eellubade süsteem, kui täidetud on järgmised tingimused: kui ravi oleks osutatud asjaomase liikmesriigi territooriumil, oleks ravikulud kaetud asjaomase liikmesriigi sotsiaalkindlustussüsteemi kaudu ning direktiivi rakendamisest tingitud patsientide väljavool kahjustab tõsiselt või võib tõenäoliselt tõsiselt kahjustada sotsiaalkindlustussüsteemi rahalist tasakaalu ja/või haiglasektori planeerimist ja ratsionaliseerimist, mida tehakse haiglate ülekoormatuse, haiglateenuste osutamise tasakaalustamatuse ning logistiliste ja finantsressursside raiskamise vältimiseks, kõigile kättesaadava tasakaalustatud meditsiini- ja haiglateenuse säilitamist või ravivõimsuse või meditsiinilise pädevuse säilitamist asjaomase liikme territooriumil. Kuna patsientide eeldatava väljavoo täpse mõju hindamiseks on vaja teha keerulisi oletusi ja arvutusi, lubatakse direktiiviga rakendada eellubade süsteemi, kui on piisavalt põhjust eeldada, et sotsiaalkindlustussüsteem võib kannatada tõsist kahju. See peaks hõlmama ka juba olemasolevaid eellubade süsteeme, mis vastavad artiklis 8 sätestatud tingimustele.

(32) Igal juhul, kui liikmesriik on otsustanud kooskõlas käesoleva direktiiviga luua eellubade süsteemi teistes liikmesriikides osutatud haigla- või eriravi kulude katmiseks, peaks ka teises liikmesriigis osutatud kõnealuse raviga seotud kulud hüvitama kindlustajariik sellises ulatuses, nagu seda oleks tehtud juhul, kui sama või samalaadset tervishoiuteenust oleks osutatud kindlustajariigi territooriumil, ületamata saadud tervishoiuteenuse tegelikke kulusid. Siiski, kui määruse (EÜ) nr 1408/71 artikli 22 lõikes 2 sätestatud tingimused on täidetud, tuleks luba ja hüvitised anda vastavalt kõnealusele määrusele. See kehtib eelkõige olukordades, kus luba antakse pärast taotluse halduslikku või kohtulikku läbivaatamist ning asjaomane isik on saanud ravi teises liikmesriigis. Sellisel juhul ei kohaldata käesoleva direktiivi artikleid 6, 7, 8 ja 9. See on kooskõlas Euroopa Kohtu kohtupraktikaga, mis täpsustas, et patsiendid, kellele loa andmisest keelduti, mis hiljem põhjendamatuks osutus, on õigus saada teises liikmesriigis osutatud ravi kulude eest hüvitust täies ulatuses vastavalt ravi osutanud liikmesriigi õigusnormidele.

(33) Piiriüleste tervishoiuteenuste osutamist käsitlevad liikmesriikide kehtestatud menetlused annavad patsientidele objektiivsuse, mittediskrimineerimise ja läbipaistvuse tagatised, et riigiasutuste otsused tehakse õigeaegselt ja nõuetekohase hoolsusega, võttes arvesse nii kõnealuseid üldpõhimõtteid kui ka iga juhtumit eraldi. Seda kohaldatakse ka teises liikmesriigis osutatud tervishoiuteenustega seotud kulude hüvitamise suhtes pärast patsiendi tagasipöördumist. Tavaliselt peaksid patsiendid saama piiriüleseid tervishoiuteenuseid käsitleva otsuse viieteistkümne kalendripäeva jooksul. Kõnealune tähtaeg peaks olema siiski lühem, kui seda põhjendab asjaomase ravi kiireloomulisus. Ühelgi juhul ei tohiks kõnealused üldised eeskirjad mõjutada tunnustamise menetlusi ja teenuste osutamise eeskirju, mis on sätestatud Euroopa Parlamendi ja nõukogu 7. septembri 2005. aasta direktiivis 2005/36/EÜ kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta.

(34) Asjakohane teave kõigi piiriüleste tervishoiuteenuste peamiste aspektide kohta on vajalik, et võimaldada patsientidel kasutada ka tegelikult oma õigusi piiriülestele tervishoiuteenustele. Piiriüleste tervishoiuteenuste puhul on niisuguse teabe edastamise tõhusaimaks mehhanismiks luua igasse liikmesriiki kontaktpunktid, kelle poole patsiendid saavad pöörduda ja mis annavad teavet piiriüleste tervishoiuteenuste kohta, võttes arvesse ka kõnealuse liikmesriigi tervishoiusüsteemi. Kuna piiriüleste tervishoiuteenuste aspektidega seotud küsimused nõuavad suhtlemist eri liikmesriikide ametiasutuste vahel, peaksid kõnealused kontaktpunktid moodustama võrgustiku, mille kaudu oleks neid küsimusi kõige tõhusam käsitleda. Kontaktpunktid peaksid üksteisega koostööd tegema ja võimaldama patsientidel teha teadlikke valikuid piiriüleste tervishoiuteenuste kohta. Nad peaksid samuti andma teavet võimaluste kohta piiriülese raviga seotud probleemide korral, eriti kohtuväliste skeemide kohta piirüleste vaidluste lahendamiseks.

(35) Kui patsient saab tervishoiuteenust liikmesriigis, kus ta ei ole kindlustatud, on patsiendil vaja juba ette teda, milliseid eeskirju kohaldatakse. Samasugust selgust on vaja juhul, kui tervishoiuteenuse osutajad suunduvad ajutiselt teise liikmesriiki, et seal raviteenuseid osutada või kui tervishoiuteenust osutatakse piiriüleselt. Sellistel juhtudel kohaldatakse tervishoiuteenuste suhtes ravi osutava liikmesriigi seadustes sätestatud eeskirju kooskõlas artiklis 5 sätestatud üldpõhimõtetega, võttes arvesse, et vastavalt asutamislepingu artikli 152 lõikele 5 on tervishoiuteenuste ja arstiabi korraldamise eest vastutavad liikmesriigid. See aitab patsiendil teha teadlikke valikuid ja vältida kahtluste tekkimist ja valestimõistmist. Samuti loob see usalduse patsiendi ja tervishoiuteenuse osutaja vahele.

(36) Liikmesriigid peaksid otsustama riiklike kontaktpunktide vormi ja arvu üle. Riiklikud kontaktpunktid võib ühitada ka olemasolevate teabekeskustega või rajada nende tegevusele, tingimusel, et on selgelt näidatud, et need on ka piiriüleste tervishoiuteenuste riiklikud kontaktpunktid. Riiklikel kontaktpunktidel peaksid olema piisavad vahendid, et anda teavet piiriüleste tervishoiuteenustega seotud peamiste aspektide kohta ning osutada patsientidele vajaduse korral praktilist abi. Komisjon peaks tegema koostööd liikmesriikidega, et lihtsustada piiriüleste tervishoiuteenuste riiklike kontaktpunktide koostööd, tehes sealhulgas asjaomase teabe kättesaadavaks ühenduse tasandil, näiteks läbi Euroopa terviseportaali. Olemasolevad riiklikud kontaktpunktid ei tohiks takistada liikmesriikidel luua muid kontaktpunkte piirkondlikul või kohalikul tasandil vastavalt nende tervishoiusüsteemi konkreetsele korraldusele.

(37) Siseturu võimaluste realiseerimine seoses piiriüleste tervishoiuteenustega nõuab koostööd eri liikmesriikide teenuseosutajate, ostjate ja seadusandjate vahel riiklikul, piirkondlikul ja kohalikul tasandil, et tagada ohutud, kvaliteetsed ja tõhusad piiriülesed tervishoiuteenused. See kehtib eelkõige koostöö puhul piirialadel, kus teenuste piiriülene osutamine võib olla kohaliku elanikkonna jaoks kõige tõhusam tervishoiuteenuste korraldamise viis, kuid kus teenuste tõhusaks piiriüleseks osutamiseks on vaja eri liikmesriikide tervishoiusüsteemide vahelist koostööd. Selline koostöö võib hõlmata ühist kavandamist, menetluste või standardite vastastikust tunnustamist või kohandamist, vastavate riiklike info- ja sidetehnoloogiasüsteemide koostalitlusvõimet, praktilisi mehhanisme arstiabi järjepidevuse tagamiseks või tervishoiutöötajate poolt ajutiselt või episoodiliselt osutatavate piiriüleste tervishoiuteenuste osutamise lihtsustamist. Direktiivis 2005/36/EÜ kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta sätestatakse, et ajutise või episoodilise iseloomuga teenuste, sealhulgas tervishoiutöötajate teenuste vaba osutamist teises liikmesriigis ei tohiks ühenduse erisätete kohaselt piirata ühelgi kutsekvalifikatsioonidega seotud põhjusel. Käesolev direktiiv ei piira direktiivi 2005/36/EÜ kõnealuseid sätteid

(38) Komisjon peaks julgustama liikmesriikidevahelist koostööd käesoleva direktiivi IV peatükis sätestatud valdkondades ning võib asutamislepingu artikli 152 lõike 2 põhjal teha tihedas koostöös liikmesriikidega kasulikke algatusi niisuguse koostöö lihtsustamiseks ja edendamiseks. Eritähelepanu tuleks pöörata Euroopa territoriaalse koostöö rühmituse (ETKR) võimalikule kasutamisele.

(39) Kui ravimid on lubatud patsiendi elukohaliikmesriigis kooskõlas Euroopa Parlamendi ja nõukogu 6. novembri 2001. aasta direktiiviga 2001/83/EÜ inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta[47] ning on kirjutatud välja teises liikmesriigis konkreetsele patsiendile, peaksid niisugused ravimid olema põhimõtteliselt meditsiiniliselt tunnustatud ja kasutatavad patsiendi elukohaliikmesriigis. Kõnealuselt tunnustamiselt regulatiivsete ja halduslike takistuste kõrvaldamine ei piira patsiendi raviarsti või farmatseudi asjaomase loa vajadust iga üksikjuhtumi puhul, kui seda õigustab inimeste tervise kaitsmine ning see on kõnealuse eesmärgi saavutamiseks vajalik ja proportsionaalne. Niisugune meditsiiniline tunnustamine ei tohiks samuti piirata kindlustajariigi otsust seoses ravimite lisamisega kindlustajariigi sotsiaalkindlustussüsteemiga hõlmatud hüvitiste hulka. Tunnustamise põhimõtte rakendamist lihtsustatakse vajalike meetmete võtmisega patsiendi ohutuse kaitseks ja ravimite väärtarvitamise või segiajamise vältimiseks.

(40) Euroopa tugikeskuste võrgustikud peaksid osutama tervishoiuteenuseid kõigile patsientidele, kelle seisund nõuab erilist ressursside ja asjatundlikkuse koondamist, et anda kättesaadava hinnaga, kvaliteetset ja kulutasuvat arstiabi, ning võiksid olla ka meditsiinialase koolituse ja meditsiiniuuringute, teabe jagamise ja hindamise teabekeskusteks. Tuleks luua Euroopa tugikeskuste võrgustike kindlaksmääramise ja arendamise mehhanism, et võimaldada nii kõigile patsientidele kui ka tervishoiutöötajatele Euroopa tasandil võrdne juurdepääs kõrgetasemelisele jagatud oskusteabele asjaomases meditsiinivaldkonnas.

(41) Tehnoloogilised arengud tervishoiuteenuste piiriülesel osutamisel info- ja sidetehnoloogiate kasutamise kaudu võivad muuta liikmesriikide järelevalvekohustuste täitmise ebaselgeks ning takistada seega tervishoiuteenuste vaba liikumist, millega võivad kaasneda lisariskid tervisekaitsele kõnealuse teenuste osutamise viisi tõttu. Piiriüleste tervishoiuteenuste osutamisel info- ja sidetehnoloogia kaudu kasutatakse ühenduses väga erinevaid ja vastuolulisi vorme ning standardeid, mis loovad takistusi piiriüleste tervishoiuteenuste osutamisele sellisel viisil ja võimalikke riske tervisekaitsele. Seetõttu on kõnealuses valdkonnas vaja näha ette ühtlustamine ühenduses, volitades komisjoni võtma rakendusmeetmeid, et võimaldada kohustuste ja nõuete piisavalt kiiret kehtestamist ja ajakohastamist selles valdkonnas, võtmaks arvesse pidevat arengut asjaomastes tehnoloogiates ja tehnikates.

(42) Tervishoiuteenuste ja eelkõige piiriüleste tervishoiuteenuste tõhusaks kontrollimiseks, kavandamiseks ja haldamiseks on vaja järjepidevaid statistilisi andmeid ja lisaandmeid piiriüleste tervishoiuteenuste kohta ning nende kogumine peaks võimaluse korral toimuma olemasolevate andmekogumissüsteemide kaudu et võimaldada asjakohast kontrollimist ja haldamist piiriülese ravi arvessevõtmiseks, võttes sealhulgas arvesse asjaomaseid ühenduse tasandi struktuure, nagu ühenduse statistikasüsteem ning eelkõige Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EÜ) nr .../... (rahvatervist ning töötervishoidu ja tööohutust käsitleva ühenduse statistika kohta [KOM(2007)46]), Euroopa Parlamendi ja nõukogu 23. septembri 2002. aasta otsusega nr 1786/2002/EÜ (millega võetakse vastu ühenduse tegevusprogramm rahvatervise valdkonnas aastateks 2003–2008)[48] loodud terviseprogrammi raames rajatud terviseteabesüsteem ning teised järelevalvetegevused, näiteks Euroopa Parlamendi ja nõukogu 21. aprilli 2004. aasta määrusega (EÜ) nr 851/2004 (millega asutatakse haiguste ennetuse ja tõrje Euroopa keskus)[49] loodud haiguste ennetuse ja tõrje Euroopa keskuse tegevus.

(43) Meditsiini ja tervishoiutehnoloogia pidev areng kujutab endast liikmesriikide tervishoiusüsteemidele nii võimalusi kui ka väljakutseid. Koostöö uute tervishoiutehnoloogiate hindamisel võib toetada liikmesriike mastaabisäästu ja kattuva tegevuse vältimise kaudu ning anda uute tehnoloogiate optimaalseks kasutamiseks paremad tõendusmaterjalid, et tagada ohutud, kvaliteetsed ja tõhusad tervishoiuteenused. See aitab kaasa ka siseturule, viies maksimumini meditsiini ja tervishoiutehnoloogia uuenduste levitamise kiiruse ja ulatuse. Niisugune koostöö nõuab järjepidevaid struktuure, mis kaasavad kõigi liikmesriikide kõik asjaomased ametiasutused, toetudes olemasolevatele katseprojektidele.

(44) Käesoleva direktiivi rakendamiseks vajalikud meetmed tuleks vastu võtta vastavalt nõukogu 28. juuni 1999. aasta otsusele 1999/468/EÜ, millega kehtestatakse komisjoni rakendusvolituste kasutamise menetlused[50].

(45) Eelkõige tuleks komisjonile anda volitused võtta vastu järmised meetmed: nende raviteenuste nimekiri, mis ei nõua haiglas ööbimist, kuid mida tuleks lugeda haiglaraviks; kaasmeetmed teatavate ravimite või ainete välistamiseks käesolevas direktiivis sätestatud teises liikmesriigis väljakirjutatud retseptide tunnustamisest; konkreetsete kriteeriumide ja tingimuste loetelu, millele Euroopa tugikeskuste võrgustikud peavad vastama; Euroopa tugikeskuste võrgustike loomise menetlus. Kuna need meetmed on üldmeetmed, mille eesmärk on muuta käesoleva direktiivi vähemolulisi elemente või täiendada käesolevat direktiivi uute vähemoluliste elementidega, tuleks need vastu võtta otsuse 1999/468/EÜ artiklis 5a sätestatud kontrolliga regulatiivmenetluse kohaselt.

(46) Kuna liikmesriigid ei suuda piisavalt hästi saavutada käesoleva direktiivi eesmärke, nimelt luua Euroopa Liidus ohutute, kvaliteetsete ja tõhusate piiriüleste tervishoiuteenuste üldine raamistik, mis on meetme ulatuse ja mõju tõttu paremini saavutatav ühenduse tasandil, võib ühendus võtta meetmeid asutamislepingu artiklis 5 sätestatud subsidiaarsuse põhimõtte kohaselt. Nimetatud artiklis sätestatud proportsionaalsuse põhimõtte kohaselt ei minda käesolevas direktiivis kaugemale sellest, mis on vajalik nende eesmärkide saavutamiseks,

ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA DIREKTIIVI:

I PEATÜKK

ÜLDSÄTTED

Artikkel 1

Eesmärk

Käesoleva direktiiviga luuakse üldine raamistik ohutute, kvaliteetsete ja tõhusate piiriüleste tervishoiuteenuste osutamiseks.

Artikkel 2

Kohaldamisala

Käesolevat direktiivi kohaldatakse tervishoiuteenuste osutamise suhtes, olenemata sellest, kuidas neid korraldatakse, osutatakse ja rahastatakse või kas need on avalikud või erateenused.

Artikkel 3

Seos ühenduse õiguse muude sätetega

1. Käesoleva direktiivi kohaldamine ei piira järgmiste õigusaktide kohaldamist:

a) direktiiv 95/46/EÜ üksikisikute kaitse kohta isikuandmete töötlemisel ja selliste andmete vaba liikumise kohta ja direktiiv 2002/58/EÜ, milles käsitletakse isikuandmete töötlemist ja eraelu puutumatuse kaitset elektroonilise side sektoris[51];

b) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta määrus (EÜ) nr 726/2004, milles sätestatakse ühenduse kord inim- ja veterinaarravimite lubade andmise ja järelevalve kohta ning millega asutatakse Euroopa ravimiamet[52], ning direktiiv 2001/83/EÜ inimtervishoius kasutatavaid ravimeid käsitlevate ühenduse eeskirjade kohta;

c) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 4. aprilli 2001. aasta direktiiv 2001/20/EÜ liikmesriikide õigus- ja haldusnormide ühtlustamise kohta, mis käsitlevad hea kliinilise tava rakendamist inimtervishoius kasutatavate ravimite kliinilistes uuringutes[53];

d) Euroopa parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 1996. aasta direktiiv 96/71/EÜ töötajate lähetamise kohta seoses teenuste osutamisega[54];

e) nõukogu 29. juuni 20002. aasta direktiiv 2000/43/EÜ, millega rakendatakse võrdse kohtlemise põhimõte sõltumata isikute rassilisest või etnilisest päritolust;

f) sotsiaalkindlustusskeemide kooskõlastamise määrused, eriti nõukogu 14. juuni 1971. aasta määruse (EÜ) nr 1408/71 (sotsiaalkindlustusskeemide kohaldamise kohta ühenduse piires liikuvate töötajate, füüsilisest isikust ettevõtjate ja nende pereliikmete suhtes)[55] artikkel 22 ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu 29. aprilli 2004. aasta määrus (EÜ) nr 883/2004 sotsiaalkindlustusskeemide kooskõlastamise kohta[56].

g) 5. juuli 2006. aasta määrus (EÜ) nr 1082/2006 Euroopa territoriaalse koostöö rühmituse (ETKR) kohta[57].

2. Kui on täidetud tingimused, mille kohaselt on vastavalt määruse (EÜ) nr 1408/71 artiklile 22 vaja luba teise liikmesriigi territooriumile minemiseks, et saada seal vajalikku ravi, kohaldatakse nimetatud määruse sätteid ja käesoleva direktiivi artiklite 6, 7, 8 ja 9 sätteid ei kohaldata. Kui aga kindlustatu soovib saada tervishoiuteenust teises liikmesriigis teistel tingimustel, kohaldatakse käesoleva direktiivi artikleid 6, 7, 8 ja 9 ning nõukogu määruse (EÜ) nr 1408/71 artiklit 22 ei kohaldata. Kui on täidetud määruse (EÜ) nr 1408/71 artikli 22 lõikes 2 sätestatud loa andmise tingimused, antakse luba ja makstakse hüvitist kooskõlas osutatud määrusega. Sellisel juhul ei kohaldata käesoleva direktiivi artikleid 6, 7, 8 ja 9.

3. Kui käesoleva direktiivi sätted lähevad vastuollu mõne teise ühenduse õigusakti sättega, millega reguleeritakse tervishoiu konkreetseid aspekte, on teise ühenduse õigusakti sätted ülimuslikud ja neid kohaldatakse nende asjaomaste eriolukordade puhul. Eeltoodu hõlmab järgmisi õigusakte:

a) direktiiv 2005/36/EÜ kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta;

b) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 8. juuni 2000. aasta direktiiv 2000/31/EÜ infoühiskonna teenuste teatavate õiguslike aspektide, eriti elektroonilise kaubanduse kohta siseturul[58].

4. Liikmesriigid kohaldavad käesoleva direktiivi sätteid kooskõlas Euroopa Ühenduse asutamislepingu sätetega.

Artikkel 4

Mõisted

Käesolevas direktiivis kasutatakse järgmisi mõisteid:

a) „tervishoiuteenus” – tervishoiuteenus, mida osutab tervishoiutöötaja või mida osutatakse tema järelevalve all kutsetegevuse raames, olenemata sellest, kuidas teenust riigis korraldatakse, osutatakse ja rahastatakse või kas see on avalik või erateenus;

b) „piiriülene tervishoiuteenus” – tervishoiuteenus, mida ei osutata liikmesriigis, kus patsient on kindlustatud, või tervishoiuteenus, mida ei osutata liikmesriigis, kus tervishoiuteenuse osutaja asub või kus ta on registreeritud või asutatud;

c) „tervishoiuteenuse kasutamine teises liikmesriigis” – tervishoiuteenus, mida ei osutata selles liikmesriigis, kus patsient on kindlustatud;

d) „tervishoiutöötaja” – arst, üldõde, hambaarst, ämmaemand või farmatseut direktiivi 2005/36/EÜ tähenduses või muu spetsialist, kes tegutseb tervishoiusektoris reguleeritud kutseala raames direktiivi 2005/36/EÜ artikli 3 lõike 1 punktis a määratletud tähenduses;

e) „tervishoiuteenuse osutaja” – füüsiline või juriidiline isik, kes osutab liikmesriigi territooriumil seaduslikult tervishoiuteenuseid;

f) „patsient” – füüsiline isik, kes saab või soovib saada liikmesriigis tervishoiuteenuseid;

g) „kindlustatud isik” –

i) kuni määruse (EÜ) nr 883/2004 kohaldamise kuupäevani: määruse (EÜ) nr 1408/71 artiklite 1, 2 ja 4 sätete kohaselt kindlustatud isik;

ii) määruse (EÜ) nr 883/2004 kohaldamise kuupäevast alates: isik, kes on kindlustatud isik määruse (EÜ) nr 883/2004 artikli 1 punkti c tähenduses;

h) „kindlustajariik” – liikmesriik, kus patsient on kindlustatud;

i) „ravi osutav liikmesriik” – liikmesriik, kelle territooriumil piiriülest tervishoiuteenust tegelikult osutatakse;

j) „ravim” – ravim vastavalt direktiivi 2001/83/EÜ määratlusele;

k) „retsept” – ravimi retsept direktiivis 2001/83/EÜ sätestatud määratluse kohaselt, kaasa arvatud elektrooniliselt välja antud ja edastatud ravimi retseptid (e-retseptid);

l) „kahju” – tervishoiuteenuste osutamisest põhjustatud kõrvaltoimed või kahjustused.

II peatükk

LIIKMESRIIGI AMETIASUTUSED, KES VASTUTAVAD TERVISHOIUTEENUSTE ÜLDPÕHIMÕTETE JÄRGIMISE EEST

ARTIKKEL 5

Ravi osutava liikmesriigi ametiasutuste kohustused

1. Ravi osutavad liikmesriigid on vastutavad tervishoiuteenuste korraldamise ja kättesaadavaks muutmise eest. Selleks määravad nad kõikehõlmavuse, kvaliteetse arstiabi kättesaadavuse, võrdsuse ja solidaarsuse põhimõtteid arvesse võttes kindlaks selged kvaliteedi- ja ohutusnõuded nende territooriumil osutatavate tervishoiuteenuste suhtes ning tagavad, et:

a) kehtestatud on mehhanismid tagamaks, et tervishoiuteenuste osutajad suudavad järgida nimetatud nõudeid, võttes arvesse rahvusvahelist meditsiini ja üldtunnustatud häid tervishoiutavasid;

b) jälgitakse korrapäraselt, kuidas tervishoiuteenuste osutajad neid nõudeid praktikas rakendavad ning võetakse parandusmeetmeid, kui asjaomaseid nõudeid ei järgita, võttes arvesse meditsiini ja tervishoiutehnoloogia edusamme;

c) tervishoiuteenuste osutajad esitavad kogu vajaliku teabe, et võimaldada patsientidel teha teadlik valik, eelkõige osutatava tervishoiuteenuse kättesaadavuse, hindade ja tulemuste ning nende kindlustuskaitse või kutsevastutusega seotud muu individuaalse või kollektiivse kaitse vahendi üksikasjade kohta;

d) patsientidel on võimalik esitada kaebusi ning neile heastatakse kahju ja makstakse hüvitist, kui nad kannavad neile osutatud tervishoiuteenuse tagajärjel kahju;

e) nende territooriumil osutatava ravi puhul on olemas kutsealase vastutuskindlustuse süsteemid või tagatis või samalaadne meede, mis on oma eesmärgilt samaväärsed või põhiolemuselt võrreldavad ning on kooskõlas riski iseloomu ja ulatusega;

f) isikuandmete töötlemisel kaitstakse eraelu puutumatuse põhiõigust kooskõlas liikmesriikide meetmetega, millega on üle võetud isikuandmete kaitset käsitlevad ühenduse sätted, eelkõige direktiividega 95/46/EÜ ja 2002/58/EÜ;

g) teiste liikmesriikide patsiente koheldakse võrdsetel alustel ravi osutava liikmesriigi elanikega, see põhimõte hõlmab ka ühenduse ja ravi osutava liikmesriigi õigusaktidega ettenähtud kaitset diskrimineerimise eest.

2. Kõik liikmesriikide võetavad meetmed käesoleva artikli rakendamisel järgivad direktiivi 2005/36/EÜ (kutsekvalifikatsioonide tunnustamise kohta) ja direktiivi 2000/31/EÜ (infoühiskonna teenuste teatavate õigus