SELETUSKIRI

1.ETTEPANEKU TAUST

·Ettepaneku põhjused ja eesmärgid

Piiravad meetmed on oluline vahend, millega edendatakse Euroopa Liidu lepingu (edaspidi „ELi leping“) artiklis 21 sätestatud ühise välis- ja julgeolekupoliitika (ÜVJP) eesmärke, sealhulgas ELi väärtuste kaitsmist, rahvusvahelise rahu ja julgeoleku säilitamist ning demokraatia, õigusriigi põhimõtte ja inimõiguste tugevdamist ja toetamist.

Nimetatud väärtuste alalhoidmiseks võib EL kehtestada kolmandate riikide, üksuste ja juriidiliste või füüsiliste isikute suhtes piiravaid meetmeid. Meetmete hulka kuuluvad sihipärased individuaalsed meetmed, st sihipärased finantssanktsioonid (vara arestimine) ja riiki lubamise piirangud (reisikeelud), ning samuti valdkondlikud meetmed, st relvaembargod ning majandus- ja finantsmeetmed (nt impordi- ja ekspordipiirangud või teatavate teenuste, nt pangandusteenuste osutamise piirangud).

ELil on praegu üle 40 kehtiva piiravate meetmete korra. Mõnega neist rakendatakse ÜRO vastu võetud piiravaid meetmeid, teised on EL vastu võtnud iseseisvalt. Lisaks meetmetele, mis puudutavad olukorda konkreetses riigis, on EL vastu võtnud üldised meetmed, mille eesmärk on tõkestada keemiarelvade levikut ja kasutamist, küberrünnakuid, inimõiguste rikkumist ja terrorismi. Piiravad meetmed on siduvad liikmesriikidele ning kõigile liikmesriikide jurisdiktsiooni alla kuuluvatele isikutele ja üksustele (ELi ettevõtjad).

(1)Liidu piiravate meetmete ebajärjepidev jõustamine

Nii nagu viimastel kümnenditel on sagenenud liidu piiravate meetmete kehtestamine, on sagedasemad ka neist meetmetest kõrvalehoidmise skeemid. Komisjon on juba juhtinud tähelepanu piiravate meetmete ebajärjepidevale jõustamisele ning asjaolule, et see pärsib sanktsioonide tõhusust ja ELi võimet väljendada ühtseid seisukohti.

Ühtsete seisukohtade väljendamine on muutunud iseäranis hädavajalikuks seoses Venemaa sõjalise agressiooniga Ukraina vastu. EL on kehtestanud Venemaa ja Valgevene üksikisikutele ja üksustele rea piiravaid meetmeid, mõned neist juba 2014. aastal. Selleks et tõhusamalt koordineerida nende piiravate meetmete jõustamist ELi tasandil, on komisjon loonud varade külmutamise ja arestimise töökonna. See töökond tagab liikmesriikide ja ELi ametite (nagu Europol ja Eurojust) tegevuse koordineerimise. Töökonnas on korrapäraselt arutatud vajadust ühise kriminaalõigusliku lähenemisviisi järele, et võtta vastutusele liidu piiravate meetmete rikkumises osalevad füüsilised ja juriidilised isikud.

Liidu piiravate meetmete rakendamine ja täitmise tagamine on eeskätt liikmesriikide ülesanne. Liikmesriikide pädevad asutused peavad hindama, kas on rikutud ELi lepingu artikli 29 või Euroopa Liidu toimimise lepingu (edaspidi „ELi toimimise leping“) artikli 215 alusel vastu võetud asjaomaseid nõukogu otsuseid või määrusi ja võtma asjakohaseid meetmeid. Sellega seoses sisaldavad ELi määrused järjekindlalt sätet selle kohta, et liikmesriigid peavad vastu võtma siseriiklikud õigusnormid, millega kehtestatakse tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad karistused asjaomase määruse rikkumise eest.

Lisaks piirangutele sisaldavad need otsused ja määrused üldjuhul järgmist:

·kõrvalehoidmise vastane klausel, mille kohaselt on keelatud teadlik ja tahtlik osalemine tegevuses, millega püütakse kõrvale hoida kehtestatud piiravatest meetmetest, ning

·muud kohustused, eelkõige kohustus anda aru piiravate meetmete rakendamiseks astutud sammudest (nt teavitada ametiasutusi arestitud varast).

Ehkki ELi lepingu artiklis 29 ja ELi toimimise lepingu artiklis 215 on sätestatud õiguslik alus, mis võimaldab nõukogul võtta liidu piiravate meetmete vastuvõtmise korral vastu vajalikud meetmed, ei võimalda see õiguslik alus ühtlustada kriminaalõiguslikke määratlusi ega kriminaalkaristuste liike ja määrasid.

(2)Erinevused liikmesriikide kriminaalõiguslikes määratlustes ja karistustes

Ühtlustamiseta ELi tasandil on liidu piiravaid meetmeid käsitleva liidu õiguse rikkumised liikmesriikide õiguskordades väga erinevalt kriminaliseeritud. 12 liikmesriigis on liidu piiravate meetmete rikkumine eranditult kuritegu. 13 liikmesriigis võib liidu piiravate meetmete rikkumine olla kas haldusrikkumine või kuritegu. Kriteeriumid, mille alusel tegevus liigitub ühte või teise kategooriasse, on tavaliselt seotud rikkumise raskusastmega (raske rikkumine), mis on määratletud kas kvalitatiivselt (tahtlus, raske hooletus) või kvantitatiivselt (kahju suurus), kuid need on liikmesriigiti erinevad. Kahes liikmesriigis saab liidu piiravate meetmete rikkumises seisnevale süüteole järgneda vaid halduskaristus. Ka karistussüsteemid on liikmesriigiti väga erinevad. 14 liikmesriigis on vanglakaristuse maksimaalne pikkus 2–5 aastat. Kaheksas liikmesriigis on maksimaalne karistus 8–12 aastat. Maksimaalne trahv, mille saab määrata liidu piiravate meetmete rikkumise kui kuriteo või haldusrikkumise eest, on liikmesriikides väga erinev, ulatudes 1 200 eurost 5 000 000 euroni. 14 liikmesriigis on ette nähtud võimalus võtta liidu piiravate meetmete rikkumise eest vastutusele juriidiline isik. 12 liikmesriiki on lisaks ette näinud halduskaristused, eeskätt trahvid, mis võidakse määrata juriidilisele isikule, kui tema töötaja või juhtkonna liige rikub piiravaid meetmeid. Juriidilistele isikutele määratavate trahvide ülemmäärad ulatuvad 133 000 eurost 37,5 miljoni euroni.

(3)Puudulik kriminaaluurimiste korraldamine ja süüdistuste esitamine