KOMISJONI TEATIS EUROOPA PARLAMENDILE, NÕUKOGULE, EUROOPA MAJANDUS- JA SOTSIAALKOMITEELE NING REGIOONIDE KOMITEELE 2015. aasta rahvusvaheline kliimamuutusi käsitlev kokkulepe: rahvusvahelise kliimapoliitika kujundamine alates 2020. aastast /* COM/2013/0167 final */





KOMISJONI TEATIS EUROOPA PARLAMENDILE, NÕUKOGULE, EUROOPA MAJANDUS- JA SOTSIAALKOMITEELE NING REGIOONIDE KOMITEELE 2015. aasta rahvusvaheline kliimamuutusi käsitlev kokkulepe: rahvusvahelise kliimapoliitika kujundamine alates 2020. aastast Konsultatiivne teatis Käesoleva konsultatiivse teatisega kutsutakse liikmesriike, ELi institutsioone ja sidusrühmi üles arutlema, kuidas oleks kõige parem kujundada rahvusvahelist kliimapoliitikat ajavahemikul 2020–2030. Teatises selgitatakse arutelu konteksti ja püstitatakse selle raamküsimused. Täiendav taustteave on esitatud eraldiseisvas komisjoni talituste töödokumendis. 1. Ambitsioonikam lähenemisviis on hädavajalik 21. sajandi esimene aastakümme oli teadaolevatest kõige soojem ja 2012. aasta suvel sulas Põhja-Jäämere jää ennenägematu kiirusega. Kuigi ühtki 2012. aastal esinenud äärmuslikest ilmastikunähtustest, sealhulgas äärmuslikku põuda ja metsatulekahjusid Lõuna-Euroopas ja USAs, millele järgnesid pretsedenditu võimsusega tormid ja üleujutused Aasias, Kariibi mere piirkonnas ja Põhja-Ameerikas, ei saa eraldi kliimamuutustega seostada, on nende esinemine kooskõlas teadusuuringute tulemustega, mille kohaselt kliimamuutuste süvenedes äärmuslike ilmastikunähtuste sagedus ja võimsus suureneb. Isegi maailma majanduskasvu aeglustudes jätkus globaalset soojenemist põhjustavate inimtekkeliste kasvuhoonegaaside heitkoguste järsk suurenemine. Kuigi kliimamuutusi käsitlevate teadusuuringute tulemused on ühesed ja nende mõju on üha selgemini tajutav, ei ole kliimamuutuste vastaste meetmete ulatus endiselt ligilähedalgi vajalikule tasemele. Ühinenud Rahvaste Organisatsiooni Keskkonnaprogrammi (UNEP) kõige värskemast nn heitkoguste lõhe aruandest selgub, et kui riigid rakendavad täies ulatuses oma tingimusteta kohustused kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamiseks, annab see vaid kolmandiku tulemusest, mis on vajalik 2020. aastaks, et hoida ära ülemaailmse keskmise temperatuuri ohtlik 2° C tõus võrreldes industriaalühiskonna eelse ajajärgu tasemega. Hiljuti avaldatud Maailmapanga aruandes prognoositakse, et isegi kui võetud kohustused täidetakse, tõuseb ülemaailmne keskmine temperatuur 2100. aastaks 20 % tõenäosusega rohkem kui 4º C võrra. See tähendaks tänase globaalse soojenemisega võrreldes üle viie korra kiiremat temperatuuri tõusu, mis ohustaks väga tõsiselt inimeste jaoks elutähtsaid tugisüsteeme. Üksnes ühiselt tegutsedes ja probleemiga kiiremini ja ambitsioonikamalt tegeledes suudetakse ära hoida planeedi ülikiire soojenemise kõige halvemad tagajärjed. Hiljutised teadusuuringud ja analüüsid näitavad, et kõnealune eesmärk on endiselt saavutatav ning selle poole pürgimine tõotab tuua ka palju muud kasu. Vähem CO2-heidet tekitava arengu strateegiaid rakendavaid riike jälgides näeme, et kasvuhoonegaaside heitkoguseid saab märkimisväärselt vähendada mõistlike kuludega ning see arengusuund võib avaldada mitmesugust positiivset mõju muuhulgas uute töökohtade tekkele, riiklikule energiajulgeolekule, linnatranspordi edendamisele, energiaga seotud kulude vähendamisele (tänu energiasäästule ja energiatõhususe suurenemisele) ja õhukvaliteedi paranemisele. Kuigi liikmesriigid on üldiselt kinnitanud, et fossiilkütuste kasutamise vähendamine on nende riiklikes huvides, kardetakse paljudel juhtudel endiselt selle sammu negatiivset majanduslikku mõju. Paljudel liikmesriikidel puuduvad kõnealuses valdkonnas edusammude tegemiseks vajalikud vahendid, eriti arvestades praegust majanduslikku olukorda. Seetõttu ei ole ülemaailmne kliimasoojenemise vastane võitlus piisavalt tõhus. 2011. aastal alustas rahvusvaheline üldsus läbirääkimisi uue rahvusvahelise kokkuleppe üle, mille eesmärk oleks ühiste jõupingutuste tegemine Maa kliimasüsteemi kaitsmiseks. 2015. aasta lõpuks valmivat ja alates 2020. aastast kohaldatavat kokkulepet käsitlevad läbirääkimised toimuvad hetkel Durbani tõhustatud meetmete platvormi raames. Durbani platvormi raames toimuvaid läbirääkimisi peetakse kahel töösuunal, millest esimese eesmärk on sõlmida uus rahvusvaheline kokkulepe 2015. aastaks ja teise siht on globaalse soojenemise vastase võitluse tõhustamine enne 2020. aastat, kui 2015. aasta kokkulepe jõustub. Kuigi käesolevas konsultatiivses teatises keskendutakse esimesele töösuunale, milleks on 2015. aasta kokkuleppe väljatöötamine, on kogu tegevus aastani 2020 otsustava tähtsusega poliitilise strateegia õigel suunamisel. 2. Rahvusvaheline kliimapoliitika: Hetkeolukord, väljakutsed ja võimalused ajavahemikul 2020–2030 2015. aasta kokkuleppega tuleb praegune ÜRO kliimamuutuste raamkonventsioonil (edaspidi „konventsioon”) põhinev siduvate ja mittesiduvate kokkulepete laialivalguv süsteem koondada 2020. aastaks ühtseks kõikehõlmavaks korraks. Üleminekumeetmena ühinesid EL, mitmed muud Euroopa riigid ja Austraalia ajavahemikuks 2012–2020 Kyoto protokolli juriidiliselt siduva teise kohustusperioodiga. Sama perioodi vältel on veel 60 riiki, sealhulgas Ameerika Ühendriigid, peamised tärkava turumajandusega riigid, madala ja keskmise sissetulekuga riigid ning vähim arenenud riigid, lubanud võtta mitmesuguseid konventsioonist lähtuvaid heitkoguste vähendamise ja piiramise kohustusi. Kõnealuste kohustuste võtmine sai alguse 2009. aasta lõpus toimunud Kopenhaageni kliimakonverentsil ja need vormistati ametlikult konventsioonist lähtuvate õiguslikult mittesiduvate kohustustena aasta hiljem Cancunis (täiendav taustteave on esitatud lisatud talituste töödokumendis). Kopenhaageni ja Cancuni konverentside kohustuste võtmise protsessi ühepoolne ehk alt üles suunatud iseloom tegi võimalikuks kaasavama rahvusvahelise lähenemisviisi. Esmakordselt võtsid USA, Hiina, India, Brasiilia, Lõuna-Aafrika, EL ja muud riigid ühise algatuse raames konkreetse siseriikliku kliimapoliitikaga seotud rahvusvahelisi kohustusi. Lisaks vabatahtlikkusele on mitmete suurte majandusriikide võetud kohustuste täitmine seotud tingimustega. Näiteks on kohustuste täitmine seatud sõltuvusse teiste riikide ambitsioonikamast tegevusest või rahaliste vahendite olemasolust. Nagu eespool mainitud, on kõige olulisem, et praeguste kohustuste täitmine täies ulatuses annab eeldatavasti vähem kui kolmandiku tulemusest, mis on vajalik ülemaailmse temperatuuri tõusu hoidmiseks allpool 2 °C. 2015. aasta kokkuleppe kujundamisel tuleb õppust võtta konventsiooni, Kyoto protokolli ning Kopenhaageni ja Cancuni protsessi edusammudest ja puudustest. Tuleb vaadata kaugemale 1990. aastate maailmapilti kujundanud Põhja-Lõuna paradigmast ning võtta omaks vastastikusel sõltuvusel ja jagatud vastutusel põhinev mudel. 2015. aasta kokkuleppes peavad soovima osaleda kõik tähtsamad majandusriigid, sealhulgas USA, Hiina, India ja Brasiilia, mis on seni avaldanud vastuseisu kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamiseks õiguslikult siduvate kohustuste võtmisele. Kokkuleppega tuleks edasi arendada olemasolevaid raamistikke, et toetada riikide (eriti kliimamuutustest enim mõjutatud riikide) püüdlusi vältimatu kliimamuutustega kohanemisel. Kõige tähtsam on aga, et kokkuleppega pakutaks võimalust võtta praeguse suures osas mittesiduvatel otsustel põhineva laialivalguva alt-üles süsteemi asemel kasutusele õiguslikult siduval kokkuleppel põhinev süsteem, mis ühendab alt-üles ja ülalt-alla lähenemisviisi ning suunab maailma õigele teele, vähendades heitkoguseid ja hoides ülemaailmse temperatuuri tõusu allpool 2 °C piiri. Kokkulepe peab peegeldama muutusi, mis on maailmas toimunud pärast kliimaläbirääkimiste algust 1990. aastatel, ja seda, millised on eelseisvad muutused aastani 2030. Kokkulepet hakatakse kohaldama olukorras, kus (vt lisatud talituste töödokument): · teaduse edusammud on kõrvaldanud kõik põhjendatud kahtlused inimtegevuse ja planeedi soojenemise vahelise seose suhtes; · tärkava turumajandusega riigid on üha suuremad majanduskasvu ja kasvuhoonegaaside heite allikad; · endiselt on märkimisväärseid probleeme, mis takistavad jätkusuutliku arengu saavutamist; · kliimamuutuste takistamise nimel tegutsemisega kaasnevad ka mitmed positiivsed arenguvõimalused; · maailmakaubanduse kasv tekitab jätkuvalt küsimusi seoses tootmisel tekkiva heite ja kasvuhoonegaaside heite ülekandumise vältimisega (palju CO2-heidet tekitavad tegevused paiknevad heitkoguste rangete piirmääradega riikidest ümber leebete piirmääradega riikidesse). 3. 2015. aasta kokkuleppe alused 2015. aasta kokkuleppe väljatöötamise ja rakendamise käigus on vaja lahendada mitmeid probleeme. · Ülemaailmseks heitkoguste vähendamiseks vajalike kohustuste võtmise võimaldamine Varasemate läbirääkimiste tulemusena on antud lubadusi ja võetud kohustusi, mis ei ole piisavalt ambitsioonikad. Ohtlike kliimamuutuste takistamiseks on vaja vältida sarnast olukorda 2015. aasta kokkuleppe puhul. Esmakordselt lähtuvad praegused läbirääkimised pikaajalisest eesmärgist saavutada maailmas olukord, kus ülemaailmse temperatuuri tõus jääb alla 2 °C piiri võrreldes industriaalühiskonna eelse tasemega Samas tundub ebatõenäoline, et valitsused suudaksid kokku leppida selles, kuidas täpselt vastutus kõnealuse väljakutsega toimetuleku eest 2015. aastast alates jaguneb. Lisaks ühise vastutuse ja õiglaste individuaalsete lähtepunktide põhimõttest juhindumisele peab uus kokkulepe seega pakkuma vahendeid ja protsesse, mis aitaksid edendada riikide individuaalseid ja kollektiivseid eesmärke. Kokkulepe peab olema dünaamiliselt kohandatav, et seda saaks korrapäraselt läbi vaadata ja seega aidata kaasa eesmärkide tugevdamisele. On oluline, et kokkuleppega tõstetaks esile riikidevahelise koostöö eeliseid individuaalse tegevuse ees ja hoitaks ära olukorra, kus riigid jäävad ootama, et teised enne neid tegutsema asuksid. Samuti peab kokkuleppega edendama rangemaid meetmeid ja pidurdama liiga vähest ambitsioonikust. 1. küsimus: Kuidas saaks 2015. aasta kokkuleppega tagada riikide jätkuva kestliku majandusarengu poole pürgimise, julgustades neid samas andma oma õiglast panust maailma kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamisse, mis muudaks võimalikuks hoida ülemaailmne temperatuuri tõus allpool 2 °C? Kuidas saaksime vältida praeguse olukorra kordumist, kus on tekkinud lõhe vabatahtlike kohustuste ning keskmise temperatuuri vähem kui 2 °C tõusu tagamiseks vajalike meetmete vahel? · Kõikidele peamistele majandusriikidele ja -harudele kliimamuutuste leevendamise ülemaailmsetesse jõupingutustesse panustamise võimaldamine Tõhus tegevus keskkonnakaitse valdkonnas on võimalik, kui kõik peamised majandusriigid ja -harud annavad sellesse võrreldaval, võrdsel, läbipaistval ja vastutustundlikul viisil panuse ja viivad nii miinimumini kasvuhoonegaaside heite ülekandumise ohu. Seetõttu on väga oluline, et eesmärgi saavutamisse panustaksid kõik peamised majandusriigid ja -harud. Ilma sellise kokkuleppeta võivad riigid ja piirkonnad jätkata kliimamuutuste alaste leebemate meetmete rakendamist, võrreldes sellega, mida on valmis tegema nende konkurendid. Sellise olukorra vältimiseks võiks 2015. aasta kokkulepe innustada ja motiveerida riike võimalikult kiiresti ambitsioonikaid kohustusi võtma ja aidata kaasa võrdsete tingimuste loomisele valdkonna liidrite ja mahajääjate jaoks. 2. küsimus: Kuidas saaks 2015. aasta kokkuleppega kõige paremini tagada, et ka tiheda omavahelise konkurentsi tingimustes annavad kõik peamised majandusriigid ja -harud panuse ning aitavad minimeerida kasvuhoonegaaside heite ülekandumise ohtu? · Kliimamuutuste vastase võitluse süvalaiendamine ning protsesside ja algatuste vastastikune tugevdamine Kliimamuutusi käsitlev poliitika ei saa eksisteerida iseseisvalt, vaid peab toetama majanduskasvu ja jätkusuutliku arengu kava laiemalt, aidates samas luua uusi töökohti. Nii kliimamuutuste leevendamist kui ka nendega kohanemist käsitleva poliitika puhul on vajalik selle täielik integreerimine ehk nn süvalaiendamine kõikide poliitikavaldkondade lõikes ning ühtlasi peab kliimamuutusi käsitlev poliitika mängima olulist rolli energia-, transpordi-, tööstus-, põllumajandus- ja metsanduspoliitika ning laiema jätkusuutliku arengu poliitika ja eelnimetatud valdkondadega seotud strateegiate väljatöötamisel. Seetõttu on 2015. aasta kokkuleppes vaja arvestada jätkusuutliku arengu laiemate eesmärkidega, neid eesmärke edendada ning toetada kliimamuutustega seotud eesmärkide täielikku integreerimist asjakohastesse poliitikavaldkondadesse. See hõlmab Rio+20 konverentsi järelmeetmeid ja aastatuhande arengueesmärkide läbivaatamist 2015. aastaks ning bioloogilise mitmekesisuse konventsiooni ja muude sarnaste kokkulepete rakendamist. Kõnealustel suundadel tegutsemine annab võimaluse lahendada kliimamuutustega seotud probleeme ja tegeleda kliimamuutuste mõjuga vaesuse vähendamisele ning kolmele jätkusuutlikkuse tugisambale (keskkondlik, majanduslik ja sotsiaalne areng), tuues kaasa olulist kasu. Sellega seoses on komisjon teinud ettepaneku võtta vastu raamistik, mille eesmärk on tagada 2030. aastaks inimväärne elu kõigile ja mis koondab Rio+20 konverentsi järelmeetmete ja aastatuhande arengueesmärkide läbivaatamisega seotud töösuundi. Lisaks on tähtis soodustada konventsioonikohaseid jõupingutusi täiendavaid ja kiirendavaid kahepoolseid, mitmepoolseid ja piirkondlikke algatusi. Sellised täiendavad algatused võiksid innustada riike koostöös erasektori ja kodanikuühiskonnaga tegema sihiteadlikuma ühistegevuse kaudu edusamme heite vähendamise alal. Hetkel kuuluvad selliste algatuste hulka G20 kokkulepe kaotada fossiilkütuste toetused, Rio+20 protsessi raames tehtud algatused ning lühiealise kliimamõjuga saasteainete, sealhulgas fluorosüsivesinike (HFC) vähendamiseks tehtavad jõupingutused. 3. küsimus: Kuidas saaks 2015. aasta kokkuleppe abil kõige tõhusamalt edendada kliimamuutusi käsitleva poliitika süvalaiendamist kõikides asjakohastes poliitikavaldkondades? Kuidas soodustada täiendavaid protsesse ja algatusi, sealhulgas valitsusväliste osalejate tegevust? 4. 2015. aasta kokkuleppe väljatöötamine Durbanis 2011. alanud läbirääkimiste voor on näidanud, et 2015. aasta kokkuleppe sisu suhtes on jõutud ebakindlale, kuid seda olulisemale konsensusele. Et olla tulemuslikum kui seda on seni olnud Kyoto protokoll ning Kopenhaageni ja Cancuni kokkulepped, peab 2015. aasta kokkulepe kaasama kõiki ja sisaldama kohustusi, mis kehtivad ühtmoodi kõikidele arenenud ja arenevatele riikidele. 2015. aasta kokkulepe peab olema ambitsioonikas ja peab sisaldama kohustusi, mis vastavad eesmärgile hoida maailma keskmise temperatuuri tõus allpool 2° C piiri. Kokkulepe peab olema tõhus, hõlmates õigeid stiimuleid selle rakendamise ja järgimise tagamiseks. Üldise hinnangu kohaselt peab kokkulepe olema kasvuhoonegaaside heitkoguste vähendamiseks tehtavate jõupingutustega seotud kohustuste ning vältimatu kliimamuutustega kohanemise kulude jaotamise poolest õiglane ja võrdne. Samuti peab 2015. aasta kokkulepe olema õiguslikult siduv. Üksnes õiguslikult siduvat kokkulepet hõlmav õiguslik vorm väljendab poliitilise tahte kõrgeimat taset, mis on vajalik piisavalt ambitsioonikate eesmärkide saavutamiseks ja vähem CO2-heidet tekitavale majandusele üleminekuks; kohustuste riiklike seadustega ratifitseerimise ja rakendamise tagamiseks; valitsuste, kodanikuühiskonna, äriringkondade ja meediakanalite pikaajalise tähelepanu võitmiseks; ning piisava läbipaistvuse ja aruandekohustuse tagamiseks seoses võetud kohustustega. 2015. aasta kokkuleppega tuleb luua riikidele soodsad tingimused uute ja ambitsioonikate kliimamuutuste leevendamise kohustuste võtmiseks. Samas tuleb kokkuleppe koostamisel võtta õppust praegusest rahvusvahelisest kliimapoliitikast ja seda tugevdada. Paljud sellega seotud asutused, vahendid ja protsessid, sealhulgas Roheline Kliimafond, kohandamiskomitee, rahvusvaheline hindamine ja läbivaatamine ning konsultatsioonid ja analüüsid, tehnoloogia täitevkomitee, vähem CO2-heidet tekitava arengu strateegiad ja riiklikud kohanemiskavad on alles algusjärgus, kuid võivad anda märkimisväärse panuse 2015. aasta kokkuleppe väljatöötamisse. 2015. aasta kokkulepe peab reageerima edusammudele teadusuuringute valdkonnas, sealhulgas valitsustevahelise kliimamuutuste rühma viiendale hindamisaruandele, mille kokkuvõte valmib 2014. aasta oktoobris, aasta enne 2015. aasta kokkuleppe sõlmimist. Kokkulepe peab samuti olema piisavalt dünaamiline ja paindlik, et kohanduda edasise teadusliku arenguga ning tehnoloogiliste vahendite ühikuhindade ning riiklike ja piirkondlike sotsiaalmajanduslike tingimuste muutumisega. Kyoto protokolli teine kohustusperiood, mille suhtes hiljuti kokkuleppele jõuti, lõi huvitava pretsedendi seoses dünaamilise korra väljatöötamisega, sätestades läbivaatamise menetluse, mis soodustab kohustusperioodi jooksul ambitsiooni suurenemist või ambitsioonivahede vähendamist. Samas tasakaalustavad süsteemi dünaamilisust eelkõige äriringkondade ootused seoses prognoositavuse ja kindlustundega. · Leevendamine Teadusuuringud on näidanud, et ülemaailmse temperatuuri tõusu hoidmiseks allpool 2 °C tuleb ülemaailmne kasvuhoonegaaside heitkoguste kasv enne 2020. aastat lõpetada ning pärast 2020. aastat peavad ülemaailmsed kasvuhoonegaaside heitkogused igal aastal vähenema. See tähendab, et 2015. aasta kokkuleppega tuleb saavutada keeruline eesmärk viia ülemaailmsed heitkogused 2030. aastaks tasemele, mis on madalam 1990. aasta tasemest. See tähendaks 2010. aasta heitkoguste vähendamist ligikaudu 25 % võrra. Kuigi Kopenhaageni ja Cancuni kohustustega ning Kyoto protokolli teise kohustusperioodiga seoses on tekkinud märkimisväärne erinevus riikide püüdluste vahel, on nende tulemusel sündinud ka väga lai valik riiklikke strateegiaid ja meetmeid, sealhulgas CO2-turud heitkoguste vähendamiseks konkreetsetes sektorites. Paralleelselt 2015. aasta kokkulepet käsitlevate läbirääkimistega jätkub konventsiooni ja Kyoto protokolli raames läbipaistvuse ja aruandekohustuse arendamine, aruandluse ühiste elementide kindlaksmääramine, olemasolevate turumehhanismide täiustamine ja uute väljatöötamine ning uute rahvusvaheliste partnerlussuhete tekkimise soodustamine seoses mitmesuguste sektorite, gaaside ja strateegiatega (näiteks põllumajandus ja metsandus, meretransport ja lennundus või muud kasvuhoonegaasid kui CO2). 4. küsimus: Millistest kriteeriumidest ja põhimõtetest peaks lähtuma 2015. aasta kokkuleppe osaliste vaheline leevendamiskohustuste jaotumine, et kohustused vastaksid siseriiklikele oludele, neid peetaks üldiselt võrdseks ja õiglaseks ning nad oleks kokku piisavad seatud eesmärkide saavutamiseks? Kuidas saab 2015. aasta kokkuleppe abil ära kasutada konkreetsetes sektorites esinevaid erilisi võimalusi? · Kohanemine Kliimamuutuste negatiivne mõju muutub üha selgemaks ja silmitsi seistakse aina keerulisemate kohanemisprobleemidega. Kliimamuutuste konkreetne mõju on riigiti erinev ja sõltub riigi geograafilistest, kultuurilistest, sotsiaalsetest ja majanduslikest oludest ning vastupanu- ja kohanemisvõimest. Kohalike probleemide lahendamiseks on vaja mitmesuguseid kohalikul tasandil välja töötatud meetmeid, mis on integreeritud tavapärasesse arengu planeerimise protsessi. Siseriiklikud ja piirkondlikud kohanemistöö kogemused, sealhulgas ELi ja selle liikmesriikide kogemused rõhutavad vajadust kohanemisküsimusi mitmetes poliitikavaldkondades süvalaiendada. Muuhulgas tuleb kohanemisega arvestada regionaalarengu ja ruumilise planeerimise, rannikuvööndi haldamise ja veemajanduse ning põllumajanduse ja tervishoiu valdkondades. Kogemused on samuti näidanud, et kohanemismeetmed tuleb täielikult kooskõlastada katastroofiohu juhtimise poliitikaga ning kasulik on rakendada ökosüsteemipõhiseid kohanemisprogramme. Tänaseni on konventsioonist lähtuva kohanemisraamistiku puhul kogukondade vastupanuvõimet edendatud teadmiste puudujääki vähendades (Nairobi töökava), planeerimisprotsessi täiustades (riiklikud kohanemiskavad) ning rahastamisvõimalustele paremat juurdepääsu pakkudes (kohanemisfond, Roheline Kliimafond). Lisaks tõhustati 2012. aastal toimunud Doha kliimamuutuste konverentsi raames veelgi rahvusvahelist koostööd seoses kliimamuutuste negatiivse mõjuga, sealhulgas äärmuslike ilmastikunähtuste ja aeglaselt kujunevate nähtuste mõjuga kaasneva kahjumi ja kahju probleemiga. Olulist täiendavat tööd tehakse ka väljaspool konventsiooni raamistikku, näiteks Hyogo katastroofiohu vähendamise tegevusraamistiku raames. 5. küsimus: Milline peaks olema 2015. aasta kokkuleppe roll kohanemisega seotud väljakutsetega tegelemisel ja kuidas saaks sellega arendada edasi konventsiooni raames tehtud tööd? Kuidas saab 2015. aasta kokkuleppe abil veelgi enam stimuleerida kohanemisküsimuse süvalaiendamist kõikidesse asjakohastesse poliitikavaldkondadesse? · Rakendusvahendid EL peaks edendama terviklikku ja ühtset lähenemisviisi rakendusvahenditele, sealhulgas ülemaailmsetele rahastamisküsimustele. Hetkel toimub kliima, bioloogilise mitmekesisuse, arendustegevuse ja jätkusuutliku arenguga seotud algatuste rahastamine eri foorumite raames, kuigi potentsiaalsed rahastamisallikad on samad. Äärmiselt vajalik on tagada ÜRO kaudu arenguprotsessi rahastamise ühtsus ja vältida jõupingutuste dubleerimist. Komisjon kavatseb teha ettepaneku, et EL kohaldaks mitmesuguste ülemaailmsete protsesside suhtes rahastamise ja muude rakendusvahenditega seotud ühtset lähenemisviisi. Rakendusvahendeid käsitlevad arutelud peavad hõlmama ka siseriiklikest ja rahvusvahelistest, avaliku ja erasektori allikatest pärinevate rahastamisvahendite kasutamise võimalusi, uute tehnoloogiliste lahenduste väljatöötamist ja rakendamist ning turupõhiste mehhanismide kasutamist. Rahastamine 2015. aasta kokkuleppe väljatöötamisel jäävad keskseks elemendiks arutelud asjakohase rahastamise üle, mis pakuks vaesematele riikidele võimalusi ja tuge leevendamiskohustuste täitmiseks ja kohanemisprobleemide lahendamiseks. Nii leevendamise kui ka kohanemisega seotud kliimakaalutlused peavad järgmistel aastakümnetel olema täielikult integreeritud kõikidesse avaliku ja erasektori investeeringutesse. Hetkel on käsil Rohelise Kliimafondi täielikult toimivaks muutmine. Kopenhaageni konverentsil lubasid arenenud riigid leida 2020. aastaks vajadusele vastavalt mitmesugustest allikatest 100 miljardit USA dollarit aastas kliimamuutustega võitlemiseks oluliste leevendusmeetmete ja rakendamise läbipaistvuse kontekstis. Pidades silmas 2030. aastat, eeldatakse jätkuva majanduskasvu tingimustes, et kõikide peamiste majandusriikide ja tärkava turumajandusega riikide kliimamuutuste vastase võitluse alane võimekus suureneb ning muuhulgas tehakse koostööd rahastamisküsimustes. Juba praegu on 32 riigil, mida peetakse konventsiooni raames „arenevaks riigiks”, SKP elaniku kohta kõrgem kui kõige madalama SKPga ELi liikmesriigil. 2020. aastaks ja kaugemaski tulevikus võib selliseid riike veelgi rohkem olla. 2015. aasta kokkuleppe raames toimuvate rakendusvahendeid käsitlevate arutelude puhul tuleb uue olukorraga arvestada ning võtta arenenud ja arenevate riikide paradigma asemel kasutusele uus määratlussüsteem, millest lähtudes oodatakse rohkematelt riikidelt vajalike vahendite leidmisega seotud vastutuse jagamist. 2015. aasta kokkuleppes tuleb samuti arvesse võtta praegu toimuvate erasektori rahastamist ja uuenduslikke rahastamisallikaid käsitlevate arutelude tulemusi. Näiteks võib rahvusvahelise hinna kehtestamine lennunduse ja meretranspordiga seotud heitkogustele lisaks heite vähendamise kui peamise eesmärgi saavutamisele aidata leida vahendeid kliimamuutuste leevendamiseks ja nendega kohanemiseks võetavate rahvusvaheliste meetmete rahastamiseks. Tehnoloogia 2020. aastaks on kliimapoliitika raames juba kasutusele võetud paljud kõige odavamatest heitkoguste vähendamise lahendustest, eelkõige energiatõhususe parandamise meetmed ja kõige konkurentsivõimelisemad taastuvenergia lahendused. Seetõttu tuleb üha enam tähelepanu pöörata uutele ja kõrgtehnoloogilistele lahendustele. Esmatähtsaks saab kõnealuste tehnoloogiliste lahendustega seotud kulude vähendamine ja nende rakendamist soodustava poliitilise raamistiku loomine. Kliimameetmetega seotud tehnoloogia rahvusvahelise leviku kiirendamist soosiva rahvusvahelise raamistiku loomine on üks konventsiooni põhieesmärke ja just seda silmas pidades asutati kliimatehnoloogia keskus ja võrgustik. Uus asutus peab lähiaastatel tõestama oma lisaväärtust. Turupõhised mehhanismid Kliimamuutuste vastane võitlus saab edukas olla üksnes juhul, kui 2015. aasta kokkulepet on võimalik 2020. aastast alates kulutasuvalt rakendada. Seega tuleb pöörata rohkem tähelepanu turupõhiste vahendite kasutamisele. ELis jätkub heitkoguste vähendamise soodustamine turustiimulite abil, sealhulgas heitkogustega kauplemise kaudu. Selle heitkoguste vähendamise kohustuste täitmiseks kasutatava uuendusliku ja paindliku vahendi tähtsus suurenes tänu Kyoto protokollile. Pärast Kyoto protokolli rakendamist on välja töötatud ELi heitkogustega kauplemise süsteem (edaspidi „ELi HKS”), mis hõlmab 30 riiki ja on Kyoto protokolli puhta arengu mehhanismi kiire arengu peamine stiimul. Lisaks suureneb üha rohkemates riikides toetus CO2-heite maksustamisele ja turupõhiste mehhanismide rakendamisele ning huvi nende protsesside vastu. Nii on näiteks Austraalias pandud alus CO2-heite maksustamise mehhanismile, mille põhjal töötatakse 2015. aastaks välja terve heitkogustega kauplemise süsteem. Samuti on toimunud positiivsed siseriiklikud arengud Koreas ja Hiinas ning mitmes USA osariigis. Samuti on riigid heitkogustega kauplemise süsteemide puhul aina enam huvitatud kahepoolsest koostööst ja muuhulgas uuritakse hetkel ELi ja Austraalia vahelise koostöö võimalusi. Teisest küljest on paindlikkusmehhanisme palju kritiseeritud ja mis tahes edasine areng või tõhustamine (sh täiustatud sektoripõhiseid turumehhanisme käsitleva kokkuleppe saavutamine) on osutunud keeruliseks. Asjaolust, et viimase viie aasta jooksul on peamine areng turupõhiste lahenduste valdkonnas toimunud siseriiklikult ja väljaspool konventsiooni raamistikku, võib järeldada, et eelistatakse kahe- ja mitmepoolseid lahendusi. 6. küsimus: Milline peaks ajavahemikul 2020–2030 olema konventsiooni ja konkreetsemalt 2015. aasta kokkuleppe roll seoses rahastamise, turupõhiste mehhanismide ja tehnoloogiaga? Kuidas oleks võimalik tagada omandatud kogemustest lähtuv areng ja veelgi täiustada asjakohaseid raamistikke? · Läbipaistvus ja aruandekohustus Läbirääkimiste eelmises voorus keskenduti eelkõige läbipaistvuse edendamisele mõõtmis-, aruandlus- ja järelevalvesüsteemi täieliku uuendamise kaudu. Täiustatud süsteemi esimene täielik tsükkel peaks 2015. aastaks lõppenud olema. Samuti on palju aruandlusega seotud kogemusi omandatud Kyoto protokolli raames. Praegune õiguslik killustatus aga ei toeta sugugi toimiva aruanderaamistiku loomist. Järgmine läbirääkimiste voor pakub ainulaadset võimalust sellise raamistiku loomiseks Kyoto protokolli süsteemi õppetunde arvesse võttes. Aruandluse parandamine on eriti vajalik seetõttu, et jätkuvad siseriiklikud arutelud riikide individuaalsete jõupingutuste võrreldavuse teemal mõjutavad kliimamuutustega seotud püüdluste suhtes tehtavaid otsuseid. Ebakindlus ja kahtlustused teiste riikide püüdluste ulatuse suhtes pärsivad endiselt usalduse ja kindlustunde väljakujunemist. Jõulise õiguslikult siduva rahvusvahelise kokkuleppe eelduseks on toimiv nõuete järgimise ja jõustamise süsteem, mille abil on võimalik kindlaks teha, kas osalised on oma kohustusi täitnud, lihtsustada osaliste nõuetega vastavusse viimist ning võtta vastutusele nõudeid rikkuvaid osalisi. Näiteks võib Kyoto protokolli täitmist kontrolliv komitee keelata rahvusvahelise heitkogustega kauplemise osalisel, kes ei ole täitnud oma aruandekohustust. Kuigi Kyoto protokolli vastavussüsteem on andnud vastakaid tulemusi, on selle edusammud sõltunud kontrollimenetluste ja tagajärgede kujundamisest osaliste võetud kohustuste eripäradest lähtudes. 7. küsimus: Kuidas saaks 2015. aasta kokkuleppega veelgi suurendada riikide tegevuse läbipaistvust ja sellega seotud aruandekohustust rahvusvahelisel tasandil? Millises ulatuses tuleb aruandlussüsteemi jaoks kehtestada ülemaailmsed standardid? Kuidas tuleks vastutusele võtta riike, kes ei täida oma kohustusi? 5. Ettevalmistused 2015. aasta kokkuleppe sõlmimiseks Viimase kahe aastakümne jooksul on ÜRO läbirääkimisprotsess muutunud üha keerulisemaks, mis väljendub koosolekute aina tihedamalt täidetud päevakordades ja iga-aastastes ülimalt politiseeritud osaliste konverentsides. Need osaliste konverentsid, mis ei suuda ühest küljest täita avalikkuse tihti ebarealistlikke ootusi ja teisest küljest ei lähtu teaduslikest tõenditest, õõnestavad rahvusvaheliste institutsioonide usaldusväärsust ja kahandavad siseriiklikku poolehoidu kliimaga seotud meetmete suhtes. Avatud osalus ja otsuste tegemine konsensuse alusel tekitab sageli olukorra, kus kokkuleppele jõutakse üksnes nn väikseima ühisnimetaja suhtes. Lisaks on selliste läbirääkimistega seotud kulud märkimisväärsed. Tuleb leida võimalusi ÜRO läbirääkimiste tõhususe ja tulemuslikkuse suurendamiseks. See võiks hõlmata järgmist: · konventsioonikohase konsensuse reegliga võrreldes otsuste tegemist lihtsustava töökorra väljatöötamine; · osaliste konverentside toimumissageduse läbivaatamine, arvestades, et konventsioon on üks vähestest kokkulepetest, mille puhul iga-aastane konverents on ette nähtud. Seejuures on oluline saavutada tasakaalustatud olukord, kus kliimamuutustele saab endiselt osaks poliitiline tähelepanu, kuid iga kohtumise puhul ei oodata murrangulist arengut; · ühe eesistujariigiga osaliste konverentsidele alternatiive otsimine, näiteks kaaludes võimalusi riikide rühma ühiseks eesistumiseks mitme aasta vältel või eesistumisperioodi pikendamiseks kahele aastale; · ametlike kohtumiste toimumissageduse säilitamine tehnilise tööga seotud kohtumiste puhul, sest need muutuvad tulevikus tõenäoliselt intensiivsemaks; · rohkete spetsiifiliste päevakorraküsimuste tõhustamine ja koondamine, ametlikele tehnilistele kohtumistele eelneva mitteametliku suhtluse laiendamine ja kohtumistega seotud üldiste kulude piiramiseks selgete prioriteetide kehtestamine; · võimaluste leidmine sidusrühmade panuse suurendamiseks, sealhulgas ettevõtjate ja valitsusväliste organisatsioonide ekspertide arvamuste kaasamine; · konventsiooni sekretariaadi rolli suurendamine. Lisaks ÜRO protsessi tugevdamisele võiks uurida võimalusi koostöö soodustamiseks ja täiustamiseks seoses ambitsioonikate kliimameetmete rakendamisele suunatud teemapõhiste algatustega. Võttes arvesse üha pingelisemat vajadust kliimamuutustega tegeleda, on ambitsioonikamatel ja tõhusamatel protsessidel parem võimalus riikidelt ja üldsuselt toetust leida. 8. küsimus: Kuidas saaks ÜRO kliimaläbirääkimiste protsessi täiustada, et saada rohkem toetust avatud, ambitsioonika, tõhusa ja õiglase 2015. aasta kokkuleppe sõlmimisele ja tagada selle elluviimine? 2015. aasta kokkulepet saadab edu vaid juhul, kui sellele avaldab laialdast toetust poliitiliste juhtide, sealhulgas maailma peamiste majandusriikide juhtide kriitiline mass. Kyoto protokolli sõlmimisele ja Kopenhaageni konverentsile, kuid ka Cancuni ja Durbani protsessile eelnenu on näidanud, et see on kokkulepete jaoks määrava tähtsusega kriteerium. ÜRO peasekretäri Ban Ki-Mooni sõnavõtt Doha kliimakonverentsil, milles ta teatas, et korraldab 2014. aastal maailma liidrite kliimakohtumise 2015. aasta kokkuleppe toetuseks, on oluline verstapost vajaliku poliitilise huvi tekitamisel. G20 või riigid, kes osalevad sellistes mõnepoolsetes algatustes nagu tähtsamate majandusriikide foorum, võiksid 2015. aasta eel kokkuleppe sõlmimisse aktiivselt panustada, kui seda toetaks kõikide peamiste majandusriikide tugevam liidripositsioon kliimamuutustega tegelemisel. Samuti jätkab EL koostöö tihendamist riikidega, kes ei kuulu G20 koosseisu, kuid on pühendunud ambitsioonikale tegevusele kliimamuutuste vastase võitluse valdkonnas. Kõnealuse poliitilise huvi tekitamine on siiski võimalik ainult juhul, kui kokkuleppele saab osaks kodanikuühiskonna, äriringkondade ja muude poliitiliste huvirühmade laiapõhjaline toetus. Selleks on vajalik parlamendiliikmete, äriringkondade, kodanikuühiskonna, linnade ja piirkondade ning muude valitsusväliste jõudude aktiivne panus ja toetus. Samuti seisneb 2015. aasta kokkuleppe edu võti eeskuju näitava liidri leidmises. Kõiki sidusrühmi tuleb veenda, et majanduskasv, vaesuse vähendamine, jätkusuutlik areng ja kliimamuutuste vastane võitlus on üksteisega sobivad ja üksteist täiendavad poliitikaeesmärgid. Kõige parem viis seda teha on näidata, et kasvuhoonegaaside heitkoguseid vähendava tehnoloogia abil majanduse moderniseerimine toob nii arenenud riikides, tärkava turumajandusega riikides kui ka arenevates riikides mitmesugust kasu, sealhulgas majanduslikku kasu. Samuti tuleb näidata, et on võimalik kaotada seos majanduskasvu ja kasvuhoonegaaside heitkoguste vahel. Kahel viimasel aastakümnel on EL üritanud seda juhirolli täita olukorras, kus liidu heitkoguste ülemaailmne osakaal väheneb ja moodustab praeguseks vähem kui 11 % kõikidest heitkogustest. EL on kaotanud kasvuhoonegaaside heitkoguste ja majanduskasvu vahelise seose. ELi toodetud heitkogused on 1990. aastast vähenenud 18 % võrra, kuid liidu majandus on samas kasvanud 48 % võrra ja ELi töötleva tööstuse lisandväärtus on märkimisväärselt suurenenud. 9. küsimus: Kuidas saab EL kõige edukamalt investeerida konventsioonivälistesse protsessidesse ja algatustesse ning neid toetada, et luua alus ambitsioonika ja tõhusa 2015. aasta kokkuleppe sõlmimiseks? 6. Konsulteerimine sidusrühmadega Käesoleva konsultatiivse teatise eesmärk on algatada laiapõhjaline arutelu, milles osaleksid liikmesriigid, ELi institutsioonid ja Euroopa Liidus või mujal asuvad sidusrühmad ja mis käsitleks 2020. aastale järgneval perioodil kohaldatava 2015. aasta kokkuleppe väljatöötamist. Sidusrühmad võivad avaldada arvamust nii 2013. aasta kevadel toimuva sidusrühmade erikonverentsil kui ka internetis toimuva avaliku konsultatsiooni kaudu[1]. Samuti korraldab komisjon koostöös liikmesriikidega nende territooriumil teavitustegevust ja avalikke mõttevahetusi. Lisaks esitleb ja arutab komisjon konsultatiivset teatist rahvusvahelistel kohtumistel, et kuulata ära ELi väliste partnerite seisukohad. [1] http://ec.europa.eu/clima/consultations/0016/index_en.htm.