ET    ET  EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON 
Brüssel 29.06.2005 
KOM(2005)275 lõplik 
  
KOMISJONI TEATIS NÕUKOGULE, EUROOPA PARLAMENDILE NING 
EUROOPA MAJANDUS- JA SOTSIAALKOMITEELE 
Arutelu algatamine ühenduse se isukoha suhtes, mis käsitleb 
ühenduse ökomärgise süsteemi kalandustoodetele 
   
 
(SEK(2005)840)  
. 
 
ET 2   ET KOMISJONI TEATIS NÕUKOGULE, EUROOPA PARLAMENDILE NING 
EUROOPA MAJANDUS- JA SOTSIAALKOMITEELE 
Arutelu algatamine ühenduse se isukoha suhtes, mis käsitleb 
ühenduse ökomärgise süsteemi kalandustoodetele 
 
(EMPs kohaldatav tekst)  
1. S ISSEJUHATUS  
Komisjoni 1997. aasta detsembris välja antud teatises kalandustoodete  turu tulevikust ELs1 
käsitleti esimest korda vajadust arutleda mittediskrimineeriva ja vabatahtliku ökomärgise süsteemi üle. Sellele järgnenud arutelude käigus on enamik liikmesriike nõustunud, et ühendus peaks vastu võtma ühise seisukoha, kuid arvamused selle saavutamise moodustest on 
olnud erinevad. 2002. aastal võttis ko misjon vastu ühenduse tegevuskava 
keskkonnakaitsenõuete sisseviimiseks ühisesse kalanduspoliitikasse
2 ning teatas kavatsusest 
algatada kalandustoodetele antavat ök omärgise süsteemi käsitlev arutelu.  
2002. aastal vastu võetud ühise kalanduspoliitika3 eesmärgiks on tagada vee-elusressursside 
kasutamine viisil, mis tagab säästvad maja ndus-, keskkonna- ja so tsiaalsed tingimused. 
Edusammud ühise kalanduspoliitika reformi ra kendamisel toovad välja vajaduse käsitleda 
ökomärgise süsteemi küsimust kui kalandussektor isse investeeritava t keskkonnakaitsealast 
vahendit. Lisaks sellele on ökom ärgisega toodete viimasel aj al üha sagedasem turuletulek 
tõstatanud olulise küsimuse konkurentsi, kaubanduse ja tarbijakaitse poliitikast.  
Tähelepanu tuleb pöörata ka rahvusvahelise l tasandil toimuvale ökom ärgistuse arutelule. 
FAOs käib praegu töö merekalanduse kalandustoode te ja kalade ökomärg istuse rajajoonte 
väljatöötamiseks. Lisaks sellele võtsid M aailma Kaubandusorganisa tsiooni (WTO) Doha 
deklaratsiooni liikmed endale kohustuse uu rida keskkonnaotstarbelisi märgistusnõudeid 
kaubandus- ja keskkonnakomitee poolt kontrollitava tegevuse raames. 
Komisjon soovib, et tehtaks kõi k võimalik, et usaldusväärse kalandustoodete ökomärgise 
süsteemist tulenevat võimalikku tulu parimal viis il ära kasutada. See a itaks oluliselt kaasa 
keskkonnakaitse küsimuste kalandussektorisse lõ imimisele. Käesoleva teatise eesmärk on 
algatada neil teemadel põhjalik kontseptuaal ne arutelu ning uurida arenguvõimalusi. 
                                                 
1 Komisjoni teatis nõukogule ja Euroopa Parlamendile „Kalandustoodete turu tulevik Euroopa Liidus: 
vastutus, partnerlus ja konkurentsivõimelisus”. KOM(1997)719 (lõplik), 16. detsember 1997. 
2 Komisjoni teatis, milles nähakse ette ühenduse tegevuskava keskkonnanõuete sisseviimiseks ühisesse 
kalanduspoliitikasse. KOM(2002)186 (lõplik), 28. veebruar 2002. 
3 Komisjoni määrus (EÜ) 2371/2002, 20. detsember 2002, ühisele kalanduspoliitikale vastava kalavarude 
kaitse ja säästva kasutamise kohta (EÜT L 358, 31.12.2002, lk. 59). 
 
ET 3   ET 2. ÖKOMÄRGISE SÜSTEEM  
2.1. Mõiste4 
Ökomärgise süsteem annab tootele õiguse kand a eralduslikku l ogo või märget, mis võimaldab 
tarbijatel olla kindel, et toode on valmistat ud vastavalt kehtestatud keskkonnastandarditele 
(toormeks kasutatud ressursside säästlikkus , tootmismeetodi kesk konnamõju või toote 
taaskasutatavus). Läbiva ks mõtteks on tarbijate korralik teav itatus, sest just nende valik võib 
tõhustada keskkonnasõbralike toodete tarbimise ja levitamise edendamist. Seega võivad tarbijad mõjutada tootjate ning poliitiliste otsuste tegijate käitumist.  
Tänases tööstus- ja metsandussektoris on kasutusel lai valik sertifitseerimis- ja ökomärgise 
süsteeme. Ühenduse enda ökomärgise andmise süsteem
5 katab umbes 20 tööstuskaupade 
gruppi. Samas ei kohaldata seda toiduain etele, jookidele ega ravimitele.  
2.2. Ökomärgise süsteem kalandussektoris 
Selvehallide ketid ja kaubandusettevõtjad näitavad  üles kasvavat huvi toiduainete vastu, mis 
on seotud säästva arengu põhimõtetega. See on tekitanud kalandussekt oris eraalgatuslike 
ökomärgisesüsteemide esilekerkimise, millest  mõned on turul juba oma koha leidnud (nt 
märgised „Delfiinile ohutu” või „Marine Stew ardship Council”). Lisaks sellele tekib üha 
rohkem eraalgatusi, mis esitavad palju er inevaid keskkonnaalaseid väiteid, mille 
usaldusväärsust ei ole al ati lihtne kindlaks teha6.  
2.2.1. Ökomärgisega „Delfiinile ohutu/delfiinisõbralik” märgistatud tuunikala 
Kõige tuntum ja võimalik, et kõige vastuol ulisem ökomärgise juht um kalandussektoris 
puudutab ökomärgisega „Delfiinidele ohutu/delf iinisõbralik“ märgistatud tuunikala. See 
märgis peab andma kinnituse, et tuunikala on püütud viisil, mis kaitseb delfiine ja põhineb 
rahvusvahelisel delfiinik aitseprogrammi käsitleval le pingul (AIDCP), mitmepoolsel 
piirkondliku kalandusorganisatsiooni soovitustel või USA valitsusvälise organisatsiooni Earth 
Island Institute’i poolt ed endatud programmil.  
Olgugi, et märgis „Delfiinile ohutu/delfiinisõb ralik“ oli alguses tehniline norm, on turu 
olukord pärast selle kasutusele võtmist sedavõr d muutunud, et mõned riigid ei nõustu enam 
ilma nimetatud märgiseta tuunikala vastu võtma.  Delfiinikaitseprogrammi käsitleva lepingu 
(AIDCP) ja Ameerika Ühendriik ide nõuded ei ole siiski tein eteist täiendavad. Tegelikult 
takistab märgis „Delfiinile ohutu“ AIDCP nor midele vastavalt püütud tuunikala juurdepääsu 
Ameerika Ühendriikide turgudele. See on põhj ustanud ka Mehhiko ja Ameerika Ühendriikide 
käimasoleva vaidluse. Ameerika Ühendriikide  valitsusasutused on püüdnud lähtuvalt AIDCP 
nõudest Ameerika Ühendriikide seadusesse muudatu si sisse viia, kuid mõned valitsusvälised 
organisatsioonid, kes ei pea AIDCP meetmed piisavalt range teks, on USA kohtutes selle 
vaidlustanud.  
                                                 
4 Vt I lisa – 1. mõisted, kogemused muudes valdkondades ja tehnilised üksikasjad. 
5 Euroopa Parlamendi ja nõukogu 17. juuli 2000. aasta määrus (EÜ) nr 1980/2000 ühenduse muudetud 
ökomärgise andmise süsteemi kohta (EÜT L 237, 21.09.2000, lk 1).  
6 Vt I lisa – 2. täiendavad üksikasjad. 
 
ET 4   ET Ühendus toetab AIDCP sertifitseerimissüsteemi  „Delfiinile ohutu“ vabatahtlikkust. Pärast 
tuunisaagi jälgimise süsteemi7 rakendamist kerkis küsimus AIDCP sertifitseerimissüsteemi 
rakendamise vajalikkusest ja viisidest ühendus e tasandil. Selles kontek stis tuleb arvestada 
hulga teguritega. 
2.2.2. Marine Stewardship Councili (MSC)ökomärgise süsteem 
1997. aastal Unileveri ja Maailma Looduse F ondi (WWF) poolt ühiselt loodud, kuid nüüdseks 
neist eraldi töötav meremajandamiskoda Ma rine Stewardship Council (MSC) on alustanud 
laialdase eraviisilise algatusega, mille eesmärk on kinnitada, et tegemist on hästikorraldatud püügi tulemusel saadud tootega ning keskkond a pole ülepüügiga kahjustatud. Käesolevaks 
ajaks on sertifikaadi saanud kümme püügiliiki,  milles nelja puhul on tegemist Euroopa 
püügiliikidega. MSC märgist kannab üle 180 toote kogu maailmas. Kaheteistkümne püügiliigi osas ollakse hinnangu andmise etapis, nende li ikide hulka kuuluvad ka Põhjamere heeringas 
ja Vaikse ookeani mintai. 
MSC põhimõtete arendamine on näidanud, et m õningast arenguruumi võib  olla arengumaade 
osas, kes kardavad, et nende toodang tõ rjutakse arenenud riikide turgudelt välja. 
3. Ö
KOMÄRGISE ALANE TÖÖ RAHVUSVAHELISTEL FOORUMITEL  
3.1. ÜRO Toidu- ja Põllumaj andusorganisatsioon (FAO) 
FAO raames alustati vastusena MSC loomisele ökomärgise teemalist arutelu 1997. aastal 
toimunud FAO kalanduskomitee (COFI) 22. istungjär gul. Olulist edasiminekut küll ei 
toimunud, kuna kardeti, et ökomärgis võiks vi ia uute kaubandustõkete ni. Ometigi olid 
eksperdid üldiselt nõus, et juhul  kui suuniseid edasi arendatakse, peaks s ee toimuma vastavalt 
FAO vastutustundliku kalapüügi juhendile.8  
COFI 25. istungjärgul 2003. aasta l paluti FAOl välja töötad a merekalanduse kalade ja 
kalandustoodete ökomärgise suunised. Oktoobris  2004 toimunud tehnilist el konsultatsioonidel 
näitasid delegatsioonid üles su urt huvi ökomärgisesüsteemide ra hvusvaheliste su uniste kiire 
arengu suhtes. Toimus märkimisväärne areng ning teine tehniliste konsultatsioonide voor 
kutsuti kokku enne COFI kohtumist. Suuniste lõ plik tekst võeti vastu COFI 26. istungjärgul 
märtsis 2005. Euroopa Ühendus on kogu konsulta tsiooniprotsessis ak tiivselt osalenud. 
3.2. Maailma Kaubandusorganisatsioon (WTO) 
Pärast 2001.aastal toimunud Doha ministrite konverentsi to imusid arutelud WTO kaubandus- 
ja keskkonnakomitees, et pöörata erilist tähe lepanu keskkonnahoidliku märgistuse nõuetele 
vastavalt Doha arengukava (DDA) artikli 32 alapunktis iii võetud kohustusele. Aruteludes 
keskenduti kogu olelustsüklil põhinevale vabatahtlikule süsteemile9. Ühendus pakkus välja, et 
kaubandus-, arengu- ja keskkonnapoliitika10 vastastikuse täiendavuse tugevdamiseks tuleks 
                                                 
7 Komisjoni määrus nr 882/2003, 19. mai 2003, millega luuakse tuunisaagi jälgimise ja kontrollimise 
süsteem (ELT L 127, 23 .5.2003, lk 1). 
8 Kalanduskomitee 22. istungjärgu aruanne (Rooma, Itaalia, 15-19 veebruar 1999), 
FAO kalandusraport nr 595 . 
9 Vt I lisa – 1. 
10 Dokument JOB(03)/130, 27 juuni 2003. 
 
ET 5   ET pöörata tähelepanu hulgale ökomärgise süsteemi  osatähtsust ja koha ldamisala puudutavatele 
teguritele. Arutelud kestavad ja seni ei  ole veel järeldus te tegemiseni jõudnud. 
4. K ALADE JA KALANDUSTOODETE ÖKOMÄRGIST KÄSITLEVA ÜHENDUSE POLIITIKA 
EESMÄRGID  
Komisjon näeb ökomärgise süst eemi kalandussektorisse integr eeritava keskkonnakaitselise 
abinõuna ning toetab selle poliitikaga üldiselt haakuvaid eesmärke, eelkõige: 
1) stimuleerida tarbija teadlikkust kalandus est ja sellega seonduva st keskkonnaalasest 
mõõtmest; 
2) tõsta nii ettevõtjate kui ka lurite kalanduse keskkonnamõjude alast teadlikkust, suurendades 
seega nende keskkonnaalast vastutustunnet.  
Selles osas võib ökomärgis kui turustiimul aj endada tootjaid liikuma vastutustundlikumate 
püügitavade suunas. Komisjon on seetõttu seis ukohal, et vabatahtlikku ökomärgise süsteemi 
on vaja toetada. Komisjon leiab ka, et loodus varde kaitse korraldamine seadustega peaks 
jääma riigiasutustele ja olgugi et ökomärgist võib kasutada säästva kalanduse toetuseks, ei 
tohiks see asendada riikide kaitsepoliitikat.  
Komisjon on seisukohal, et käsitlemaks erinevate ökomärgisesüsteemide turuletuleku 
tagajärgi, tuleks välja töötada ühenduse ühtne ka lade ja kalandustoodete ökomärgise poliitika.  
Sellise poliitika eesmärgid peaksid olema järgmised: (1) säästva kalanduse edendamine
11 ning ökosüsteemi kaitse sel tasemel:  ainult selgelt 
määratletud kriteeriumitel ja vastavatel nä itajatel põhinev ökomärgise süsteem saab 
hõlbustada nii säästliku kala püügi alal tehtud edusammude jälgimist kui tõsta elanike 
teadlikkust säästlikkuse küsimustes; 
(2) ühtne lähenemisviis ökomärgi se süsteemile kogu ühenduses : tarbija peab saama olla 
kindel, et kõik ühenduses kasutuselole vad ökomärgise süsteemid vastavad 
samalaadsetele põhimõtetele ja suunistele;  
(3) tarbijate selge ja objektiivne informeerimine : kui ostuotsuste tegemised põhinevad 
osaliselt sellistel tootega mitteseotud näitajatel nagu tootmismeetodid ja mõju keskkonnale, peab eksitavate  väidete vältimiseks olem a kättesaadav selge ja 
kontrollitud teave; et ta gada kõrgetasemelist tarbij akaitset vastavalt EÜ 
asutamislepingu artiklile 153, peaks ökomärg ise süsteem vastama ka tarbijapoliitika 
üldnõuetele; 
(4) aus konkurents : vältida tuleks eksitavate ökomärgiste kasutamist ning märgised 
peaksid olema rohkem kui ainult üksikut e ettevõtete müügiedendusvahend;  
                                                
 
11 Vastavalt nõukogu määruse (EÜ) nr 2371/2002, 20. detsember 2002, ühisele kalanduspoliitikale 
vastava kalavarude kaitse ja säästva kasutamise kohta, artikli 3 punktile a on „säästev kasutamine - 
kalavarude kasutamine viisil, mis ei piira nende varude kasutamist tulevikus ega mõjuta negatiivselt 
mere ökosüsteeme“. 
 
ET 6   ET (5) avatus : juurdepääs ökomärgise süsteem ile peaks tagama avatud ja 
mittediskrimineeriv ning osalejate poolt makstav tasu ei tohiks olla takistuseks väikestele ja keskmise suurusega et tevõtetele või väikesemahulise kalapüügi 
sektorile; ja 
(6) areng ja kaubandus:  ühenduse ja WTO poolt esile tõstetud prio riteete tuleb 
asjakohaselt arvestada arengumaade muredele reageerimisel.  
5. V
ÕIMALIKUD VARIANDID  
Põhiküsimuseks riigiasutustele on, mil viisil  tuleks vabatahtlikku ökomärgise süsteemi 
eeskirjadega reguleerida, et üldised huvid oleksid kaitstud. Välja oleks pakkuda kolm varianti. 
5.1. Esimene variant: mittesekkumine 
Esimene arvestatav variant on mitte midagi teha. Sel juhul saaks ökomärgise süsteem ilma 
avaliku sektori vahelesekkumiseta  turul vabalt arened a. Senini ei ole ühendus selles vallas 
meetmeid võtnud. Järelikult vastab mittesekkumine kehtivale olukorrale.  
Mittesekkumise eelised on järgnevad: 
• Oleks tagatud selge vahe erasektori ja avalik u sektori tegevusel: ühest  küljest erasektor, 
kes kasutab turundustegevusel kalapüügi algu pära ja püügitavade ga seotud külgi ning 
teisest küljest avalik sektor , kelle tööks on kalanduse s äästliku ja kaitsva arengu 
kindlustamine. Sektor oleks vastutav ökom ärgise süsteemide haldamise eest. See 
soodustaks ökomärgisesüsteemide laialdasemat arengut.  
• Ettevõtlusel tuginevad vabatahtlikud süsteemid võivad olla paindlikumad ja paremini 
kohandatavad muutuvatele asjaoludele. Riigiasu tusi ei saaks süüdist ada kalandustoodetega 
kauplemisele täiendavate piirangute kehtestamises.  
• Eksitavate väidete vältimise ja heade tavade väljaarendamise edendamisega võiks tõsta 
avalikkuse ja kalandusettevõtete säästlikkuse alast teadlikkust.  
Mittesekkumise puudused on järgnevad: 
• Kui pole tagatud sõltumatu sertifitseerimine ja akrediteerimine, siis on süsteemide 
usaldusväärsus küsitav.  
• Erinevalt teistest märgisesüsteemidest, nagu näiteks mahepõllunduse märgis, ei ole 
käesoleval hetkel kalanduse ökomärgise osas  konsensust. Ühed leiavad, et see tõendab 
kalavarude säästlikku majandamist; teised keskenduvad ökoloogilisele mõjule, mis tuleneb teatud kalapüügitehnikatest või kalandustoode te tootmisahelast tervikuna. Kuna 
miinimumnõuded ökomärgise süsteemi osas puuduvad, võivad osad ettevõtted kasutada 
oma toodete pakkumisel liialdat ud ja põhjendamatuid väiteid.  
• On oht, et iga üksiku liikmesriigi poolt ra kendatav erinev ökomärgise poliitika võib 
killustada ühenduse turgu. Ökomärgisega toodete tulekul ühenduse turule, võivad mõned 
liikmesriigid või ettevõtjad soovida vastukaal uks kehtestada oma ökomärgise standardid. 
See võib tekitada takistusi kaupade ja teenuste vabale liikumisele. 
 
ET 7   ET • Juhul kui otsustatakse, et ökomärgise süsteem j ääb eranditult erasekto ri valdusse, võivad 
süsteemis mitteosalevad konkurendid vaadelda iga riiklikku finantssekku mist kui riiklikku 
toetust, mis võib tekitada kaubanduse moonut amist. Sellisted sekkumised võivad viia 
omakorda arengumaade kaebusteni. Riigiasutu sed võivad omakorda pidada keeruliseks 
anda arengumaadele rahalist ja tehnilist abi, ku i süsteemi üle omab kontrolli vaid erasektor.  
Komisjon usub, et probleemid, mis võivad tuleneda ühenduse selgete seisukohtade 
puudumisest ökomärgisega toodete turustamise osas, peavad leidma asjakohase lahenduse. 
Selleks, et mitte tegeleda taga siulatuvalt konfliktitekitavate või ebapiisavate süsteemidega ja 
neist tulenevate kahjulike mõjudega turule ja/või kalavarude kaitsele, oleks ühendusel 
otstarbekas rakendada üldi st ja terviklikku lähtekohta juba al gusest peale. Seetõttu ei kavatse 
komisjon soovitada mittesekkumise jätkamist. 
5.2. Teine variant: ühenduse ühtse kalade ja kalatoodete ök omärgise süsteemi 
loomine 
On pakutud välja, et ühendus peaks töötama välj a oma tervikliku ökomärgise süsteemi, mida 
haldavad riigiametid ning nende poolt volita tud asutused. See ühtne süsteemi kaasaks 
riigiasutused kõikides arengu-, te gevus- ja kontrolli järkudes. 
Kolm peamist põhjendust antud seisukohale on: 
• kuna ökomärgise hindamine ja kalavarude riik lik majandamine tõenäo liselt kattuvad, oleks 
ühenduse ökomärgise süsteemi eesmärgiks riigia sutuste õiguste maksmapanek kalavarude 
majandamisel; 
• eraalgatuslikke ökomärgise süsteeme tule b piirata, kuna nad võivad turgu häirida 
tootegruppide vahel vahet tehes (näit püügile sertifikaadi andmine olenemata muudest juba 
laos olevatest püükidest); 
• ühtne ökomärgise süsteem hoiab ära konkureeri vatest ökomärgise sü steemidest tuleneva 
segaduse ning tagab kõrgemate keskkonnastandard ite, sõltumatute tagatiste ja täiendava 
autoriteedi kaudu ühe süsteemi usaldusväärsuse.  
Antud põhjendused ei veena komisjoni. Konkur eerivad ökomärgise süsteemid ei pruugi 
tingimata omada segadusttekitavat mõju, kui nende hindamine toimub läbipaistval ja 
erapooletul viisil ning kohaldatavad kriteer iumid on tarbijale selg elt teatavaks tehtud. 
Lisaks sellele võib riiklikult majandatud ühtne  ökomärgise süsteem tekitada hulga muid 
probleeme. 
• Riigiasutuste vastutus loodusva rade kaitsmisel õigusaktidega võib ähmastuda, kui lisatakse 
vabatahtlik täiendav sertifitseerimissüsteem  ainult mõningat liiki püügi või püügivarude 
kohta. Kui nõutav standard ühenduse ühtsele  ökomärgisele oleks vastavuses üksnes 
ühenduse määrustega, ei tooks see kaasa toote eristatavust,  mida tarbijad ootavad. 
Tegelikult tooks ökomärgise süsteem kaasa lis aväärtuse ainult juhul, kui see oleks rangem 
kui ühenduse kohaldatavate õigusak tide nõuded. Teisisõnu laseb see oletada, et õigusaktid 
ise on puudulikud või isegi standardile mittevastavad. 
• Kui ühendus sooviks luua oma ökomärgise süstee mi, tuleks iga püügi os as otsustada, mida 
ökomärgisega tõendatakse. Konsensuse puudum isel iga üksiku keskkonnamõju kriteeriumi 
 
ET 8   ET osas tekitaks see vastuolulisust ning viiks olukorrani, milles asjaomased riigiasutused 
takerduksid majandamispoliitikast ja sert ifitseerimisstandarditest tulenevatesse 
vastuoludesse. Ükskõik millist kriteeriumi kasutatakse – alati on võitjaid ja kaotajaid. Näiteks võiks olla, et mõnda aega ei tohiks need ühenduse püügid, mis ei ole bioloogiliselt 
ohututes piirides, ökomärgist saada. Riigiasutust el oleks keeruline vast utust selle eest enda 
peale võtta. 
• Riiklikult majandatud te rviklik süsteem tooks samuti kaas a riiklikke kulut usi, et luua 
halduslik baas hinnangu andmiseks, sertifikaa di väljastamiseks ja eeskirjade järgimise 
kontrollimiseks. Juba ainuüksi selle tõttu on tegemist mitteteostatava variandiga. 
Muuseas võib asjaolu, et mitmed kalavarud ühenduse vetes ei ole bioloogiliselt ohututes 
piirides, tekitada olukorra, milles nõukogu mä äruse (EÜ) nr 2371/2002 artikli 3 punktis e 
sätestatud määratlusega „säästev kasutamine” (vt joonealust märkust 10), võidakse luua 
eelised toodetele, mis on imporditud riik idest, mille kalavarude majandamine 
ettevaatusprintsiibil on pikema ajalooga.  
Komisjon leiab, et ühtse riiklik ult hallatud kalandustoodete ökom ärgise süsteemi loomine ei 
ole vajalik ega võimalik. Kui erasektor näeb se lles eeliseid ning soovib võtta ökomärgise 
süsteemi kehtestamise riski, on tal vabadus te ha seda tingimusel, et  ei õõnestata riikliku 
poliitika selliseid suuri eesmärke nagu vaba konkurents, objektiivne teave ning kalavarude 
kaitse- ja majandamismeetmed. 
5.3. Kolmas võimalus: miinimumnõuete ke htestamine vabatahtl ikule ökomärgise 
süsteemile 
Kolmas ühenduse käsutuses olev võimalus oleks täpsustada miinimumnõudeid 
vabatahtlikkuse alusel antavale ökomärgise süsteemile. 
Sel juhul saaks ökomärgise süsteem areneda vaba lt riiklike ja eraviis iliste algatuste kaudu, 
seni kuni need vastavad miinimumnõuet ele. Riigiasutuste sekkumine piirduks 
ökomärgisesüsteemi registreerimisega ning miin imumnõuete täitmise kontrollimisega. Need 
nõudmised peaksid katma tehnilisi, menetluslikke ja institutsionaalseid aspekte (vaata lisa II). 
Selle lähenemisviisi peamised eelised on: 
• see annab ökomärgise süsteemidele olulise paindlikkuse ja mitmekesisuse tarbija 
teavitamisel kalatööstuse ja ettevõtjate sääs tlikust käitumisest. Ökomärgisel on seega oma 
roll kaubanduse mõjutajana ja ta õhutaks kalandussektori paremat juhtimistava;  
• see toimiks turvavõrguna, mille abil saaks vältida konkurentsi moonutamise ja tarbijale 
antava väärinformatsiooni ohutu ning pakkuda tarbijatele va jalikke tagatisi; 
• see olla stiimuliks kõrgete keskkonnaalaste ee smärkide elluviimisel, tagades asjakohase 
tähelepanu säästlikkuse kõige olulis ematele aspektidele, ning edendada 
ökomärgisesüsteemi usaldusväärsust ja järjepidevust; 
• ökomärgisesüsteemid peaksid olema kohand atud asjaomastele püügiliikidele või 
majanduspartneritele, näiteks nagu väikesed  ja keskmise suurusega ettevõtted või 
arengumaad. See tagaks süsteemi rakendada  soovivale ettevõttele selle parema 
kättesaadavuse ja väik sema maksumuse; ja 
 
ET 9   ET • juba kasutusel olevaid süsteem e oleks lihtsam integreerida 
Selle võimaluse peamiseks puuduseks oleks seevas tu tõsiasi, et pain dlikkuse suurendamine 
võib selle mõju nõrgeneda. 
• Esitatavad miinimumnõuded peavad põhinema olemasolevatel kogemustel kalavarude 
kaitse poliitikas. Kuna mitmeaastaseid ma jandamiskavu ei kohaldata veel kõikidele 
püügiliikidele, ei pruugi miinimumnõuded, võrreldes ühenduse kalavarude kaitse 
poliitikaga, olla alguses väga karmid, et nad ei oleks diskrimineerivad. Kriteeriumid tuleb 
üle vaadata, arvestades omandatud teadus alaseid teadmisi ja kogemusi. Ökomärgise 
süsteemide nõuete taset tuleb järk-järgult kaasajastada; 
• Pole mingit tagatist, et kõik turul olevad ökomärgised läheneksid säästlikkusele ühtmoodi. 
Ühed süsteemid võivad keskenduda kalandus e majandamisele, teised võivad rõhutada 
ökosüsteemi kaitset. Seda võib hüvitada tarbijale pakutava piisava teabega; 
• Ökomärgise süsteemide jälgimine nõuab erioskusi sertifitseerimissüsteemide 
majandamiseks ja väljatöötamiseks. Kala nduskorraldusega tege levad ametiasutused 
peavad end sellega kurssi viima; 
• komisjon peab igal juhul teostama oma järele valveõigusi, et tagada vastavus ühenduse 
vastavatele õigusaktidele  kõnealuses valdkonnas. 
6. K OKKUVÕTE  
Kuna ökomärgises on muutumas märkimisväär seks fenomeniks ühenduse kalandustoodete 
turul on aeg alustada arutelu ja otsustada,  kas on vaja töötada vä lja sellekohane ühine 
seisukoht või mitte. 
On selge, et ökomärgise puhul on tegemist mitm etahulise teemaga ning seetõttu on ka hulk 
küsimusi, millega tuleb arvestada sellele järgneva arutelu puhul.  
Arutelu käsitleb selliseid võtmeküsimusi nagu: 
• Mida peaks ökomärgisesüsteem sertifitsee rima: püügipiirkonda, püügiviisi, mõnda muud 
komponenti? Kas ühe aspekti märgist sa aks seega lugeda ökomärgise poliitika 
lahutamatuks osaks? 
• Kuidas tagada vastuoludest vaba lähenemist, mi s põhineb samal ajal vabal tahtel ja on hästi 
teostatav? 
• Kuidas kasutada ära ökomärgise süsteemi kõiki võimalusi säästliku kalapüügi 
edendamiseks, tuues kaluritele, töötleja tele ja tarbijatele tõelist kasu.  
• Kas lähtekoht peaks olema suunatud rohkem tulemustele või vahenditele? 
Praegu jääb üldiseks eesmärgiks  saavutada kalale ja kalan dustoodetele antava ökomärgise 
süsteemi osas ühene ühenduse seisukoht, mis kajastaks parimaid kogemusi kõnealuses 
valdkonnas. Sellega kinnitatakse ka uuesti ühe nduse kindlat kavatsust muuta kala püüki ja 
kasutust säästlikumaks. Selline seisukoht sisaldaks ühtlasi kohustus teha koostööd 
kalatööstustega, õhutamaks varude jagatud majandamist.  
 
ET 10   ET Komisjon usub, et kokkuvõtteks on kolmas võimalus, milleks on miinimumnõuete 
kehtestamise vabatahtlikule ökom ärgise süsteemile, käesoleval  etapil kõige kohasem. Antud 
variant võimaldaks piisavalt paindlikkust ja  oleks kulude seis ukohalt optimaalne. See 
võimaldaks võtta asjakohaseid meetmeid s äästlikkuse suurendamiseks, võimaldades samas 
järk-järgulist lähenemist. See pakuks ka  piisavat kaitset tarbijatele.  
Komisjon kutsub nõukogu, Euroopa Parlamenti ja  Euroopa majandus- ja sotsiaalkomiteed 
üles arutlema käesolevas teatises tõstatatud teemadel. Konsultatsioonid EMP liikmetega ühise seisukoha kindlustamiseks on samuti vajalikud, arvestades suurt huvi antud teema suhtes. 
Lisaks sellele kavatseb ko misjon konsulteerida huvirühmadeg a, peamiselt kalanduse ja 
akvakultuuri nõuandekomitee kaudu, ning pakkuda pa ralleelselt teadusli kku ja tehnilist tuge. 
See peaks pakkuma arutelus osalemiseks suur emaid teadmisi ja vajaduse korral looma 
lähtealuse mõju hindamisele. 
Jätkuks käesolevas teatises esitatud arut elule võib komisjon tulla välja asjakohaste 
seadusandlike ettepanekutega. 
 
ET 11   ET ANNEX I  
General aspects on eco-labelling 
1. H OW ECO-LABELLING SCHEMES WORK  
The International Standard Organisation (IS O) distinguishes betw een three types of 
environmental labels and declaration. Ec o-labelling schemes fall under type I - 
environmental labelling (ISO 14024). Thes e are voluntary programs, designed to 
reduce environmental effects by promoting market-driven demand for and supply of 
products which are verified by a third part y. An eco-label should therefore indicate 
that an independent person or  organisation has verified th at the product meets a set of 
meaningful and consistent standards for environmental protection. Type II - self-
declared environmental claims (ISO 14021) , which are made without independent 
third party certification, and type I II - environmental de claration (ISO 14025 ) are not 
relevant in the current context. 
Eco-labelling schemes involve three main procedural and institutional features: 1) 
the setting of a certification standard, 2) the accreditation of i ndependent certifying 
bodies and 3) the certification that the pr oduct meets the required standard, all along 
the production and distribution chain. There are a number of possible options for the 
shaping of such a scheme, where each la yer can be managed by public authorities, 
private entities or a combination of the two. In the fisheries sector, eco-labelling schemes have up to now been entirely managed by the private sector. 
Eco-labelling schemes are well established in the industrial sector (for example 
textiles or detergents). Th ey have been successful in raising awareness of the 
environmental impact of industrial activ ity. The Community’s own eco-label award 
scheme
12 aims to promote industrial products  which have the potential to reduce 
negative environmental impact, as compared  to other products in the same product 
group. This scheme covers some 20 industr ial product groups, but does not apply to 
food products, drink and medicines. A large variety of certification and eco-labelling 
schemes have also been devel oped in the forestry sector. 
In the food sector, Community measures  on organic producti on of agricultural 
products13 set out requirements on production, labelling and inspection. However, 
this has no connection with an eco-labelli ng scheme. In any event, products from 
wild animals such as game and fisheries pr oducts are excluded fr om the scope of the 
regulation. 
Terms and definitions (from: Report of the FAO expert consultation on the 
development of international guidelines for eco-labelling of fish and fisheries 
products from marine capture fisher ies, Rome, Italy, 14 – 17 October 2003)  
                                                 
12 Council and European Parliament Regulation (EC) No 1980/2000 of 17 July 2000 on a revised 
Community eco-label award scheme (OJ L 237, 21.9.2000, p. 1).  
13 Council Regulation (EC) No 2092/91 of 24 June 1991 on organic production of agricultural products 
and indications referring thereto on agricultural products and foodstuffs (OJ L 198, 22.7.1991, p. 1). 
 
ET 12   ET • Accreditation: Procedure by which an au thoritative body gives formal recognition 
that a body or person is competent to carry out specific tasks. ( Based on ISO/IEC 
Guide 2: 1996, 12.11 ) 
• Accreditation body: Body that conducts a nd administers an accreditation system 
and grants a ccreditation. ( Based on ISO Guide 2, 17.2 ) 
• Accreditation system: System that has it s own rules of procedure and management 
for carrying out accreditation. ( Based on ISO Guide 2, paragraph 17.1 ) 
Note – Accreditation of certificati on bodies is normally awarded following 
successful assessment and is followe d by appropriate surveillance.  
• Certification: Procedure by which a thir d party gives written or equivalent 
assurance that a product, process or serv ice conforms to specified requirements. 
Certification may be, as appropriate, ba sed on a range of in spection activities 
which may include continuous insp ection in the production chain. ( Based on ISO 
Guide 2, 15.1.2 and Principles for Food Import and Export Certification and 
Inspection, CAC/GL 20 ) 
• Certification body: Body that conducts certification. A cer tification body may 
oversee certification activities carried  out on its behalf by other bodies. ( Based on 
ISO Guide 2, 15.2 ) 
• Chain of Custody: The concept that all re levant steps in the production chain have 
been inspected or certified as appropriate and that a system of tracking of certified 
products is in place. ( Based on IFOAM. 2002. IFOAM Accreditation Criteria for 
bodies certifying organic production and processing ) 
• Life cycle approach: A methodology co nsidering environmental impacts 
associated with any phase of the product life from the delivery or generation of 
natural resources to the fina l disposal", including use and disposal of the product. 
The extent to which the life cycle is c onsidered may vary depending on the type 
of environmental label or declaration, the nature of the claim and the product 
category. ( based on ISO 14021) The life cycle approach is not considered 
applicable with regard to eco -labelling for fisheries products 
• Standard: Document approved by a recogni zed organization or arrangement, that 
provides, for common and repeated use, ru les, guidelines or characteristics for 
products or related proce sses and production methods, w ith which compliance is 
not mandatory under international trade ru les. It may also include or deal 
exclusively with terminology, symbols,  packaging, marking or labelling 
requirements as they apply to a pr oduct, process or  production method. ( Based on 
TBT agreement, Annex 1, para.2 ) 
• Standard-setting organization or arrangeme nts : Organization or arrangement that 
has recognized activitie s in standardization. ( Based on ISO Guide 2, paragraph 
4.3) 
 
ET 13   ET 7. E CO-LABELLING SCHEMES IN THE FISHERIES SECTOR  
Minimum labelling requirements such as country of origin, wild/harvested fish, 
health standards or other regulatory meas ures in respect of product quality have 
nothing to do with eco-labelling requireme nts and consequently are not envisaged 
hereafter. 
7.1. The "Dolphin-safe/Dolphin-friendly" labelled tuna 
The terms “dolphin-safe/dolphin-friendly”  are used by both the Agreement on the 
International Dolphin Conser vation Programme (AIDCP)14 and by a programme 
promoted by the Earth Island Institute15.  
The dolphin-safe certification of the AIDC P gives access to the voluntary use of a 
“dolphin-safe” certificate or label for tuna caught withou t any mortality or serious 
injury to dolphins in the course of the fishing operations. The Earth Island Institute 
system sets even stricter criteria. It is based on the 1990 US Dolphin Protection 
Consumer Information Act, which prevents tu na sold in the US from being labelled 
as "dolphin-safe" if the tuna is caught with  purse seine nets. These nets are used with 
the intention of chas ing and encircling dolphins wh ich tend to congregate above 
schools of tuna in the Eastern Tropical Paci fic Ocean. A first attempt to ease the US 
law in 1999 was challenged in court by Ea rth Island Institute. In December 2002, the 
attempt to amend the US law to meet the AIDCP requirements was again challenged in the US courts by some NGOs, who c onsider the AIDCP measures not to be 
stringent enough. 
Although “dolphin-safe/dolphin- friendly” labelling star ted out as a technical 
regulation, it has changed the market profoundly. Today there are many privately 
labelled tins of tuna. with such labelli ng becoming the norm in certain markets and 
sometimes leads to confusion. A WWF survey  in 8 European countries identified no 
less than 26 different claims. 
This has obvious consequences on the internat ional tuna market, as tuna which is not 
labelled "dolphin-safe" is no longer accepted in some countries and therefore has to 
find other trade outlets. The “dolphin-safe” label bars tuna caught in accordance with 
AIDCP measures from access to the US ma rkets. This has given rise to an ongoing 
dispute between Mexico and US. 
The Community supports the voluntary AIDC P Dolphin Safe Certification scheme. 
After the implementation of the Tuna Tracking System
16, the question is whether and 
how to implement the AIDCP certifica tion scheme at Community level.  
                                                 
14 IATTC –Tuna tracking and AIDC P Dolphin Safe Certification 
 http://www.iattc.org/  
Certification programme for tuna fished according to the procedures for AIDCP Dolphin Safe Tuna 
certification (last amended June 2004). 
15 Earth Island Institute - International Marine Mammal Project -“Dolphin safe” tuna:  
http://www.earthisland.org/immp/  
Certification programme for tuna fished according to the international “Dolphin safe” tuna standard , 
developed by Earth Island Institute. 
 
ET 14   ET 7.2. The Marine Stewardship Council eco-labelling scheme 
The Marine Stewardship Council (MSC), join tly created in 1997 by Unilever and the 
World Wildlife Fund for Nature (WWF), ha s launched a large private eco-labelling 
initiative that assesses the e nvironmental impact of fishing17. The MSC has 
established general principles and criteria, which are used to assess individual stocks 
eligible for certification.  
The process of developing the MSC principles  has shown that there exist reserves on 
the side of developing countries, countries  that fear that their products may be 
excluded from developed country markets.  In its Annual Report of 2003, the MSC 
refers to a Member State of the Community  and states that “fisheries wishing to 
engage with the MSC programme are eligible for grants” from the Member State concerned. This information has reinforced  the concerns of developing countries 
which consider this to be a discrimina tory measure, preventing free access to eco-
labelling schemes. 
Species concerned: 
• Certified fisheries
 (as on 31.07.2004): Burry Inlet co ckles (EU), South African 
hake, Thames herring (EU), New Zealand hoki, Mexican Baja California red rock 
lobster, Western Australian rock lobster,  South West mackerel handline fishery 
(EU), Loch Terridon nephrops (EU), Alas ka salmon, South Georgia toothfish 
• Fisheries undergoing assessment:  Bering Sea and Aleutian Island Pacific Cod - 
Freezer Longline; Chilean Industrial Hake Fishery; US Pacific Halibut Alaska, 
Washington and Oregon; Pacific Halibut  Bristish Columbia, Canada; North Sea 
herring ; Hastings Fishing Fleet Pelagic Fishery Macker el and Herring; Australian 
Mackerel Icefish; Bering Sea/Aleutian Islands and the Gulf of Alaska pollock 
fisheries; Lake Hjälmaren Pikeperch; Ne t fishery; Sablefish fishery; Lakes and 
Coorong fisheries, South Au stralia (Mulloway, Cockle , Golden perch, Yellow-
eyed mullet); British Columbia Salmon fishery; Hastings Fishing Fleet Dover Sole Fishery 
7.3. The "Arrangement for the Voluntary Cert ification of Products of Sustainable 
Fishing" by the Nordic Council 
In 2000, a technical working group of the Nordic Council of Ministers developed 
criteria for an environmental label based on an assessment of the sustainability of the fisheries. The report, as adopted in August 2001
18, identified a number of verifiable 
criteria that concentrate on the proce ss of fisheries management by the public 
authorities. No fisheries have been certified  to date. At the international level, the 
Nordic Council has initiated a debate on establishing interna tional eco-labelling 
guidelines in the FAO. 
                                                                                                                                                         
16 Council Regulation (EC) No 882/2003 of 19 May 2003 establishing a tuna tracking and verification 
system. (OJ L 127 , 23.5.2003, p. 1). 
17 http://www.msc.org  
18 “An arrangement for the Voluntary Certification of Products of Sustainable Fishing”, Nordic Technical 
Working Group on Fisheries Ecolabelling Criteria, Final Report, Copenhagen, June 21, 2000. 
 
ET 15   ET 7.4. Other private "logos" present on the market 
Unilever Fish Sustainability Initiative 
http://www.unilever.com/environm entsociety/sustainability/fish/  
This Unilever program aims at guiding their internal selection of sources of whitefish 
supply. Fisheries have been classified fr om "sustainable" to "not sustainable" 
according to 5 criteria, each criteria being quoted by a green /orange/red light system.  
Carrefour - Logo “Pêche responsable” 
Carrefour's own claim to be used on Icelandic cod as from September 2004 
(announcement at Seafood International exhibition, May 2004) 
7.5. Other considerations 
In parallel to the development of eco-label ling schemes, certain supermarket chains 
have committed themselves to restrict their supply of fish to sustainable fisheries. 
They have started to develop and join certification program s to this end. In addition 
to that, some others have even decided not to offer fish for sale at all.  
On the other hand, it may be assumed  that consumer interest in environmentally -
friendly products could contribute to a growing market for fisheries products. It 
remains difficult to quantify the demand fo r eco-labelled products, as recent studies 
show certain limits in this regard. In a recent study in the US, the interrogated 
consumers indicated a preference for eco-lab elled products; in contrast to that, an 
analysis of the shopping basket showed that the price was the first criterion of choice. 
In other terms, the success of an eco-labell ing scheme would depend, at least in part, 
on the additional costs which it carries with it. Moreover, consumer interest varies 
from country to country, depending on market  peculiarities and public perception of 
the concept of sustainability. 
 
ET 16   ET ANNEX II  
Minimum requirements for eco-label ling schemes for fishery products 
1. P RECISE , OBJECTIVE AND VERIFIABLE CRITERIA  
The certification standard should rest on preci se, objective and verifi able criteria and, 
where possible, be based on international standards.  
Eco-labelling schemes should deliver what they promise and not promise what they 
cannot deliver. The award of the eco-label should be based on cer tification standards 
and criteria that guarantee that the product meets the claims made. Criteria must be 
objective and precise, in order to forestall allegations of subjectivity. Criteria must 
also be verifiable, i.e. they must reflect  measurable elements, and be monitored by 
way of appropriate and recognised indica tors. A criterion that “the fishery is 
conducted in a sustainable manner”, without  any further objective parameters, would 
be obviously difficult to verify. On the ot her hand, requiring that "the fishery is 
subject to a management plan base d on the precautiona ry approach" and  indicating 
the specific features of the manageme nt plan that are required under the 
precautionary approach would be objective,  precise and verifiable. Using "effort 
stays below F MSY" as a criterion is even more st ringent and would allow for more 
precise measurement of the ach ievements of the scheme.  
Furthermore, certification standard and crit eria should be subject  to appropriate and 
participatory consultation of interested  parties. Finally, wherever relevant 
international standards and/ or generally accepted standards for the conservation and 
management of living marine resources exis t, they should be used as a reference-
point for eco-labelling criteria. One such reference-point is the FAO Code of Conduct for Responsible Fisheries.  
8. I
NDEPENDENT ASSESSMENT AND CHAIN OF CUSTODY  
Eco-labelling schemes should be based on independent assessment and ensure the 
accurate identification of the product throughout the ch ain, “from the net to the 
plate”. Appropriate procedures, includi ng appeal and complaint procedures, should 
be in place.  
In order to protect consumers and the fi shing industry, an eco-labelling scheme 
should be reliable and credible. To this end, the standa rd-setting body, the 
accreditation body and the cert ification bodies should be independent from one 
another. Without a proper separation of their respective responsibilities, the 
independence and integrity of eco-labe lling schemes cannot be guaranteed. 
Accreditation and certification bodies and their respective procedures should also 
comply with the relevant international ISO standards.  
In practice, eligibility for an eco-label has to be assessed against the relevant 
certification standard by independent cer tifying bodies. The certification process 
should be based on a clear assessment pro cedure and should cover both the fishery 
 
ET 17   ET and the post-harvest chain so that eco-labelli ng can be seen to be fair to all producers 
and provide credible guarantees for the consumer. A chain of custody would then 
have to be constructed by a description of  the technical means which ensure adequate 
traceability all the way thr ough to the final consumer..  
Where levels of performance are set, either  for a fisheries management system, a fish 
stock or a fishing vessel, they should be  capable of being adequately monitored. 
After the initial assessment, and in order to uphold the credibility of the scheme for 
consumers and its economic benefits fo r fishermen, there should be a regular 
evaluation to verify that th e product continues to  meet the requirements and to ensure 
a regular validation of the criteria used.  
9. O PEN ACCESS  
Eco-labelling schemes should not discriminate in terms of access to the certification 
process. 
With regard to international trade, eco-la belling schemes should in no case lead to a 
distortion of trade or competition. Su ch schemes should not be unfairly 
discriminatory as to which fisheries, whic h vessels or which products are eligible for 
certification. Eco-labelling schemes should be  open to all products marketed within 
the Community, whatever their provenanc e, in order to comply with the 
Community’s WTO obligations under the T echnical Barriers to Trade Agreement. 
They should not discriminate between domestic goods and imports, or between 
products from different trading partners.  
Developing countries contribu te substantially to the Co mmunity’s supplies of fish 
and fisheries products. The use of eco-labell ing schemes could thus be an additional 
opportunity for them to get added value fo r their products. Speci al arrangements and 
technical and financial assistance would allo w them to participate in such schemes. 
Fisheries Partnership Agreements could be  appropriate vehicles to this end.  
Consideration must also be given to the potential difficu lties that small and medium 
enterprises (SMEs) could encounter in acceding to eco-labelling schemes. Stock 
assessment and criteria monitoring are of ten highly demanding in terms of data 
quantity and data quality . This implies significant costs, which may go beyond the 
means of SMEs. The Commission would theref ore encourage the use of alternative, 
less data demanding, methods for stock a ssessment where SMEs are concerned. The 
schemes should however provide for equal guarantee of sustainability for the 
fisheries concerned.  
Finally, it could also be the case that eco-labelling schemes already in operation 
encounter difficulties in complying with mini mal requirements set. In such a case a 
reasonable delay should be foreseen  for adaptation if ever needed. 
10. C ONTROL OF ECO -LABELLING SCHEMES  
Eco-labelling schemes should be properly cont rolled, in order to ensure that they 
comply with the minimal requirements, that  certification is sa tisfactory and that the 
information provided to consumers is accurate. 
 
ET 18   ET Adequate controls will reinforce the cred ibility of schemes for consumers and offer 
additional guarantees to the fishermen that the schemes are applie d in an independent 
and non-discriminatory manner. The m onitoring and control of the Common 
Fisheries Policy will provide elements wh ich may also be of interest for the 
supervision of the scheme. This will be of particular importance in situations where 
the participants in a certified fishery fail to comply with applicable conservation and management measures. 
11. A
CCURATE INFORMATION OF THE CONSUMER  
The certification standard used to award an eco-label should be  available to the 
consumer. Product information at the point of sale should re flect the assessment 
undertaken. 
It is essential that  consumers know what an eco-labe lling scheme stands for. The 
certification standard together with the cr iteria used should therefore be made 
available to consumers so that they can s ee for themselves what a given eco-labelling 
scheme represents. In addition, the information on the product at the point of sale should accurately refl ect the certification standard. Without this, there would be a 
risk of misleading consumers about th e real significance of eco-labels.