Üksikud veoload. Need load on mõeldud kindlaksmääratud toodete kindlaksmääratud koguse ühekordseks veoks ühele vastuvõtjale teises liikmesriigis.

Üldised veoload. Need on nn avatud load, mille puhul kohaldatakse järelkontrolli ja mis hõlmavad eelnevalt kindlaks määratud toodete vedu kindlaksmääratud vastuvõtjale või konkreetsel eesmärgil. Eelnevat taotlust ei tule esitada. Tarnija peab siiski teavitama oma liikmesriigi pädevaid asutusi sellest, millal ta kavatseb üldist veoluba esimest korda kasutada.

Seda arvesse võttes võeti direktiiviga kasutusele vahendid, et lihtsustada kaitseotstarbeliste toodete liikumist ELi turul. Selleks et kaitseotstarbelised tooted saaksid liikmesriikide vahel liikuda, on vaja saada tarnijariigis eelnev luba – kogu ELi-siseseks veoks on vaja vaid üht luba, st läbiveoks läbi teise liikmesriigi või sisenemiseks teise liikmesriiki ei ole vaja lisaluba. Direktiivi kohaselt võivad liikmesriigid siiski vabastada tarnija konkreetsetes olukordades eelneva loa taotlemise kohustusest, näiteks kui

Käesolevas aruandes on esitatud hindamise peamised järeldused ja ettepanekud edasise tegevuse kohta. Aruandele on lisatud komisjoni talituste töödokument, kus on kirjeldatud hindamise tulemusi üksikasjalikumalt.

Hindamise käigus koguti ja analüüsiti teavet liikmesriikide pädevatelt asutustelt, kaitsevaldkonnas tegutsevatelt ettevõtjatelt, asjaomase sektori ühendustelt ja muudelt sidusrühmadelt. Et korvata teabepuudust ja viletsat reageerimist avalike konsultatsioonide raames, on korraldatud hulk Euroopa-üleseid sidusrühmade õpikodasid. Kõik liikmesriigid, eeskätt raamkokkuleppe eellepingu riigid, ning asjaomase sektori ühendused andsid lisateavet ja tagasisidet esialgsete järelduste kohta. Kavandatud järelmeetmed arutati läbi direktiivi artikli 14 alusel moodustatud komiteega, kes tegeleb ELis toimuva kaitseotstarbeliste toodete veoga seotud küsimustega, ja asjaomase sektori esindajatega.

Direktiivi artikli 17 alusel peab komisjon esitama parlamendile ja nõukogule aruande direktiivi rakendamise läbivaatamise kohta. Vajaduse korral tuleb aruandele lisada seadusandlik ettepanek. Seepärast on komisjon hinnanud direktiivi, et teha kindlaks, kas ja mil määral on saavutatud direktiivi eesmärgid, sealhulgas seoses siseturu toimimisega. Nagu on nõutud artiklis 17, vaatas komisjon läbi kõigi direktiivi põhisätete kohaldamise, vaadeldes muu hulgas sätteid, mis käsitlevad sertifitseerimist (artikkel 9), ekspordipiiranguid (artikkel 10), tolliprotseduure (artikkel 11), teabevahetust (artikkel 12) ja kaitsemeetmeid (artikkel 15).

Teises punktis nimetatud liiki veoluba võib tarnija kasutada üksnes siis, kui kaitseotstarbeliste toodete vastuvõtja on sertifitseeritud direktiivi artikli 9 alusel. Lisanõuded on sätestatud sertifitseerimist käsitlevas komisjoni soovituses. Sertifitseerimine tagab üldise veoloa väljaandmise eest vastutava liikmesriigi ekspordikontrolliasutusele vastuvõtja usaldusväärsuse. See tõendab, et ettevõtjal on olemas vajalik ettevõttesisene süsteem ja töötajad, et täita ekspordikontrolli eeskirju. Komisjon on loonud liikmesriikide sertifitseeritud vastuvõtjate keskse registri CERTIDER, mis on avalikkusele ligipääsetav.

Direktiivi artiklis 10 on sätestatud, et kui kaitseotstarbeliste toodete vastuvõtjad taotlevad ekspordiluba, peavad nad teatama pädevatele asutustele kõikidest algses veoloas kindlaks määratud ekspordipiirangutest ja sellest, et nad on neist kinni pidanud (sh vajaduse korral saanud päritoluliikmesriigi nõusoleku). Artikli 11 alusel peavad eksportijad esitama tolliasutusele kõik vajalikud ekspordiload. Samuti lubatakse selle artikliga liikmesriigil peatada konkreetsetel asjaoludel selliste kaitseotstarbeliste toodete eksport oma territooriumilt, mis on saadud teisest liikmesriigist veoloa alusel ja inkorporeeritud teistesse kaitseotstarbelistesse toodetesse, või vajaduse korral muul viisil takistada selliste toodete väljaviimist EList oma territooriumi kaudu. Artiklis 12 on viidatud liikmesriikide pädevate asutuste koostööle ja teabevahetusele. Artiklis 15 on käsitletud kaitsemeetmeid, mille alusel palutakse teisel liikmesriigil kontrollida vastuvõtja nõuetele vastavust, kui selle pärast tuntakse muret.

Direktiivi sisuline kohaldamisala on kindlaks määratud kaitseotstarbeliste toodete nimekirjaga, mis on esitatud direktiivi lisas.

3.Ülevõtmine ja rakendamine

Direktiiv jõustus 2009. aastal ja see tuli siseriiklikku õigusesse üle võtta 30. juuniks 2011. Direktiivi on kohaldatud alates 30. juunist 2012. Tänaseks on kõik liikmesriigid direktiivi üle võtnud, ehkki mõningase viivitusega. 2012. aastaks oli oma ülevõtmismeetmetest komisjonile teatanud vaid 20 liikmesriiki.

Uute loa väljastamise võimaluste ja sertifitseerimise kasutuselevõtt on olnud oodatust aeglasem. Kättesaadava teabe kohaselt on vaid 19 liikmesriiki andnud välja direktiivis nõutud üldiseid veolube, vähemalt kaks liikmesriiki ei paku ikka veel ühtki üldist veoluba ja vähemalt neli liikmesriiki ei paku kõiki nelja liiki üldiseid veolube. Peale selle ei ole umbes pooltel liikmesriikidel veel kogemusi sertifitseerimisega (puuduvad sertifitseeritud ettevõtjad) ja vähemalt ühel liikmesriigil tuleb alles kasutusele võtta täielikult toimiv süsteem kaitsevaldkonnas tegutsevate ettevõtjate sertifitseerimiseks. Liikmesriigiti on väga erinev ka see, mil määral on kasutatud võimalust vabastada tarnija eelneva loa taotlemise kohustusest, ehkki selliste vabastuste ülevõtmine ei ole direktiivi alusel kohustuslik.

Erinevused direktiivi ülevõtmises on peamised takistused direktiivi tõhusal kohaldamisel, nagu on analüüsitud allpool. Need erinevused on kaasa toonud

direktiivi aeglase või mittetäieliku kohaldamise üksikutes liikmesriikides;

liikmesriikide nõuete ja menetluste üldise ühtlustamata jätmise;

väga erinevad tingimused ja piirangud liikmesriikide välja antud üldistes veolubades.

4.Peamised hindamistulemused

a.Direktiivi tulemuslikkus – üldine kasutuselevõtt, põhisätete kohaldamine ja takistused tulemuslikul kohaldamisel

Koondveolubade ja üldiste veolubade kui direktiivi peamiste uute vahendite kasutamine on alates sellest, kui direktiivi hakati kohaldama, suurenenud. Paraku on nende kasutamine mõjuhinnangus kindlaks määratud algsetest ootustest tagasihoidlikum ja liikmesriikides esinevad suured erinevused.

Näiteks aastatel 2012–2014 anti 21 liikmesriigis (mille kohta on kättesaadavad täielikud andmed) igal aastal välja 500–600 koondveoluba. Samas ei andnud viis riiki hindamisperioodil välja ühtki koondveoluba, samal ajal kui neli riiki andis igaüks välja peaaegu või rohkem kui 200 koondveoluba.

Üldiste veolubade kohta esitati hindamisperioodil 24 liikmesriigis, mille kohta on olemas täielikud andmed, 1 475 esmakordse kasutamise teadet, ehkki kõikumised olid suured: 11 liikmesriiki ei registreerinud ühtki teadet, samal ajal kui kolmes riigis oli teateid üle saja. Üldiste veolubade alusel sooritatud tehingute arv on aja jooksul märkimisväärselt suurenenud (kuigi selle kohta said esitada andmeid vaid kaheksa liikmesriiki). Näiteks Saksamaal suurenes üldiste veolubade alusel tehtud teatatud tehingute arv 71 tehingult (2012. aastal) 1 769 tehingule (2013. aastal) ja seejärel 4 884 tehingule (2014. aastal).

Suundumused on erinevad ka direktiivis kirjeldatud nelja üldiste veolubade liigi puhul. Selliste teadete arvu suurenemine, mis käsitlevad demonstreerimise ja parandamise eesmärgil toimuva veo jaoks välja antud üldise veoloa esmakordset kasutamist, on kiirenenud, samal ajal kui kaitsejõududega seoses välja antud veolubade esmakordset kasutamist käsitlevate teadete arvu suurenemine on aeglustunud. Üldised veoload, mis anti välja seoses sertifitseeritud vastuvõtjatega, oli ainus üldiste veolubade liik, mille puhul registreerimine 2013. ja 2014. aasta võrdluses tegelikult vähenes. Viimati nimetatud üldisi veolube on võrreldes ülejäänud kolme üldiste veolubade liigiga ka kõige vähem kasutatud.

Valdav osa vedudest (ligikaudu 89 %) tehakse endiselt üksikute veolubade alusel, vaid väikese osa puhul kasutati koondveolube (< 5 %) ja üldisi veolube (< 10 %). Üksikud veoload oli kavas asendada uute vahenditega, kuid need on ikka veel peamine veolubade vorm Euroopas.

Võimalust vabastada tarnija eelneva loa taotlemise kohustusest on kasutatud väga erinevalt: mõni liikmesriik kasutab kõiki direktiivi pakutavaid vabastamisvõimalusi, mõni liikmesriik kasutab vaid mõnda üksikut neist ja mõni liikmeriik ei kasuta neist ühtegi.

Peamiselt integreerijatele (vs. komponentide tarnijad) mõeldud sertifitseerimise kasutuselevõtt oli oodatust aeglasem ja tagasihoidlikum. Ehkki sertifitseeritud ettevõtjate arv on alates 2012. aastast pidevalt suurenenud, on kogu Euroopas sertifitseeritud vaid 55 ettevõtjat. Pool sertifitseeritud ettevõtjatest asub vaid kahes liikmesriigis – Saksamaal (14) ja Prantsusmaal (12) –, samal ajal kui pooltes liikmesriikides ei ole ühtki sertifitseeritud ettevõtjat. Asjaomane sektor peab sertifitseerimisprotsessi kulukaks ja aeganõudvaks. Sertifitseeritud ettevõtjate tajutavat kulude ja saadava kasu suhet nõrgendab ilmselgelt üldiste veolubade vähene kasutamine kõnealuste ettevõtjate kaubanduspartnerite seas. Mõnel juhul asub tarnija liikmesriigis, kus sertifitseeritud vastuvõtjate puhul kasutatav üldine veoluba ei ole kättesaadav või kus kohaldatakse sellise loa suhtes rangeid piiranguid (nt reeksporti käsitlevad tingimused).

Erinevused sertifitseerimissüsteemi rakendamises võivad takistada sertifitseerimissüsteemi kasutuselevõttu, tekitades asjaomases sektoris segadust ja ebakindlust. Ettevõtjad võivad pigem eelistada kohaldada neile enne direktiivi jõustumist kättesaadavaid tuttavaid menetlusi kui võrdlemisi ranget sertifitseerimisprotsessi.