KOMISJONI TEATIS EUROOPA PARLAMENDILE, NÕUKOGULE, EUROOPA MAJANDUS- JA SOTSIAALKOMITEELE NING REGIOONIDE KOMITEELE Reformitud finantssektor Euroopa jaoks /* COM/2014/0279 final */





1. Sissejuhatus 2008. aastal puhkes finantskriis, mis oli ülemaailmne ja põhjustas märkimisväärseid kulusid nii ELi majandusele kui ka selle kodanikele. EL asus kohe kriisi järel juhtima otsustavat õiguslikku reageerimist kriisile rahvusvahelisel tasandil. Koos rahvusvaheliste G20 partneritega lubas EL põhjalikult muuta finantssektori regulatiivset ja järelevalveraamistikku. Lisaks kriisi ajal antud riigiabi kontrollimisele tegutses komisjon kiiresti, et võtta kohe õigusmeetmeid, millega tugevdati hoiuste tagamise skeeme ja reformiti raamatupidamisarvestuse eeskirju. Komisjoni loodud ja de Larosière'i juhitud kõrgetasemelise eksperdirühma[1] soovituste alusel määras komisjon 2009.[2] ja 2010. aastal kindlaks edasise tegevuse, millega parandada ELi finantsturgude ja finantsasutuste reguleerimist ja järelevalvet. Komisjon teatas reast õigusmeetmetest, millega luua majanduskasvu soodustav turvaline ja vastutustundlik finantssektor[3]. Ühist vääringut jagavate liikmesriikide omavahelist seotust arvesse võttes sai samuti selgeks, et konkreetsed riskid ohustasid nii euroala kui ka kogu ELi finantsstabiilsust. See tähendas, et vaja oli suuremat integreerimist, et tugevdada pangandussektori aluseid ja taastada usaldus euro vastu, luues pangandusliidu, kus euroala liikmesriikides ja teistes osaleda soovivates liikmesriikides rakendatakse pankade suhtes ühtset järelevalvet ja kriisilahendust[4]. Viimase viie aasta jooksul on komisjon esitatud üle 40 õigusakti ettepaneku (paljud neist on juba jõustunud) eesmärgiga taastada turu usaldusväärsus, finantsstabiilsus ning Euroopa finantssüsteemi usaldusväärsus ja tõhusus. Finantssüsteemi reformid on juba andnud esimesi positiivseid tulemusi ja nende mõju jätkub. Reformide rakendamise ning nende üldise mõju ja tõhususe hindamiseks on vaja jätkuvat jälgimist ja läbivaatamist. Käesolevas teatises antakse ülevaade finantssüsteemi reformimise seisust ja kui see on juba võimalik, hinnatakse ELi finantsvaldkonna reguleerimise tegevuskava üldist mõju. Lisaandmeid on esitatud talituste töödokumendis „Finantsvaldkonna reguleerimise tegevuskava käsitlev majandusülevaade”[5]. 2. Kriisist tulenevad kulud ja vajadus õigusreformi järele Igas arenenud riigis on finantsasutustel ja finantsturgudel oluline roll. Nemad annavad majapidamistele ja ettevõtetele laenu. Nende vahendusel saavad eraisikud säästa ja investeerida tuleviku jaoks ning nemad suunavad säästud majanduse toetamisse. Nad aitavad äriühingutel ja majapidamistel riske paremini hallata ja end nende vastu kindlustada. Lisaks muudavad nad maksetehingud lihtsamaks. Nimetatud põhifunktsioonide täitmisega toetab hästitoimiv finantssüsteem majanduse jõukust, stabiilsust ja kasvu. Nagu hiljutine kriis näitas, võivad finantssüsteemi kokkukukkumisel aga olla tõsised negatiivsed tagajärjed majandusele laiemalt. Kriisile eelnenud aastatel kasvas finantssüsteem märkimisväärselt ning muutus nõuete vahendamise pikkade ja keeruliste ülemaailmsete võrgustike tõttu omavahel üha enam seotuks, suurendades süsteemseid riske. Kogu maailmas suurenes finantsvõimendus oluliselt ja pangad hakkasid rohkem tuginema lühiajalisele rahastamisele ja riskisid lõpptähtaegade ümberkujundamisel üha enam. Finantssektori kiiret kasvu lihtsustas ka innovaatiliste, kuid sageli väga keeruliste finantstoodete levik, mis võimaldas finantsasutustel laiendada ka bilansivälist tegevust. Poliitikakujundajad, reguleerivad ja järelevalveasutused kogu maailmas ei suutnud tuvastada finantssüsteemis kasvavaid riske ja nendega piisavalt tegeleda. Paljud tegevused jäid mis tahes reguleerimise ja järelevalve alt suures osas välja. Kuigi suurimate finantsasutuste tegevus laienes märkimisväärselt üle riigipiiride ja turud muutusid rahvusvaheliselt üha integreeritumaks, jäid regulatiivsed ja järelevalveraamistikud suures osas riigipõhisteks. Finantskriisi puhkemisega tulid need puudujäägid ilmsiks. Kriis sai 2007. aastal alguse USAs kõrge riskisusega hüpoteeklaenude kriisina, mis paisus kiiresti suureks ülemaailmseks finantskriisiks. Euroopas muutus finantskriis hiljem laiemaks riigivõlakriisiks, millel oli märkimisväärne mõju kogu majandusele. Majandus- ja finantskriis tähendas ELi majandusele suuri kulusid. Aastatel 2008–2012 anti finantssüsteemi kokkukukkumise ennetamiseks riigiabina kokku 1,5 triljoni eurot[6]. Kriis tõi kaasa majanduse sügava languse. Töötus kasvas järsult ja paljude ELi majapidamiste sissetulek, jõukus ja võimalused vähenesid märgatavalt. 3. Reformide eesmärgid ja loodetav kasu ELi finantsvaldkonna reguleerimise tegevuskavas on juhindutud eesmärgist luua turvalisem, läbipaistvam ja vastutustundlikum finantssüsteem, mis teenib majandust ja ühiskonda tervikuna ning toetab jätkusuutlikku majanduskasvu. Reformimeetmed toetavad nimetatud eesmärkide saavutamist järgmisega: ELi finantsteenuste ühtse turu taastamine ja tugevdamine; pangandusliidu loomine; vastupidavama ja stabiilsema finantssüsteemi loomine; turu usaldusväärsuse tagamiseks ja tarbijate usalduse taastamiseks läbipaistvuse, vastutustunde ja tarbijakaitse edendamine ja ELi finantssüsteemi tõhususe parandamine. ELi ja rahvusvahelise tasandi õigusreformide suur arv ja nende lai ulatus annavad aimu sellest, kui mitmekesised ja rasked olid probleemid, mis enne kriisi takistasid finantssüsteemi toimimist. Ühegi reformiga eraldi ei oleks olnud võimalik saavutada kõiki eespool nimetatud eesmärke. Lisaks oli oluline tegeleda mitte ainult kriisi käigus tuvastatud probleemidega, vaid ette näha ka muid võimalikke probleeme, mis võiksid finantssüsteemi kahjustada. Eri meetmed töötati välja nii, et need täiendaksid ja tugevdaksid üksteist. Kuigi praegu on liiga vara teha lõplikke järeldusi reformikava meetmete koosmõju kohta ja seda hinnata, on koosmõju juba näha (nt ühtset turgu ja majandus- ja rahaliidu toimimist tugevdava institutsionaalse raamistiku reformid toetavad nii finantsvaldkonna integratsiooni kui ka finantsstabiilsust, läbipaistvust suurendavad meetmed toetavad nii finantsstabiilsust kui ka tõhusust). Meetmete tõhusast rakendamisest loodetakse tulevikus saada täiendavat sünergiat. 3.1 ELi finantsteenuste ühtse turu taastamine ja tugevdamine Finantskriis näitas, et integreeritud finantsturgude korral ei saa ükski liikmesriik üksi finantssektorit reguleerida ega teostada järelevalvet finantsstabiilsuse riskide üle. Kriisi ajel andis komisjon seepärast teada kogu ELis ühtsest kriisile reageerimisest. See võimaldas ka paremat koordineerimist rahvusvaheliste partneritega. Enne finantsvaldkonna reformi põhinesid ELi finantsteenuseid käsitlevad õigusaktid peamiselt minimaalsel ühtlustamisel, mis lubas liikmesriikidel olla õigusaktide ülevõtmisel väga paindlik. Vahel põhjustas see piiriüleselt tegutsevate turuosaliste hulgas ebakindlust, hõlbustas õigusnormide erinevuste ärakasutamist ja kahjustas stiimuleid teha vastastikku kasulikku koostööd. Seepärast tegi komisjon ettepaneku koostada ühtsed eeskirjad, millega kehtestataks finantssektori jaoks ühtne õigusraamistik ja selle ühetaoline kohaldamine kogu ELis. Oluline samm finantsteenuste ühtse turu tugevdamisel oli Euroopa Finantsjärelevalve Süsteemi[7] loomine, kuhu kuuluvad Euroopa Pangandusjärelevalve (EBA), Euroopa Väärtpaberiturujärelevalve (ESMA) ning Euroopa Kindlustus- ja Tööandjapensionide Järelevalve (EIOPA). Need alates 1. jaanuarist 2011 tegutsevad asutused on taganud ühtse järelevalve ja riiklike järelevalveasutuste töö asjakohase koordineerimise ELis. Lisaks jälgib Euroopa Süsteemsete Riskide Nõukogu (ESRB) kogu ELis makrotasandi usaldatavusriske ning annab välja hoiatusi ja soovitusi parandusmeetmete võtmiseks[8]. Komisjoni väljapakutud reformikava täiendas sektoriülene sanktsioonide määramise kord, et tõhusamate ja heidutavate sanktsioonidega tagada proportsionaalne ja õigeaegne jõustamine. 3.2 Pangandusliidu loomine Kriis tõi esile, et euroala integreerumine ei olnud täielik ning majandus- ja rahaliitu toetavas institutsionaalses struktuuris oli puudujääke. Kriisi tõttu pangandusturu integreerumine peatus ja alanud killustumine ohustas ühtse vääringu ja ühtse turu terviklikkust. Kuigi pangad on tegevust geograafiliselt laiendanud ja nende tegevus on suuresti piiriülene, jäid nad tihedalt seotuks liikmesriigiga, kus on nende peakontor. See soodustas riikide ja nende pankade negatiivse vastastikmõju ülekandumist, mis nõrgestas mõnes liikmesriigis panku ja valitsusi ning põhjustas ebamõistlikke rahastamiskulusid. Seepärast oli vähemalt euroalal pankade järelevalve ja kriisilahenduse valdkonnas vaja rohkem integreeruda. Kuigi pangandusliit on euroala liikmesriikidele kohustuslik, on see kaasav süsteem ja avatud osalemiseks kõigile ELi liikmesriikidele. Pangandusliidu esimene sammas on ühtne järelevalvemehhanism,[9] millega antakse peamised järelevalveülesanded euroala ja teiste osalevate liikmesriikide pankade üle Euroopa Keskpangale (EKP). EKP hakkab uut järelevalvevolitust täies mahus rakendama 2014. aasta novembrist. Oma uueks järelevalveülesandeks valmistudes vaatab EKP praegu läbi varade kvaliteedi ja teeb stressitesti koostöös EBAga. See on oluline, et taastada usaldus Euroopa pangandussüsteemi vastu ja tagada sujuv üleminek ühtsele järelevalvemehhanismile. EBA on jätkuvalt ühtsete eeskirjade ja koordineeritud järelevalvealase lähenemisviisi peamine arendaja. Pangandusliidu teise sambaga, milleks on ühtne kriisilahendusmehhanism[10], kohaldatakse ühtses järelevalvemehhanismis osalevate liikmesriikide kõigi pankade suhtes Euroopa tasandil ühtset ja tõhusat kriisilahendusprotsessi. Kriisilahendust rahastavad esimeses järjekorras aktsionärid ja võlausaldajad ning alles viimasena ühtne kriisilahendusfond, mida rahastatakse pankade maksetest. Pangandusliit peaks tagama usaldatavusnõuete täitmise järelevalve ning euroala ja osalevate liikmesriikide pankade kriiside lahendamiseks ühtsed ranged standardid. Sellega parandataks ka finantsvaldkonna integreerumist ja aidataks tagada EKP rahapoliitika sujuv rakendamine. 3.3 Vastupidavama ja stabiilsema finantssüsteemi loomine Viimaste aastate jooksul on komisjon esitanud rea meetmeid, millega tugevdada finantssüsteemi stabiilsust ja vastupidavust. Komisjon tegi pangandussektoris ainult mõni nädal pärast Lehman Brothers'i pankrotti 2008. aastal ettepaneku suurendada hoiuste tagamise skeemides hoiuste tagamise ulatust. Vaheetapi kaudu jõuti 2010. aastaks selleni, et hoiused on ühtsel alusel tagatud 100 000 euro ulatuses[11]. Selle meetmega suurendati koheselt hoiustajate usaldust avalike turvavõrgustike vastu ja sellega vähendati kogu ELis edukalt hoiuste väljavoolu riski. Kapitalinõuete uue määruse ja direktiiviga (edaspidi „CRD IV pakett”)[12] suurendatakse pankade kapitali taset ja kvaliteeti ning kehtestatakse minimaalsed likviidsusnõuded, muutes pangad vastupanuvõimelisemaks. CRD IV paketiga nõutakse ka, et pangad moodustavad tulevasteks stressiperioodideks täiendavad kapitalipuhvrid, ja kehtestatakse täiendavad kapitalinõuded süsteemselt olulistele pankadele, et vähendada pangandussektoris süsteemset riski. Varasemate kapitalinõuete direktiivi reformide käigus käsitleti juba selliseid võtmeteemasid nagu tasustamispoliitika ja riski säilitamine väärtpaberistamise korral. Pankade maksevõime taastamise ja kriisilahenduse direktiiviga[13] luuakse vajalikud vahendid ja eeskirjad tagamaks, et pankade maksejõuetusest tingitud kulusid ei kanna maksumaksjad ja et ELi pankade kriisid saab nõuetekohaselt lahendada. See vähendaks seega süsteemset riski ja finantsstabiilsuse säilitamiseks riigiabi vajadust. Pangandussektori reforme täiendasid finantsturgude toimimist parandavad ning finantsturu infrastruktuuride stabiilsust ja vastupanuvõimet suurendavad reformid. Finantsinstrumentide turgude läbivaadatud direktiiviga (MiFID II)[14] muudetakse rangemaks organisatsioonilised nõuded ja turvastandardid kõigis ELi kauplemiskohtades ning laiendatakse läbipaistvusnõudeid võlakirja- ja tuletisinstrumentide turgudele. Euroopa turu infrastruktuuri määrusega (EMIR)[15] ja MiFID II-ga parandatakse börsiväliselt kaubeldavate tuletisinstrumentide läbipaistvust ja vähendatakse tuletisinstrumentidega tehtavate tehingutega seonduvat vastaspoole riski. Määrusega väärtpaberite keskdepositooriumide kohta (CSDR)[16] suurendatakse ühtsete usaldatavus-, organisatsiooniliste ja äritegevust käsitlevate nõuete kehtestamisega ELi väärtpaberite keskdepositooriumide vastupanuvõimet ja parandatakse arveldusprotsessi turvalisust. MiFID II, EMIR ja CSDR moodustavad ühtse raamistiku, millega nähakse ELi tasandil süsteemselt oluliste turuinfrastruktuuride jaoks ette ühised eeskirjad. Vastu võeti ka määrus, et lahendada lühikeseks müügist ja krediidiriski vahetustehingutest tulenevaid konkreetseid probleeme[17]. Peale selle sisaldas reformikava mitmeid olulisi meetmeid (nt alternatiivsete investeerimisfondide valitsejate direktiiv[18] ja ettepanek rahaturufondide määruse kohta[19]), millega vähendada väljastpoolt tavapärast pangandussüsteemi tulenevat süsteemset riski[20]. Kõnealused meetmed on osa ELi finantsstabiilsuse tagamiseks tehtavatest jõupingutustest. Töö selles valdkonnas jätkub. Stabiilsust on suurendatud ka kindlustussektori riskipõhise õigusraamistikuga (Solventsus II)[21], millega parandatakse maksevõime ja riskijuhtimise nõudeid ning seeläbi suurendatakse Euroopa kindlustussektori vastupanuvõimet ja stabiilsust. Sellised meetmed koos vähendavad finantssüsteemis süsteemse riski suurenemist või tekkimist, vähendades seega tulevaste finantskriiside tõenäosust ja sügavust. Üksnes teatavate omavahel eriti tihedalt seotud ja süsteemselt oluliste pankade puhul tundub, et kavandatud põhjalikust meetmepaketist ei pruugi piisata tagamaks, et selliste pankade kriisid on võimalik lahendada ilma negatiivse mõjuta finantsstabiilsusele või maksumaksjate sekkumiseta. Liikaneni juhitud kõrgetasemelise eksperdirühma[22] soovituste alusel esitas komisjon 2014. aasta alguses selliste pankade jaoks rea struktuurimeetmeid, sealhulgas keeld pangal kaubelda oma nimel ning kauplemise eraldamine hoiuste kaasamisest ja muust jaepangandustegevusest, kui seda on kriisi lahendatavuse tagamiseks vaja[23]. 3.4 Turu usaldusväärsuse tagamiseks ja tarbijate usalduse taastamiseks läbipaistvuse, vastutustunde ja tarbijakaitse edendamine Turu usaldusväärsus eeldab usaldust ja kindlustunnet finantssüsteemi vastu, mis omakorda sõltub teabevoo läbipaistvusest ja usaldusväärsusest, finantsvahendajate eetilisest ja vastutustundlikust käitumisest ning tarbijate õiglasest ja mittediskrimineerivast kohtlemisest. Kriis paljastas tõsised puudujäägid ja turu valdavalt puuduliku usaldusväärsuse, millele osutasid ka hiljutised skandaalid ja turu kuritarvitamised, sealhulgas manipuleerimine intressimäärade korraldatud näitajatega (LIBOR ja EURIBOR). Majanduslikku kahju on raske hinnata, kuid tõenäoliselt on see suur ja ületab miljardeid eurosid, mida pangad pidid rekordiliste trahvidena tasuma. Võimalik ei ole hinnata finantssüsteemi usaldusväärsuse vähenemisest tingitud kulusid, kuid tõenäoliselt on ka need märkimisväärsed. Seepärast on komisjon teinud rea meetmete ettepanekuid, et edendada finantsturgude läbipaistvust. Finantsvaldkonna reformide tegevuskava eesmärk on taastada usaldus finantssüsteemi vastu ja oluliselt parandada turu usaldusväärsust. Reformidest saavad kasu kõik finantsteenuste kasutajad, eriti kliendid ja investorid. Turu kuritarvitamise läbivaadatud määrusega ja direktiiviga turu kuritarvitamise kriminaalkaristuste kohta (MAR/CSMAD)[24] kehtestatakse rangemad eeskirjad, et paremini ennetada ja avastada turu kuritarvitamist ning karistada selle eest. Komisjoni ettepanekuga finantssektori korraldatud näitajate määruse kohta püütakse suurendada korraldatud näitajate tugevust ja usaldusväärsust ning ennetada nendega manipuleerimist[25]. Vastu võeti rida reformimeetmeid või esitati nende ettepanekud tagamaks, et tarbijatel ja jaeinvestoritel on tõhus, kiire ja mittediskrimineeriv juurdepääs finantsteenustele. Järelevalve- ja reguleerivad asutused tagavad, et finantsteenuste osutajad ei kasuta teabe asümmeetriat, mis kahjustaks nende klientide huve. Eelkõige kehtestatakse meetmetega üleeuroopalised nõuded vastutustundlikule eluasemelaenu andmisele[26] parandatakse teabe avalikustamist ja kehtestatakse rangemad nõuded finantsnõustamisele ja väljamaksete tegemisele[27]; parandatakse jaeinvestorite varade kaitset[28]; muudetakse arvelduskontode tasud läbipaistvamaks ja võrreldavamaks ning kehtestatakse kiire ja lihtne pangakonto vahetamise protseduur ja juurdepääs põhimaksekontole[29]. Nende meetmetega suurendatakse tarbijate usaldust finantsturgude ja -toodete vastu. Reitinguagentuuride määrustega[30] suurendatakse reitingute andmise protsessi sõltumatust ja usaldusväärsust ning parandatakse reitingute üldist kvaliteeti. Täiendavate auditireformidega parandatakse kohustuslike auditite kvaliteeti ELis ja kombineerituna ELis kohalduvate rahvusvaheliste raamatupidamisstandardite reformidega aidatakse taastada investorite usaldust finantssüsteemi vastu[31]. 3.5 Finantssüsteemi tõhususe parandamine Finantsvaldkonna reformide tegevuskavaga kõrvaldatakse turutõrked ja regulatiivsed puudused, et parandada finantssüsteemi tõhusat toimimist. Muudetud avalikustamis- ja aruandlusnõuded reformide eri algatustes suurendavad läbipaistvust ja vähendavad teabe asümmeetriat süsteemis kõigi turuosaliste, järelevalveasutuste ja tarbijate jaoks. Pangandusliidu ja ühtsete eeskirjade loomisega parandatakse tõhusust, ühtlustades tegutsemistingimusi ja lihtsustades piiriülest tegevust. Sarnaselt aitavad süsteemselt olulistele pankadele antavate kaudsete toetuste vähendamine ning keerukate ja omavahel seotud suurte pankade tegevusele kavandatud piirangud (st struktuurireform) vähendada konkurentsimoonutusi, korrigeerida riski vale hinnastamist ja seeläbi parandada turu toimimist ja kapitali jaotamist. Pankade usaldatavusnõuete parandatud raamistik ja kindlustusandjate uued riskipõhised kapitalinõuded Solventsus II-s koos parandatud riskijuhtimisstandarditega ärgitavad finantsasutusi paremini arvesse võtma oma tegevuse riski ja toetavad tõhusamat riskipõhist hinnastamist. MiFID II, EMIRi ja CSDRi juurdepääsu käsitlevate sätetega vähendatakse finantsturu infrastruktuuridele juurdepääsu tõkkeid ja toetatakse konkurentsi kogu väärtpaberitega kauplemise ahelas. Samuti lihtsustavad reitinguagentuuride läbivaadatud määrus ja auditireformid turule sisenemist ning muudavad uued sisenejad nähtavamaks. Finantsvaldkonna reguleerimise tegevuskavaga tasakaalustatakse finantsstabiilsuse suurendamine ning piisav ja kestev rahavoog reaalmajandusse. Reformimeetmete puhul pööratakse erilist tähelepanu väikestele ja keskmise suurusega ettevõtjatele (VKEd), võttes arvesse nende erilisi raskusi välise rahastamise tagamisel ja nende olulisust töökohtade loomisel ja jätkusuutliku majanduskasvu edendamisel. ELi finantsvaldkonna reguleerimise raamistikku on viimase kolme aasta jooksul märkimisväärselt kohandatud[32]. Probleemidega, millega VKEd puutuvad kokku seoses rahastamisele juurdepääsuga, on tegeletud eri vaatenurkadest. See hõlmab meetmeid, millega lihtsustada juurdepääsu kapitaliturgudele saamaks sealt kapitali otse,[33] ning meetmeid, millega muuta VKEdele laenuandmine atraktiivsemaks[34] ja kehtestada uued raamistikud[35] investeerimisfondide valdkonnas. 4. Reformidega kaasnevad kulud Finantsvaldkonna reform tekitab finantsvahendajatele majanduslikke kulusid, kuna sellega kaasnevad nõuete täitmisest tulenevad kulud ja vajadus kohandada äritegevuse viisi. Neid kulusid on hinnatud seadusandlike algatuste mõjuhinnangutes ja täpsemalt selgitatud lisatud talituste töödokumendis. Märkimisväärne osa nendest kuludest on ülemineku käigus tekkivad kohandamiskulud. Kokkuvõttes peaksid kulusid enam kui korvama finantssüsteemi suurem stabiilsus ja usaldusväärsus. Finantsvahendajate kulud on vältimatud ja teataval määral märgiks reformide tõhususest. Näiteks teatavatele keerulistele ja omavahel seotud suurtele pankadele antava kaudse toetuse vähendamine suurendab nende rahastamiskulusid, kuid samas vähendab maksumaksjate kulusid. Sarnaselt ärgitavad reformid riske uuesti hinnastama, mis tekitab kulusid, kuid need vastavad kasule, mis saadakse ülemäärase riskivõtmise vältimisest, mis oli tingitud turul riskide alahindamisest. Seega korvab finantsvahendajate kulusid sageli laiem majanduslik ja ühiskondlik kasu. Mis puutub võimalikku mõjusse reaalmajandusele, on üleminekuprotsess stabiilsemale finantssüsteemile eriti probleemne. Samas ei saa praeguseid raskusi turul ja laiemalt majanduses omistada õigusreformidele (vaid pigem nende puudusele). Need on palju enam seotud enne kriisi tekkinud probleemide ja nende tagajärgedega, sealhulgas usalduse kadumine turu vastu ja seonduvad likviidsusprobleemid, pankade nõrgad bilansid, era- ja avaliku sektori suur võlakoormus, madalad intressimäärad, majanduslangus ja tagasihoidlikud majanduskasvu väljavaated. Et ülemineku ajal minimeerida kulusid ja võimalikku segadust, on kehtestatud üleminekuperioodid[36]. Peale selle, kui prognoositi märkimisväärset negatiivset mõju, tehti eeskirjades kohandusi (nt pikaajalise tagatise pakett Solventsus II-s[37]) või teatavatel juhtudel erandeid (nt EMIRis pensionifondidele ja finantssektorivälistele äriühingutele). Kui eeskirjades käsitleti uusi valdkondi, kohaldati vaatlusperioodi (nt seoses pankade finantsvõimenduse määra ja likviidsuse reguleerimisega). Lõpetuseks, kõigi reformide pideva jälgimise ja läbivaatamisega tagatakse, et nendest saadaks loodetud kasu, vältides samas soovimatut mõju, sealhulgas sellist, mis tuleneb eri reformide koosmõjust. 5. Järeldused Kokkuvõttes kõrvaldatakse reformidega, mille ettepanekud komisjon tegi G20s kokku lepitud laiaulatusliku finantsvaldkonna reguleerimise tegevuskava rakendamiseks ja mis esitati komisjoni 2009., 2010. ja 2012. aasta teatistes, kriisi käigus avaldunud regulatiivsed puudujäägid ja turutõrked. Kavandatud reformidega antakse järelevalveasutustele volitused teostada järelevalvet seni selle alt välja jäänud turgude üle ja tagatakse läbipaistvus kõigi turuosaliste jaoks seoses tegevustega, mis seni olid teada ainult käputäiele insaideritele. Kavandatud reformidega kehtestatakse ambitsioonikad uued standardid, et piirata ülemäärast riskivõtmist ja muuta finantsasutused vastupanuvõimelisemaks. Kui riskid peaksid siiski materialiseeruma, langeb koormus maksumaksjate asemel nendele, kes teenivad kasumit neid riske tekitavalt tegevuselt. Kavandatud reformid parandaksid finantsturgude toimimist tarbijate, väikeste ja keskmise suurusega ettevõtjate ja kogu majanduse huvides. Kavandatud reformidega pandaks koorem kõigi osaliste (sealhulgas juhid, omanikud ja ametiasutused) õlule tagamaks, et finantsasutused ja turuosalised järgivad rangeimaid vastutuse ja usaldusväärsuse nõudeid. Kokkuvõttes aidatakse kavandatud reformidega vähendada tulevaste kriiside tõenäosust ja mõju. Juba praegu on märgata finantssüsteemi muutumist ja paranemist mitmes olulises aspektis. Reformide käigus peaks selline areng jätkuma. Olukorda on aga siiski vaja hoolega jälgida. Nii nagu muutub majanduse olukord, nii muutuvad ka finantssüsteemi riskid ja probleemid. Komisjon on jätkuvalt valvas ja tegutseb ennetavalt, jätkates üldist reformi ning reageerides uutele riskidele ja probleemidele nende tekkimise korral. Kuigi reformidega kaasnevad teatavad kulud, on paljud neist oma olemuselt ajutised. Majandusanalüüs ja kättesaadavad tõendid osutavad, et finantsvaldkonna reguleerimise tegevuskavast selle täieliku rakendamise korral oodatav kogukasu kaalub tõenäoliselt üles prognoositavad kulud. Ülemineku- ja vaatlusperioodid aitavad vähendada üleminekukulusid. Lühikese ajaga on palju saavutatud, kuid reformiprotsess ei ole veel täielikult lõpule jõudnud. Kaasseadusandjad peavad mõned olulised reformid (nt reformid pankade struktuuri, varipanganduse ja finantssektori korraldatud näitajate valdkonnas) veel vastu võtma. Komisjon palub nõukogul ja Euroopa Parlamendil seada nendes ettepanekutes kokkuleppimine prioriteediks. Mõnes üksikus valdkonnas ettevalmistused alles käivad. Nii käib ELis ja rahvusvahelisel tasandil eelkõige töö pangandusväliste finantsasutuste kriisilahenduse raamistiku ja varipanganduse probleemide lahendamiseks. Nüüd, mil enamikus reformides on kokku lepitud, keskendutakse uue õigusraamistiku tõhusale rakendamisele ja ühtsele kohaldamisele. Reformide rakendamise ning nende üldise mõju ja tõhususe hindamiseks on vaja jätkuvat jälgimist ja läbivaatamist. Talituste töödokument „Finantsvaldkonna reguleerimise tegevuskava käsitlev majandusülevaade” on selle protsessi esimene samm. Reformide täielikul rakendamisel on kõigi maailma suuremate finantskeskuste vahel regulatiivse ja järelevalvealase ühtsuse tagamine jätkuvalt suur probleem. Komisjon toetab finantsvaldkonna reguleerimise valdkonnas jätkuvalt rahvusvaheliselt kooskõlastatud lähenemisviisi ja loodab, et partnerid täidavad oma lubadused tõhusalt. Edaspidi tuleb poliitikas tähelepanu üha enam suunata Euroopa pikaajalise rahastamise vajaduse rahuldamisele ja mitmekesisema finantssüsteemi väljatöötamisele, kus otse kapitaliturult saadaval rahastamisel on suurem osakaal ning institutsionaalsed investorid ja rahastamise alternatiivsed allikad on rohkem kaasatud. Nagu märgitud 2014. aasta märtsi teatises pikaajalise rahastamise kohta, on nende küsimuste lahendamine esmatähtis, et tugevdada Euroopa majanduse ja tööstuse konkurentsivõimet[38]. [1] ELi finantsjärelevalve kõrgetasemelise eksperdirühma aruanne, 25. veebruar 2009. [2] Komisjoni teatis „Euroopa majanduse elavdamine”, KOM(2009) 114 (lõplik). [3] Komisjoni teatis „Finantsteenuste reguleerimine jätkusuutliku majanduskasvu tagamiseks”, KOM(2010) 301 (lõplik). [4] Komisjoni teatis „Tegevuskava pangandusliidu poole liikumiseks”, COM(2012) 510 (final); komisjoni teatis „Tiheda ja toimiva majandus- ja rahaliidu loomise tegevuskava – üleeuroopalise arutelu avamine”, COM(2012) 777 (final/2). [5] Ülevaates käsitletakse üksnes finantsvaldkonna reguleerimise meetmeid, mitte aga teistes valdkondades kriisile reageerimiseks tehtud muid olulisi reforme. [6] Vt Euroopa Komisjoni 2013. aasta riigiabi tulemustabel. [7] Vt Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrused (EL) nr 1092/2010, 1093/2010, 1094/2010 ja 1095/2010, 24. november 2010, ELT L 331, 15. detsember 2010 ja nõukogu määrus (EL) nr 1096/2010, 17. november 2010, ELT L 331, 15.12.2010, lk 1. [8] Euroopa Finantsjärelevalve Süsteem vaadatakse läbi eraldi. [9] Nõukogu määrus (EL) nr 1024/2013, 15. oktoober 2013 , millega antakse Euroopa Keskpangale eriülesanded seoses krediidiasutuste usaldatavusnõuete täitmise järelevalve poliitikaga. [10] COM(2013) 520. [11] Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2009/14/EÜ, 11. märts 2009, millega muudetakse direktiivi 94/19/EÜ hoiuste tagamise skeemide kohta seoses hoiuste tagamise ulatuse ja hüvitamise tähtajaga. [12] Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2013/36/EL, 26. juuni 2013, mis käsitleb krediidiasutuste tegevuse alustamise tingimusi ning krediidiasutuste ja investeerimisühingute usaldatavusnõuete täitmise järelevalvet, millega muudetakse direktiivi 2002/87/EÜ ning millega tunnistatakse kehtetuks direktiivid 2006/48/EÜ ja 2006/49/EÜ, ning Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EL) nr 575/2013, 26. juuni 2013, krediidiasutuste ja investeerimisühingute suhtes kohaldatavate usaldatavusnõuete kohta ja määruse (EL) nr 648/2012 muutmise kohta. [13] COM(2012) 280. [14] KOM(2011) 656, KOM(2011) 652. [15] Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EL) nr 648/2012, 4. juuli 2012, börsiväliste tuletisinstrumentide, kesksete vastaspoolte ja kauplemisteabehoidlate kohta. [16] COM(2012) 73. [17] Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EL) nr 236/2012, 14. märts 2012, lühikeseks müügi ja krediidiriski vahetustehingute teatavate aspektide kohta. [18] Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2011/61/EL, 8. juuni 2011, alternatiivsete investeerimisfondide valitsejate kohta, millega muudetakse direktiive 2003/41/EÜ ja 2009/65/EÜ ning määruseid (EÜ) nr 1060/2009 ja (EL) nr 1095/2010. [19] COM(2013) 615. [20] Vt teatis „Varipangandus – finantssektori uute riskiallikate käsitlemine”, COM(2013) 614 (final). [21] Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2009/138/EÜ, 25. november 2009, kindlustus- ja edasikindlustustegevuse alustamise ja jätkamise kohta (Solventsus II). [22] Kõrgetasemelise eksperdirühma aruanne ELi pangandussektori struktuuri reformimise kohta (2012), oktoober. [23] COM(2014) 43. [24] KOM(2011) 651 ja KOM(2011) 654. [25] COM(2013) 641. [26] Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv 2014/17/EL, 4. veebruar 2014, elamukinnisvaraga seotud tarbijakrediidilepingute kohta ning millega muudetakse direktiive 2008/48/EÜ ja 2013/36/EL ja määrust (EL) nr 1093/2010. [27] Nt COM(2012) 352. [28] Nt COM(2012) 350. [29] COM(2013) 266. [30] Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EL) nr 462/2013, 21. mai 2013, millega muudetakse määrust (EÜ) nr 1060/2009 reitinguagentuuride kohta. [31] KOM(2011) 779 ja KOM(2011) 778. [32] Teatis „Tegevuskava VKEde rahastamisvõimaluste parandamiseks”, KOM(2011) 870 (lõplik). [33] MiFIDi ettepaneku artikkel 35. [34] Määruse (EL) nr 575/2013 (CRD IV pakett) artikkel 501. [35] Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EL) nr 345/2013, 17. aprill 2013, Euroopa riskikapitalifondide kohta ja Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrus (EL) nr 346/2013, 17. aprill 2013, Euroopa sotsiaalettevõtlusfondide kohta. Vt ka COM(2013) 462. [36] Nt CRD IV paketis sätestatud kapitali- ja likviidsusnõuete puhul. [37] Muudetud Omnibus II-ga. KOM(2011) 0008 (lõplik). [38] COM(2014) 168 (final).