ET Euroopa Liidu Teataja C 345/24

Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1151/2012 (põllumajandustoodete ja toidu kvaliteedikavade kohta) artikli 50 lõike 2 punkti a kohase taotluse avaldamine

2013/C 345/12

Käesoleva dokumendi avaldamine annab õiguse esitada vastuväiteid vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 1151/2012 (1) artiklile 51.

KOONDDOKUMENT

NÕUKOGU MÄÄRUS (EÜ) nr 510/2006

põllumajandustoodete ja toidu geograafiliste tähiste ja päritolunimetuste kaitse kohta (2)

„ELBE-SAALE HOPFEN”

EÜ nr: DE-PGI-0005-01071-13.12.2012

KGT ( X ) KPN ( )

1. Nimetus

„Elbe-Saale Hopfen”

2. Liikmesriik või kolmas riik

Saksamaa

3. Põllumajandustoote või toidu kirjeldus

3.1. Toote liik

Klass 1.8. Aluslepingu I lisas loetletud muud tooted (vürtsid jne)

3.2. Toote kirjeldus, mida punktis 1 esitatud nimetus tähistab

Botaanika

Harilik humal (Humulus lupulus L.) on kanepiliste (Cannabinaceae) sugukonda humala perekonda (Urticeae) kuuluv taim. Humal on kahekojaline püsik, st isas- ja emasõied asuvad eri taimedel; st ühel taimel on kas isasõied hõredates pööristes või emasõied tihedatesse nuttidesse koondunud. Humalakasvatuse jaoks on olulised vaid emastaimed. Üksnes emastaimed moodustavad nn humalakäbisid (Lupuli strobulus). Humalakäbi koosneb kande- ja kattelehtedest, humalapöörisest ja -varrest. Kandelehtede põhjas on väikesed kollased terakesed. Need on näärmerakud, mis sisaldavad õlletoomise jaoks olulist humalajahu (lupuliin).

Tooted

Elbe-Saale kasvatuspiirkonnas kasvatatud humala jaoks taotletava määruse (EL) nr 1151/2012 kohase kaitsega on hõlmatud eranditult humala emastaimede kuivatatud käbid ning nendest saadud töödeldud tooted: graanulid (tüüp 90) ja lupuliiniga rikastatud graanulid (tüüp 45) ning CO2-humalaekstrakt ja etanooli-humalaekstrakt. Seejuures töödeldakse toorhumalat selleks, et

— vähendada veo- ja ladustamiskulusid,

— võrreldes toorhumalaga oleks graanulite voolavus parem,

— keedukojas oleks võimalik automaatne doseerimine,

— mõru- ja lõhnaaineid saaks pruulimisprotsessis paremini ära kasutada.

Graanuleid (tüüp 90, mille puhul 100 kg toorhumalast toodetakse 90 kg graanuleid) ja lupuliiniga rikastatud graanuleid (tüüp 45, mille puhul 100 kg toorhumalast valmistatakse 45 kg graanuleid) ning CO2-humalaekstrakti ja etanooli-humalaekstrakti käsitatakse tavapäraste humalatoodetena. Granuleerimise käigus humalakäbid jahvatatakse ja pressitakse läbi vormi graanuliteks. Lupuliiniga rikastatud graanulite (tüüp 45) puhul jahvatatakse sügavkülmutatud toorhumalat. Järgnevalt sõelutakse välja üks osa sarikalehtedest. Mõlema toimingu käigus ei lisata humalale ühtegi lisaainet.

Humalaekstrakt saadakse siis, kui lahustite abil (nt CO2 või etanool) eraldatakse eelnevalt toodetud humalagraanulite või toorhumala koostisained. Humala ekstraheerimine on füüsikaline protsess. Lahustit kasutatakse seejuures ülekandevahendina, mis tootmisetapi lõpus võetakse protsessis uuesti kasutusele. Mõlema menetluse käigus tekkinud pihkaineekstraktid sobivad väga hästi ladustamiseks.

Kasutamine

Elbe-Saale piirkonnas kasvatatud humalat ja selle töötlemisel saadud tooteid kasutatakse 99 % õlletootmisel. Elbe-Saale piirkonnas kasvatatud humala mõru- ja lõhnaained (eeterlikud õlid) mõjutavad oluliselt konkreetset pruulimisväärtust.

Saksamaa praegu suuruselt teises, Elbe-Saale kasvatuspiirkonnas kasvatatakse valdavalt järgmiseid mõrusorte:

— „Hallertauer Magnum”,

— „Herkules”,

— „Hallertauer Taurus”,

— „Northern Brewer”,

— „Nugget”,

— „Hallertauer Merkur”.

Lisaks nimetatud humalasortidele kasvatakse Elbe-Saale kasvatuspiirkonnas vähemal määral selliseid lõhnasorte nagu „Perle” ja „Hallertauer Tradition”.

Iseloomulikud omadused ja kvaliteet

Humalaanalüüsi töörühm uurib igal aastal eri kasvatuspiirkondadest pärit mitme koristusküpse humalasordi alfahapete keskmisi väärtusi. Kasvatatavate mõrusortide humalad on suure alfahapete sisaldusega. Ajavahemikul 1997–2011 (15 aastat) oli kõige enam levinud sordi „Hallertauer Magnum” alfahapete keskmine sisaldus 13,25 %. Elbe-Saale kasvatuspiirkonnas koristatud lõhnasordi „Perle” alfahapete keskmine sisaldus ajavahemikul 2003–2012 (10 aastat) oli 7,35 %. Kokkuostjad on need väärtused lasknud kindlaks määrata vastavates laborites. Kasvatuspiirkonna suurte ühtsete alade tõttu on võimalik saada ühtlaselt kvaliteetset humalasaaki.

3.3. Tooraine (üksnes töödeldud toodete puhul)

—

3.4. Sööt (üksnes loomse päritoluga toodete puhul)

—

3.5. Tootmise erietapid, mis peavad toimuma määratletud geograafilises piirkonnas

Toorhumala täielik tootmine (sealhulgas saagi pakendamine ja esmasertifitseerimine) toimub tootmisettevõttes ja seega määratletud geograafilises piirkonnas.

3.6. Erieeskirjad viilutamise, riivimise, pakendamise jm kohta

—

3.7. Erieeskirjad märgistamise kohta

—

4. Geograafilise piirkonna täpne määratlus

Humalat „Elbe-Saale Hopfen” tohib kasvatada üksnes määratletud geograafilises piirkonnas, mis hõlmab järgmisi valdu, linnu või kõnealuste valdade või linnade osi, mis on esitatud sulgudes:

Saksimaal: linn Mügeln, Ostrau, Großweitzschen, linn Leisnig, Göda, Burkau, Panschwitz-Kuckau, linn Elstra, linn Weißenberg, linn Löbau, Schönau-Berzdorf a. d. Eigen, linn Bernstadt a. d. Eigen, linn Grimma, Priestewitz, Klipphausen;

Saksi-Anhaltis: linn Bernburg (Weddegast), linn Köthen (Baasdorf), linn Südliches Anhalt (Edderitz, Großbadegast / Klein Badegast, Prosigk, Maasdorf), Nemsdorf-Görendorf, Obhausen, linn Querfurt, Salzatal (Beesenstedt), Elsteraue (Rehmsdorf ja Spora linnaosade Sprosseni ja Oelseniga), Gleina, linn Zeitz, Kretzschau (Grana, Salsitz), Wetterzeube, Molau piirkond (Casekirchen, Molau, Aue);

Tüüringis: Saaleplatte, Kutzleben, linn Heringen-Helme, linn Weißensee, vallad Gangloffsömmern, Frömmstedt, linn Großenehrich, Rottleben, linn Sondershausen, linn Schkölen, Monstab.

5. Seos geograafilise piirkonnaga

5.1. Geograafilise piirkonna eripära

Humalat kasvatatakse Elbe-Saale piirkonnas eranditult sellistes kasvukohtades, kus viljakusklassi 60–100 kuuluv muld on kerge ja tüseda kihiga ning on end kõnealuses piirkonnas rohkem kui 50 aastat kestnud humalakasvatuse vältel hästi õigustanud.

Geograafilisse piirkonda kuuluva Magdeburgi madaliku, Querfurteri tasandiku ja Tüüringi nõo mustmullad ja mustmullataolised lössimullad sobivad hästi humalakasvatuseks. Humalakasvatuseks sobivad hästi ka Leipzigi ja Dresdeni vahelised tüsedakihilised, kergelt degradeerunud heledad lössimullad (nt Lommatzscher Pflege), aga ka laiapõhjaliste jõeorgude lammimullad.

Saksamaa kõige põhjapoolsema, Elbe-Saale humalakasvatuspiirkonna ilmastikutingimused sarnanevad üldjoontes muude kasvatuspiirkondade kliimaga. Kasvatuspiirkonna põhjapoolse asukoha ning märtsist augustini kestva kasvuperioodi pikaajalise madala keskmise pinnatemperatuuri tõttu saab humal küpseks kuus päeva hiljem kui Saksamaa lõunapoolsetes kasvatuspiirkondades. Võrreldes muude kasvatuspiirkondadega on kõnealuses piirkonnas ka aastase sademete hulga pikaajaline keskmine väiksem (450 l/m2 kuni 650 l/m2). Kui sademeid on vähe, siis vajaduse korral niisutatakse praegusel ajal juunis, juulis ja augustis saagikuse tagamiseks 74 % kasvatuspiirkonnast (2011. aasta seis).

Elbe-Saale kasvatuspiirkonnas kõikjal kasutatavad pingbetoonvõrestikud on ka humala „Elbe-Saale Hopfen” saagikuse tagatis. Kõnealused võrestikud kestavad pikka aega, vajavad vähest parandamist, püsivad kindlalt maas ning on seega tormikindlad.

Kuna humal on tuuleõrn kultuur, tuleb lisaks tuule eest kaitstud kasvukohale ära kasutada ka looduses kasvavaid puudesalusid või olemasolevaid ajalooliselt rajatud kaitsvaid puittaimeistandusi või võimaluse korral istutada tuulekaitseks üks või kaks rida kiiresti kasvavaid puittaimi.

Tänu võrdlemisi suurtele vahemaadele humalakasvatusettevõtete vahel vähendatakse ka rahest või tormist tingitud ulatuslike saagikadude ohtu. Nii kaubanduse kui ka saagikuse tagamiseks on humalakasvatuspiirkonnal oluline eelis ka fütosanitaarsest seisukohast. Oluline on kasvatada seenkahjuritest (nt praegusel ajal esinev närbumistõbi, mida ei saa keemiliselt tõrjuda) tabandumata taimi. Elbe-Saale humalakasvatuspiirkond on ida-lääne suunal linnulennult umbes 280 km ja lõuna-põhja suunal ligikaudu 85 km. Selles piirkonnas on praegu 29 humalakasvatusettevõtet (2010/2011. aasta seis).

Elbe-Saale piirkonna humalakasvatus on rohkem kui 1 000 aastat kestnud traditsiooniga. Esimesed dokumentaalsed tõendid määratletud geograafilise piirkonna humalakasvatuse kohta on pärit 11. sajandist. Humalakasvatust käsitlevad õigusnormid on olemas juba 13. sajandist. Ida-Saksamaa lõunaosas kujunenud humalakasvatuse ja traditsioonilise humalakaubanduse kohta annavad tunnistust ka arvukad muud viited, nagu näiteks Dresdeni humalalaat. Esimesed põhjalikud juhendid määratletud geograafilise piirkonna humalakasvatuse kohta trükiti 18. sajandi alguses. Geograafilise piirkonna humala erilist kvaliteeti on esile tõstetud alates 1784. aastast. Geograafilisest piirkonnast pärit humal on väga tuntud toode ning oma päritolu tõttu väga hea mainega. Hea maine säilitamiseks loodi juba 16. sajandil kvaliteeti tõendav humalapitser Hopfensiegel, mis oli sarnane Spalti kasvatuspiirkonnas kasutatud pitseriga. Ka praegu kinnitatakse pitseriga ametlikult, et humal on pärit Elbe-Saale kasvatuspiirkonnast.

Geograafilise piirkonna humalakasvatuse ajaloost annavad tänapäevalgi tunnistust paljud kohanimed, säilinud humalaaidad ja -kuivatid ning asjaolu, et humala motiivi on kasutatud paljude linnade vappidel. Kui 19. sajandil kasvatati humalat praeguse kolme liidumaa territooriumil rohkem kui 1 000 hektaril, siis vähenes kasvatuspind 20. sajandi alguseks, nii et pärast 1934. aastat kasvatati humalat üksnes Hildburghauseni piirkonna koduaedades kohalike väikeste pruulikodade tarbeks. Alates 1950. aastast hakati piirkonnas Tšehhoslovakkia Sotsialistliku Vabariigi oskusteabe toel taas humalat kasvatama. Alates 1964. aastast kasvatatava mõruhumalasordiga „Northern Brewer” (tunnustatud 1968. aastal) kaasnesid olulised edusammud. Juba 1985. aastal kasvatati mõruhumalat rohkem kui 80 % tolleaegsest kasvatuspinnast. Valdavalt kasvatati sorti „Northern Brewer”, alates 1973. aastast vähemal määral ka sorti „Bullion”. Alates 1990. aastate algusest hakati kasvatama mõruhumalasorti „Hallertauer Magnum”. Tänapäeval kasvatatakse 86 % saagikusega mõruhumalat vähemalt 87 % kasvatuspinnast – see on jätkuvalt suur osakaal, millele ei ole võrdset Saksamaa üheski kasvatuspiirkonnas.

Seoses humalaga oli Elbe-Saale piirkonnast (keskus Saalkreis) esimest korda juttu 1947. aastal Halle-Gröbersi põllumajanduskoolis peetud ettekandes. Kuni 1957. aastani nimetati kasvatuspiirkonnas kasvatatud saaki nimetusega „Mitteldeutschen Hopfen” ja ekspordiks ettenähtud humalat nimetusega „Saale Hopfen”, mis Leipzigi messil 1966. aastal tunnistati esmakordselt kuldmedali vääriliseks. Rahvusvahelise humalakasvatusbüroo liikmesusega kaasnes 1971. aastal tunnustus „SDV kasvatuspiirkonnale”. Alles 1990. aastast alates on kasvatuspiirkonna nimetus „Elbe-Saale kasvatuspiirkond”.

Tänaseni oluliselt muutumatuna püsinud suurtel humalakasvatusaladel on võimalik suuri mehhanisme lühema aja jooksul pöörata, mistõttu paraneb masinate ja seadmete kasutamine. Seetõttu on võimalik humalat tõhusamalt töödelda ja hooldada. Suured ühtsed kasvatuspinnad on kasvatuspiirkonnas ühtlaselt kvaliteetsete humalapartiide tootmise eeldus.

Lupuliini moodustumiseks on ilmastikutingimused olulise tähtsusega. Humal „Elbe-Saale Hopfen” eristub muudest humalasortidest selle poolest, et seda kasvatatakse Saale-Unstruti ja Elbe jõeoru tuntud viinamarjakasvatuspiirkondades või nimetatud piirkondade vahetus läheduses. Juba keskajal „Põhjamaa viinapuuks” nimetatud humalat hakati paljudes kohtades kasvatama külmaõrnade viinamarjade asemel.

5.2. Toote eripära

Alfahapete suuremast sisaldusest tingitud majandusliku tasuvuse tõttu kasutatakse mõruhumalat peamiselt mõrususe põhitaseme reguleerimiseks. Elbe-Saale kasvatuspiirkonnas kasvatatakse valdavalt mõruhumalat. Kasvatuspiirkonnas toodetud humalat kasutati kuni 1990. aastateni peamiselt SDV õlletehaste vajadusteks. Elbe-Saale piirkonnas kasvatatud mõruhumalat kasutatakse alates 1990. aastast kogu maailma suurimates õllekontsernides.

Kuigi SDV enda õlletootmise jaoks vajatud tooraine tõttu humalat üldse ei eksporditud, vastas piirkonnas koristatud humala kvaliteet juba 1970. aastatel täielikult rahvusvahelistele nõuetele.

Elbe-Saale piirkonna humalakasvatus kogus tuntust tänu 1974. aastal teadusliku komisjoni istungile ja Dresdenis 1980. aastal toimunud rahvusvahelise humalabüroo XXVIII. kongressile, sest suurtel aladel (kuni 90 ha) saadud hektarisaak (1979: 35 tsentnerit) oli võrreldav SFV saaginäitajatega.

Alates 1960. aastast toimunud kogemustevahetamise raames jagati humalakasvatajatele uusi teadmisi ja tutvustati tehnilisi uuendusi. Seda traditsiooni jätkatakse edukalt 1996. aastast igal aastal ning 2002. aastast saadik üle aasta üritusena „Elbe-Saale Hopfentag”. Eelkõige tahetakse sellega äratada huvi kohalikes õlletootjates, et nad kasutaksid suurepärast kohalikku toorainet. Alates 2006. aastast valitakse igal aastal humalakuninganna, kes „Elbe-Saale Hopfen” humalat tutvustab piirkondlikul, riigi ja rahvusvahelisel tasemel.

Geograafilises piirkonnas kujunenud humalakasvatuse oskusteave tugineb 1950. aasta algusest alates Jenas toimunud humalaga seotud uurimistegevusele. 2009. aastal avati Groß Santerslebeni vallas humalaga seotud teabemaja „Hopfen-Info-Haus”, kus leidub hulgaliselt huvitavat teavet Elbe-Saale humalakasvatuspiirkonna kohta.

Paljude kohalike õlletootjate jaoks on Elbe-Saale humalakasvatuspiirkonnas toodetud humal muutunud kvaliteediga seotud mõisteks. Mõnes võõrastemajas-pruulikojas (nt Bayerischer Bahnhof Leipzigis) kasutatakse õllepruulimiseks üksnes Elbe-Saale humalakasvatuspiirkonnas toodetud toorhumalat ja humalagraanuleid. Lisaks sellele kasutatakse kasvatuspiirkonnas põlistes pruulikodades Altenburger Brauerei GmbH, Brauerei Landsberg GmbH ja Privatbrauerei Schwerter Meißen GmbH humalagraanuleid, mida valmistatakse kasvatuspiirkonnas kasvanud toorhumalast. Elbe-Saale piirkonna humalat saadetakse valdavalt kaubandusettevõtete kaudu kuni ligikaudu 40 % ELi liikmesriikide (sh Saksmaa) õlletehastesse ning rohkem kui pool toodangust läheb üle kogu maailma kolmandatesse riikidesse. Kogu maailmas toimivad õlletehased tagavad oma püsivalt kõrgekvaliteedilise õlletootmise tänu Elbe-Saale piirkonnas kasvatatud suurtele, homogeensetele humalapartiidele. Saksa õlleturu praegune liider õllekontsern Radeberger Gruppe KG (mille tootmisüksused asuvad peaaegu kõigis Saksamaa osades) kasutab õlletootmiseks näiteks Elbe-Saale piirkonnas kasvatatud humalast saadud humalagraanuleid ja -ekstrakte.

Alates 2004. aastast saadetakse Elbe-Saale humalakasvatuspiirkonnast igal aastal Saksamaa humalanäitusele mõruhumalasortide kaubanäidised, mille alusel võrreldakse kõiki muid Saksamaal kasvatatavaid humalasorte. Elbe-Saale humalakasvatuspiirkonna humalakasvatajad said parimate mõruhumalakasvatajate arvestuses 2007. ja 2008. aastal vastavalt kolmanda, 2005. aastal esimese ja 2004. aastal teise koha.

5.3. Põhjuslik seos geograafilise piirkonna ja (kaitstud päritolunimetusega) toote kvaliteedi või omaduste või (kaitstud geograafilise tähisega) toote erilise kvaliteedi, maine või muude omaduste vahel

Eespool kirjeldatud ilmastikutingimused, mulla eriomadused, humalakasvatusettevõtete asend ja kaugus üksteisest ning kasvatuspiirkonna eriline kasvatussüsteem (toestusvõrestiku liik, tuulekaitse, tilkniisutus jne) on humalakasvatuse ja eriti mõruhumalasortide kasvatuse parimad eeltingimused. Samas on need Elbe-Saale humalakasvatuspiirkonna stabiilse saagi ja humala homogeensete alfahapete suure sisalduse tagatis.

Elbe-Saale kasvatuspiirkonna ühtlaselt kvaliteetseid humalapartiisid hindavad kõrgelt nii piirkondlikud õlletehased kui ka ülemaailmsed suured õllekontsernid näiteks Lõuna-Ameerikas, Kesk- ja Ida-Euroopas. Elbe-Saale piirkonna humala tuntusele ja heale mainele on kaasa aidanud praegu Saksamaa suuruselt teise kasvatuspiirkonna humalakasvatuse pikaajaline traditsioon.

Viide spetsifikaadi avaldamisele

(Määruse (EÜ) nr 510/2006 (3) artikli 5 lõige 7)

22. juuni 2012. aasta väljaanne Markenblatt, 25. köide, 7a-aa osa, lk 10037.

(http://register.dpma.de/DPMAregister/geo/detail.pdfdownload/35552)

(1) ELT L 343, 14.12.2012, lk 1.

(2) ELT L 93, 31.3.2006, lk 12. Asendatud määrusega (EL) nr 1151/2012.

(3) Vt joonealust märkust 2.