[pic] | EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON |

Brüssel, 6.3.2009

KOM(2009) 112 lõplik

KOMISJONI TEATIS

Aruanne täiendavust käsitleva eelkontrolli kohta piirkondades, mis on ajavahemikus 2007–2013 abikõlblikud lähenemiseesmärgi raames {SEK(2009) 273}

SISUKORD

1. Sissejuhatus 3

2. Hindamismenetlus 4

2.1. Kontrollimeetod 4

2.2. Abikõlblikud rahastamisallikad 4

3. Kontrollimise tulemused 5

4. Täiendavus laiemast majanduslikust vaatenurgast 8

5. Kokkuvõte 12

KOMISJONI TEATIS

Aruanne täiendavust käsitleva eelkontrolli kohta piirkondades, mis on ajavahemikus 2007–2013 abikõlblikud lähenemiseesmärgi raames

SISSEJUHATUS

Täiendavus on üks tähtsamaid põhimõtteid, millele ühtekuuluvuspoliitika majanduslik roll toetub ja millest lähtuvalt see poliitika toimib. Selle põhimõtte kohaselt ei asenda struktuurifondide toetused liikmesriikide endi riiklikke kulutusi, et tagada toetuste tõeline majanduslik mõju.

Käesolevas aruandes tehakse ajavahemiku 2007–2013 kohta kokkuvõte selle põhimõtte eelkontrolli peamistest järeldustest koos majanduslikust perspektiivist lähtuva analüüsiga.

Punktides 2 ja 3 esitatakse pärast liikmesriikidega läbirääkimisi saadud tulemused. Iga asjaomase liikmesriigiga saavutati kokkulepe kogu perioodi jooksul hoitava kulude sihttaseme kohta.

Selle tulemusena investeeritakse ajavahemikus 2007–2013 omamaistest eri rahastamisallikatest üle 650 miljardi euro (2006. aasta hindade alusel). See summa lisandub struktuurifondidest pärit 174 miljardile eurole (2006. aasta hindades), mis on kavas maksta ajavahemikus 2007–2013 lähenemiseesmärgi piirkondadele.

Punktis 4 analüüsitakse täiendavust laiemast vaatenurgast, keskendudes riikliku investeerimispoliitika ja Euroopa ühtekuuluvuspoliitika vahelistele sünergiatele. Samuti analüüsitakse täiendavust makromajanduse taustal. Kuigi Ühtekuuluvusfondi toetussummad ei kuulu täiendavust käsitleva kontrolli alla, võetakse neid selles punktis arvesse, et Euroopa ühtekuuluvuspoliitika roll riiklikes koguinvesteeringutes oleks täielikult hõlmatud ja arusaadav.

Selles punktis näidatakse, et liikmesriigid investeerivad Euroopa ühtekuuluvuspoliitika raames investeeritud iga euro kohta keskmiselt 3 eurot. Abikõlblikes piirkondades kavandatud riiklik koguinvesteering on umbes 5,6% nende piirkondade eeldatavast SKP kogusummast. Mõnel juhul, nimelt mõne uue liikmesriigi puhul, on see suhtarv märkimisväärselt suurem.

Uuele programmiperioodile 2007–2013 on iseloomulikud kaks peamist uuendust:

- täiendavust kontrollitakse üksnes lähenemiseesmärgi alusel;

- kui liikmesriik ei ole suutnud 30. juuniks 2016 tõendada täiendavuspõhimõtte järgimist, võib komisjon teha finantskorrektsiooni[1].

HINDAMISMENETLUS

Kontrollimeetod

Ühtekuuluvuspoliitikat käsitleva määruse (EÜ) nr 1083/2006 artiklis 15 on sätestatud, et lähenemiseesmärgi alla kuuluvate piirkondade puhul määravad komisjon ja liikmesriik kindlaks taseme, millel liikmesriik hoiab programmiperioodi jooksul avaliku sektori või samaväärsed struktuurilised kulud (edaspidi „struktuurilised kulud”) kõigis asjaomastes piirkondades.

Täiendavuspõhimõtte järgimist kontrollitakse riiklikul tasandil. Riiklikku toetust peetakse täiendavaks, kui aasta keskmine struktuuriline kulu hoitakse ajavahemikus 2007–2013 vähemalt võrdsena ajavahemiku 2000–2005 aasta keskmise struktuurilise kuluga (liikmesriikide puhul, kes liitusid ELiga 2004. aastal, on arvestusperiood 2004–2005).

Analüüsis võeti arvesse liikmesriikide kuluallikaid, kasutatud meetodeid ja eeldusi, sealhulgas kohaldatud deflaatoreid, ja väljaspool euroala asuvate liikmesriikide puhul ka vahetuskursse[2]. Täiendavust kontrolliti tihedas koostöös liikmesriikidega, kasutades selleks kirjalikke konsultatsioone ja kahepoolseid kohtumisi tehnilistes ja metoodilistes küsimustes.

See toimus paralleelselt aastateks 2007–2013 riikliku strateegilise raamistiku eelnõu koostamisega. Liikmesriigid esitasid oma asjakohased riiklikud strateegilised raamistikud, sealhulgas standardtabeli täiendavuse kontrollimiseks ja lisateabe kasutatud metoodika kohta. Läbirääkimiste käigus anti komisjonile edasist teavet.

Abikõlblikud rahastamisallikad

Abikõlblikud struktuurilised kulud jagunevad kolme peamisse kategooriasse (baasinfrastruktuur, inimressurss ja tootmiskeskkond), millele lisandub ülejäänut hõlmav valdkond: „muu”. Kontrollimine hõlmab kogu riiklikku struktuurilist kulu[3] abikõlblikes valdkondades (nii eelarve- kui ka eelarvevälised kulud). Sõltuvalt iga liikmesriigi rahanduse struktuurist ei pruugi andmed seepärast katta üksnes riiki, piirkondi ja haldusüksusi, vaid ka riigiosalusega ettevõtteid, riigiasutusi ja eelarveväliseid fonde riiklikul, piirkondlikul ja kohalikul tasandil. Siia kuuluvad ka need avalike teenuste asutused, millel on oma sõltumatu eelarve.

Asjaomase riikliku strateegilise raamistikuga seoses esitatud täiendavustabelid sisaldavad teavet struktuuriliste kulude kohta kategooriate ja rahastamisallikate (EL, riiklik kaasrahastamine, riigiettevõtted ja riiklikud fondid väljaspool riiklikku strateegilist raamistikku) lõikes. See teave esitatakse nii perioodi 2000–2005 või 2004–2005 (tegelik aastane kulu) kui ka perioodi 2007–2013 (tegeliku aastase kulu prognoosid) kohta, et võimaldada vastavuse kontrollimist.

27 liikmesriigist seitsmel ei ole ajavahemikus 2007–2013 lähenemiseesmärgiga hõlmatud ühtki piirkonda: Küpros, Taani, Soome, Iirimaa, Luksemburg, Madalmaad ja Rootsi. Seetõttu neid riike käesolevas aruandes ei käsitleta.

KONTROLLIMISE TULEMUSED

Tabelis 1 näidatakse aasta keskmise struktuurilise kulu taset, mida iga liikmesriik peab hoidma aastate 2007–2013 vältel. Nende summade osas leppisid komisjon ja asjaomased liikmesriigid kokku riiklikke strateegilisi raamistikke käsitlevatel läbirääkimistel.

[pic]

Üldreegli kohaselt peab aasta keskmine tegelik struktuuriline kulu olema eelmise programmiperioodi jooksul saavutatuga vähemalt võrdsel tasemel. Kuid määruse kohaselt tuleb arvesse võtta teatavaid eriolukordi, nagu üldised makromajanduslikud tingimused, toimuvad või kavandatud erastamised või liikmesriigi avaliku sektori struktuuriliste või samaväärsete kulude erandlik tase eelmisel programmiperioodil[4].

Näiteks nõustus komisjon alandama struktuuriliste kulude taset Saksamaal, võttes arvesse riigi taasühinemisele minevikus tehtud erandlikke kulutusi. Veel kolme liikmesriigi puhul arvestati mõnda struktuurilist kulu erandlikuna teatavate erandlike kulutuste tõttu (olümpiamängud Kreekas, suur haigla Maltal ning mõned transpordi infrastruktuuriga seotud kulud Ungaris, mida rahastati riigiettevõtete erastamisest saadud tuludega). Neid kulusid ei võetud ajavahemikus 2007–2013 hoitavate struktuuriliste kulude taseme kehtestamisel arvesse. Nende eriolukordade tõttu vähenesid kõnealuses ajavahemikus hoitavad struktuurilised kulud kokku umbes 7 miljardi euro võrra aasta kohta.

Võrreldes eelmise perioodiga jääb struktuuriliste kulude tegelik tase samaks neljas liikmesriigis (Austria, Ungari, Tšehhi Vabariik ja Leedu) ning suureneb ülejäänud liikmesriikides 0,1 (Slovaki Vabariik) kuni 63 (Läti) protsenti.

Iga liikmesriigi jaoks täiendavustabeli koostamiseks kasutatud andmed pärinevad riiklikust (või föderaalsest), piirkondlikust või kohalikust eelarvest[5]. Avaliku sektori vahenditega rahastatud sõltumatute institutsioonide kulutused lisati samuti abikõlblikesse kategooriatesse. Sama kehtib ka enamiku riigiettevõtete kohta, isegi kui need olid mõnel juhul käimasoleva või kavandatud erastamise tõttu (nt Poola ja Slovaki Vabariik) välja arvatud. Muudel juhtudel ei olnud alati võimalik otse arvutada tegelikke abikõlblikke kulutusi, mis olid tehtud piirkondlikul tasandil (nt Portugal) või mida olid teinud riigiettevõtted (nt Läti). Nendel juhtudel kasutasid liikmesriigid erinevaid hindamismeetodeid.

Nende liikmesriikide puhul, kus kogu territoorium ei ole lähenemiseesmärgi raames abikõlblik, tehti korrektsioone, et arvata välja abikõlbmatute piirkondade struktuurilised kulud. Mõnel juhul kasutati sel puhul prognoose või hindamismeetodeid (nt Tšehhi Vabariik ja Slovaki Vabariik). Mõne liikmesriigi puhul toimiti samamoodi, sest abikõlblike piirkondade kaart oli eelmise programmiperioodiga võrreldes muutunud ning nende piirkondade struktuurilised kulud, mis ei olnud lähenemiseesmärgi raames enam abikõlblikud, tuli arvestustest välja jätta.

[pic]

Allikad: DG REGIO arvestused

Graafikus 1 esitatakse täiendavuse kontrolli tulemused kulukategooriate lõikes. Peaaegu 50% riiklikest struktuurilistest kuludest on pühendatud baasinfrastruktuurile, nagu transport, telekommunikatsioon, energia, keskkond, veemajandus ja tervishoid.

Inimressursside kategooria all kavandatud riiklikud struktuurilised kulud moodustavad kogukuludest umbes 29%. See kategooria hõlmab peamiselt haridusse, koolitusse ning teadus- ja arendustegevusse tehtavaid investeeringuid. Ülejäänud summa läheb tootmiskeskkonna kategooriale (veidi alla 13% – see hõlmab tegevuse edendamist tootmissektorites, näiteks ettevõtete subsideerimine ja äriteenuste arendamine) ning kategooriale „muu” (peaaegu 9% – see koosneb peamiselt tehnilisest abist ja muudest väikestest kuludest).

Siiski on lähenemiseesmärgi alla kuuluvates piirkondades inimressursside valdkonnas riiklikud struktuurilised kulud baasinfrastruktuurile tehtavatest kulutustest suuremad järgmises seitsmes liikmesriigis: Belgia, Saksamaa, Eesti, Prantsusmaa, Läti, Slovaki Vabariik ja Ühendkuningriik.

Tulemused on teistsugused, kui vaadelda iga kategooria osatähtsust struktuurifondides. Sel juhul moodustavad struktuurilised kulud baasinfrastruktuuri kategoorias vähem kui 37% kogukuludest ehk riiklike kuludega võrreldes on need 12 protsendipunkti väiksemad. See erinevus on omane eelkõige tootmiskeskkonna kategooriale, mille osatähtsus on 22%, samas kui riiklike koguinvesteeringute puhul on see vastavalt 13%. Samuti on struktuurifondides inimressursside valdkond veidi suurema osatähtsusega.

Kokkuvõttes aitavad struktuurifondide toetatud investeeringud, mis täiendavuspõhimõtte nõuete kohaselt täiendavad riiklikke investeeringuid, tasakaalustada riiklike investeeringute ülesehitust tootmiskeskkonnale (innovatsioon, ettevõtluse toetamine, turismiteenused jne) tehtavate kulutuste kasuks.

Neisse järeldustesse tuleb suhtuda teatava ettevaatusega, sest täiendavustabelite aluseks olevad riiklikud nomenklatuurid ei ole omavahel täielikus vastavuses. Pealegi ei ole nendes tabelites võetud arvesse Ühtekuuluvusfondi makseid.

TÄIENDAVUS LAIEMAST MAJANDUSLIKUST VAATENURGAST

Täiendavuse mõistmiseks laiemast majanduslikust vaatenurgast lähtudes tuleb arvestada riiklike ja ühenduse investeeringute üldist suhet. Seepärast on käesolevas punktis võetud arvesse Ühtekuuluvusfondi makseid[6] – kuigi need ei kuulu täiendavuspõhimõtte rakendamise alla –, et kajastada täielikult Euroopa ühtekuuluvuspoliitika tähtsust riiklikes koguinvesteeringutes.

Abikõlblikes piirkondades ajavahemikul 2007–2013 hoitavad keskmised riiklikud struktuurilised kulud on täiendavuspõhimõtte kohaselt üle 94 miljardi euro (2006. aasta hindades) aastas (vt tabel 1). See summa hõlmab struktuurifondide ja Ühtekuuluvusfondi riiklikku kaasrahastamist[7].

Lisades Euroopa ühtekuuluvuspoliitika raames kavandatud maksed (struktuurifondid ja Ühtekuuluvusfond), on struktuuriline kogukulu nendes piirkondades üle 125 miljardi euro aastas (2006. aasta hindades).

[pic]

Tabelis 2 on näidatud olulised erinevused liikmesriikide vahel (vt ka graafik 2). Näiteks on lähenemiseesmärgi kohaselt ainsas Belgia abikõlblikus piirkonnas (Hainaut) riiklikud struktuurilised kulud peaaegu 17 eurot iga euro kohta, mis on investeeritud Euroopa ühtekuuluvuspoliitika raames. Need summad on teistes vanades EL-15 liikmesriikides samuti suured. Seevastu on teistes liikmesriikides vastav summa umbes üks euro või isegi väiksem. Ka neid järeldusi tuleb tõlgendada ettevaatusega, sest mõnel juhul on lähenemiseesmärgi alla kuuluvates piirkondades asuva elanikkonna osatähtsus väike (nt Prantsusmaal elab vaid 2,9% kogu elanikkonnast nendes piirkondades, Austrias 3,4% ja Ühendkuningriigis 4,6%).

[pic]

Täheldatud erinevused on vähem olulised, kui võrrelda riiklikke struktuurilisi kulusid ajavahemiku 2007–2013 eeldatava keskmise SKPga (tabel 3). Tuleks rõhutada, et need arvutused põhinevad 2006. aasta püsivhindadel, mis ei peegelda euroalast väljaspool asuvate riikide vääringute vahetuskursside võimalikke kõikumisi (vt metoodikat käsitlev lisa).

[pic]

Tõepoolest ei ole EL-15 ja uute liikmesriikide vahelised erinevused eriti väljapaistvad (graafik 3). Ungari ja Eesti paistavad välja kavandatud eeldatavate koguinvesteeringutega, mis moodustavad vastavalt 10% ja 9% nende riikide SKPst. Keskmiselt on koguinvesteeringuid veidi vähem kui 5,6% lähenemiseesmärgi alla kuuluvate piirkondade SKP üldsummast.

[pic]

Mõnes EL-15 riigis (Itaalia, Ühendkuningriik, Prantsusmaa ja Portugal) on kavandatud struktuurilised kogukulud (sealhulgas maksed Euroopa ühtekuuluvuspoliitika raames) üle 6% keskmisest aastasest SKPst. Siiski tuleb meenutada, et nendes riikides on vaid mõned piirkonnad lähenemiseesmärgi raames abikõlblikud. Nagu eespool märgitud, on rahva koguarvu ja riikliku SKP taustal mõne kõnealuse piirkonna osatähtsus tagasihoidlik.

Euroopa ühtekuuluvuspoliitika suhteline tähtsus kavandatud koguinvesteeringutes on uutes liikmesriikides märgatavalt suurem (graafik 3). Enamikus nendest riikidest moodustavad ühenduse investeeringud peaaegu 50% kõikidest investeeringutest ning need on isegi suuremad kui riiklikud maksed Tšehhi Vabariigis ja Slovaki Vabariigis.

Eespool esitatud tabelid ja graafikud põhinevad komisjoni prognoosidel, mis olid kättesaadavad kulude suuruse määramise ajal (2006. aasta sügisel).

Lõpetuseks tuleks märkida, et tulevate aastate SKP prognoose on nüüd korrigeeritud allapoole finantskriisi eeldatava mõju tõttu reaalmajandusele. Seega ennustatakse komisjoni viimaste prognooside (2008. aasta sügis) järgi Euroopa Liidus nõrka majanduskasvu ning mõnes liikmesriigis isegi majanduslangust. 2009. aasta alguses avaldatud ajakohastatud vaheprognooside põhjal on need prognoosid muutunud veelgi negatiivsemaks.

KOKKUVÕTE

Täiendavuspõhimõtte mõiste on suhteliselt lihtne, kuid selle tegelik rakendamine on metoodiliselt keeruline.

Perioodi 2007–2013 eeletapis põhines täiendavuspõhimõtte kontroll määruse (EÜ) nr 1083/2006 artiklil 15 ja töödokumendis nr 3 (detsember 2006) esitatud suunistel. Viimati nimetatud dokumendiga kavatseti kehtestada ühised põhimõtted komisjoni ja eri liikmesriikide vahelisteks läbirääkimisteks. Selle dokumendi eesmärkide hulka kuulub läbipaistvuse parandamine, riikide võrdse kohtlemise tagamine ning liikmesriikide tulemuste võrreldavaks tegemine. Vastupidi eelmise programmiperioodi 2000–2006 vabatahtlikule lähenemisviisile tehti näiteks riigiettevõtete kulude hõlmamine kohustuslikuks.

Nendest jõupingutustest hoolimata jäävad alles mõningad puudused, sealhulgas:

- Raskused tulemuste võrdelemisega liikmesriikide vahel. Liikmesriigid ei järgi riigi raamatupidamissüsteemis ühtset ja standardset metoodikat. Selle tagajärjel on täiendavuse kontrollimiseks nõutavate andmete kogumise metoodika liikmesriigiti erinev. Enamikul juhtudel võetakse andmed eelarvelistest dokumentidest, mida liigitatakse liikmesriigiti erinevalt. See teeb riikide võrdlemise keeruliseks. Probleem süveneb veelgi, kui võrrelda riiklikest ja ühenduse allikatest rahastatud struktuurilisi kulusid, sest neid ei liigitata järjekindlal ja ühtsel viisil. Näiteks esitatakse täiendavust käsitlevad arvud kassapõhiselt, samas kui avalikkusele kättesaadavad liikmesriigi eelarvega seotud arvud esitatakse tekkepõhiselt (ESA95).

- Andmed ei ole programmiperioodide lõikes piisavalt võrreldavad. Kasutatud meetodid võivad aja jooksul muutuda isegi ühes liikmesriigis. Näiteks leiti mõnes liikmesriigis märkimisväärseid erinevusi tegelike kulude, mis olid esitatud perioodi 2004–2006 järelkontrolli jaoks, ja nende tegelike kulude vahel, mis olid esitatud sama perioodi kohta, mida kasutati perioodi 2007–2013 eelkontrolli jaoks.

- Probleemid kõigi oluliste abikõlblike kulude hõlmamisega. On raske määrata kindlaks olulisi kulusid, mis põhinevad liikmesriikide erinevatel raamatupidamisallikatel. Enamasti võetakse andmed eelarvelistest dokumentidest, mis ei ole alati liigitatud kõikide alarühmade kaupa. Seetõttu on oluliste kulude kindlakstegemine väga keeruline, eriti kohaliku tasandi puhul ning seepärast on sageli vaja kasutada hinnanguid ja üksikjuhtumite analüüse, mis mõjutab lõpptulemuse usaldusväärsust.

- Esitatud teabe ebaühtlus. Rohkem võiks ühtlustada teavet, mille mõned liikmesriigid esitavad oma riiklikes strateegilistes raamistikes ning lisatud aruannetes ja metoodikat käsitlevates selgitustes. Esitatud andmed ei ole piisavalt ühtlased ja erinevad liikmesriigiti nii kvantitatiivselt kui ka kvalitatiivselt. Kui mõni liikmesriik oli esitanud väga üksikasjalikku teavet näiteks kasutatud metoodika, teabeallikate või hinnangute kohta, siis teised esitasid väga vähe üksikasju oma täiendavustabelite koostamise kohta. Pealegi ei esitatud seda teavet alati ühesugusel viisil (näiteks liikmesriigid ei kasutanud deflaatorite puhul sama vaatlusaastat).

- Raskused andmete usaldusväärsuse kontrollimisel. Komisjoni vahendid esitatud teabe õigsuse kontrollimiseks on piiratud. Võiks välja töötada kulude jaotuse piirkondade kaupa, eelkõige liikmesriikide puhul, mille territoorium on lähenemiseesmärgi raames osaliselt abikõlblik. See aitaks vähendada hinnangute kasutamist piirkondlikul tasandil. Ka võiksid piirkonna või kohaliku eelarvega seotud täiendavad dokumendid olla asjaomaste kulude usaldusväärsuse lisatõendid.

- Puudub järelevalvesüsteem. Täiendavuspõhimõtte eeskirjade kohaselt ei ole ette nähtud vahendeid, mis võimaldaksid komisjonil jälgida korrapäraselt selliste muutujate arengut liikmesriikides (nt eelarve täitmine või erastamisprotsessid), mis võivad mõjutada riigi kulutuste taset ja seega täiendavusega seotud tulemusi. Tuleks uurida võimalikke lahendusi, sealhulgas täiendavuse kontrollimiseks vajaliku teabe ühendamist korrapärase teabega, mida liikmesriigid esitavad oma stabiilsusprogrammis.

Kokkuvõttes on täiendavuse kui ühtekuuluvuspoliitika olulise põhimõtte kindlakstegemise ja kontrollimisega seotud teabe ja metoodika puhul selgelt parandamisruumi. Komisjon kavatseb pidada liikmesriikidega põhjalikumat ja püsivamat dialoogi selle kohta, kuidas kõrvaldada neid puudusi ja parandada selle põhimõtte kohaldamist.

Järgmine täiendavuse kontrollimine toimub 2011. aastal. Siis peetakse täiendavuspõhimõtet järgituks, kui perioodi 2007–2010 keskmised struktuurilised aastakulud on vähemalt samal tasemel kui perioodiks prognoositud või kui need kulutused sobivad eelnevalt kindlaksmääratud kuluprofiiliga, mille suhtes on eelhindamise ajal kokku lepitud. Viimasel juhul võib perioodi 2007–2010 aasta keskmine olla väiksem perioodi 2007–2013 aasta keskmisest.

Vahepealse läbivaatamise ajal on liikmesriikidel võimalus kulude taset muuta, võttes arvesse majandusolukorra olulisi muutusi. See võib olla eriti oluline praeguses finantskriisis. Seepärast on tähtis, et edaspidised arutelud toimuksid tugevamal alusel.

METOODIKAT KÄSITLEV LISA

Tabelis 1 on esitatud abikõlblike kategooriate tegelikud ja kavandatud maksed perioodideks 2000–2005 ja 2007–2013. Arvud on pärit asjaomaste riiklike strateegiliste raamistike täiendavustabelitest. Need arvud on väljendatud eurodena 2006. aasta hindades. Kasutati SKP deflaatorit nende väljendamiseks püsivhindadena. Kõik struktuurifondide kulutused ja riiklikud kaasrahastamised, mis toimusid uue programmiperioodi jooksul, kuid millega seotud kohustused võeti eelmiste programmide raames, hõlmatakse ajavahemikku 2007–2013 käsitlevate arvudega. Ühtekuuluvusfondiga seotud riiklikku kaasrahastamist võetakse arvesse, et määrata kindlaks riiklike struktuuriliste kulude tase.

Kui liikmesriik ei kuulu tervikuna lähenemiseesmärgi alla, ei sisalda riiklikud tabelid abikõlbmatute piirkondade struktuurilisi kulusid. Kui piirkondlikud andmed ei olnud kättesaadavad, kasutati statistilisi hindamismeetodeid.

Tabelis 2 ja graafikus 2 võrreldakse iga liikmesriigi puhul riiklikult kavandatud makseid eurodes perioodi 2007–2013 täiendavuse alusel (2006. aasta hindades) koos struktuurifondide ja Ühtekuuluvusfondi kavandatud maksetega (esimene veerg) ja struktuurifondide maksetega (teine veerg) igale liikmesriigile (lähenemiseesmärk). Kõigi liikmesriikide puhul kasutati 2%-list standarddeflaatorit et teisendada 2004. aasta hinnad 2006. aasta hindadeks.

Tabelis 3 ja graafikus 3 võrreldakse iga liikmesriigi puhul perioodi 2007–2013 täiendavusel põhinevate kavandatud riiklike maksete suhtelist tähtsust ja struktuurifondidest ja Ühtekuuluvusfondist igale liikmesriigile (lähenemiseesmärk) kavandatud maksete summat 2006. aasta sügise prognoosidega iga liikmesriigi puhul. Need olid kulude taseme kehtestamise ajal kättesaadavad prognoosid.

Riiklikke makseid ja struktuurifondide makseid käsitlevad andmed saadi liikmesriikide riiklike strateegiliste raamistike täiendavustabelitest. Ühtekuuluvusfondi puhul töötati eeldatavate maksete profiil välja Hispaania, Portugali ja Kreeka eelmise programmiperioodi 2000–2006 maksete keskmise profiili põhjal. Muutuja „elanikkond” valiti, et hinnata makseid, mis vastavad lähenemiseesmärgi alla kuuluvatele ja selle fondi jaoks abikõlblikele piirkondadele liikmesriikides.

Kokkuvõtteks on oluline arvestada, et püsivhindade kasutamisega võib ülehinnata mõnes euroalast väljaspool asuva riigi puhul riiklike ja ühenduse kavandatud maksete tähtsust, väljendades neid makseid protsendina SKPst. Selle põhjus on mõne riigi vääringu väärtuse suurenemine euro suhtes alates 2004. aastast. Püsivhindade kasutamine põhineb eeldusel, et kogu vaatlusperioodi jooksul püsib vahetuskurss stabiilsena. Lisaks tuleb olla veel ettevaatlik tulemuste tõlgendamisega hüpoteesidega seoses, millel põhinevad SKP prognoosid seoses inflatsioonimääraga (standardina 2% aastas kõikide liikmesriikide puhul kogu programmiperioodi jooksul), sest sõltuvalt majanduslikust olukorrast võivad need olla tegelikkusest erinevad.

[1] Vt nõukogu 11. juuli 2006. aasta määruse (EÜ) nr 1083/2006 artikli 99 lõige 5 (ELT L 210, 31.7.2006).

[2] Lisateave deflaatorite ja vahetuskursside kohta vt metoodiline lisa ja komisjoni talituste töödokumendi tabel nr 1 ja 2.

[3] On oluline rõhutada, et täiendavuspõhimõtte kontrollimisel kasutatav struktuurilise kulu mõiste on laiem kui see, mida tavaliselt seostatakse kapitali kogumahutusega põhivarasse.

[4] Määruse (EÜ) nr 1083/2006 artikli 15 lõige 3

[5] Üksikasjalikum teave iga liikmesriigi täiendavuse eelkontrolli kohta on esitatud komisjoni talituste töödokumendis, mis on lisatud käesolevale teatisele.

[6] Ühtekuuluvusfondi puhul valiti aluseks „elanikkond”, et hinnata makseid, mis vastavad lähenemiseesmärgi alla kuuluvatele ja fondi jaoks abikõlblikele piirkondadele liikmesriikides (vt ka metoodikat käsitlev lisa).

[7] Vt täiendavuspõhimõtet käsitlev komisjoni talituste töödokument nr 3.(http://ec.europa.eu/regional_policy/sources/docoffic/2007/working/wd3_additionality_en.pdf).