Rahvusvahelise avaliku õiguse alusel on õiguslik toime ainult ÜRO Euroopa Majanduskomisjoni originaaltekstidel. Käesoleva eeskirja staatust ja jõustumise kuupäeva tuleb kontrollida ÜRO Euroopa Majanduskomisjoni staatust käsitleva dokumendi TRANS/WP.29/343 viimasest versioonist, mis on kättesaadav internetis:

http://www.unece.org/trans/main/wp29/wp29wgs/wp29gen/wp29fdocstts.html

ÜRO Euroopa Majanduskomisjoni eeskiri nr 96 – Ühtsed sätted, milles käsitletakse põllu- ja metsamajanduslikele traktoritele ning väljaspool teid kasutatavatele liikurmasinatele paigaldatavate survesüütemootorite tüübikinnitust seoses mootoritest lähtuva saasteaineheitega

Sisaldab kogu kehtivat teksti kuni

04-seeria muudatusteni – jõustumise kuupäev: 13. veebruar 2014

SISUKORD

LISAD

1. REGULEERIMISALA

Käesolevat eeskirja kohaldatakse gaasiliste saasteainete ja tahkete osakeste heite suhtes, mis on pärit survesüütemootoritest, mida kasutatakse:

2. MÕISTED JA LÜHENDID

2.1. Käesolevas eeskirjas kasutatakse järgmisi mõisteid:

2.1.1. „korrigeerimistegurid”– aditiivsed (ülesvoolu kohandamise tegur ja allavoolu kohandamise tegur) või multiplikatiivsed tegurid, mida võetakse arvesse perioodilise (harva toimuva) regenereerimise puhul;

2.1.2. „vanandamistsükkel”– sõiduki või mootori funktsioonide (kiirus, koormus, võimsus) talitlus kasutusaja jooksul:

2.1.3. „kohaldatav heite piirnorm”– mootori suhtes kehtiv heite piirväärtus;

2.1.4. „mootori tüübikinnitus”– mootoritüübi või -tüüpkonna tüübikinnitus seoses mootorist pärit gaasiliste saasteainete ja tahkete osakeste heite tasemega;

2.1.5. „vee kondenseerumine”– vett sisaldavate koostisosade sadestumine gaasilisest olekust vedelasse. Vee kondenseerumine sõltub niiskusest, rõhust, temperatuurist ja teistest koostisosadest, nagu näiteks väävelhappest. Need parameetrid muutuvad sõltuvalt mootori sisselaskeõhu niiskusest, lahjendusõhu niiskusest, mootori õhu-kütuse suhtest ja kütuse koostisest – kaasa arvatud vesiniku ja väävli kogusest kütuses;

2.1.6. „õhurõhk”– niiske, absoluutne, staatiline õhu rõhk. Juhul kui õhurõhku mõõdetakse torus, tuleb tagada, et rõhukadu atmosfääri ja mõõtmiskoha vahel oleks tühine ja arvesse võetakse voolust tingitud staatilise rõhu muutust torus;

2.1.7. „kalibreerimine”– mõõtmissüsteemi näidu seadistamine selliselt, et selle väljund oleks vastavuses võrdlussignaalide vahemikuga. Vastupidine „kontrollimisele”;

2.1.8. „kalibreerimisgaas”– puhastatud gaasisegu, mida kasutatakse gaasianalüsaatorite kalibreerimiseks. Kalibreerimisgaasid peavad vastama 4B lisa punktis 9.5.1 esitatud tehnilisele kirjeldusele. Olgu märgitud, et kalibreerimisgaasid ja võrdlusgaasid on kvalitatiivselt ühesugused, kuid erinevad oma esmase funktsiooni poolest. Gaasianalüsaatorite ja proovide käitlemise komponentide erinevad taatluskontrollimised võivad olla seotud kas kalibreerimis- või võrdlusgaasidega;

2.1.9. „survesüütemootor”– mootor, mis töötab survesüüte põhimõttel (näiteks diiselmootor);

2.1.10. „kinnitatud ja aktiivne diagnostika veakood (DTC)”– diagnostika veakood, mis on salvestatud ajal, kui NCD-süsteem järeldab, et eksisteerib rike;

2.1.11. „püsiva pöörlemiskiirusega mootor”– mootor, mille tüübikinnitus või sertifitseerimine on piiratud püsikiirusel käitamisega. Mootorid, mille püsikiiruse reguleerimise funktsioon on eemaldatud või blokeeritud, ei ole enam püsiva pöörlemiskiirusega mootorid;

2.1.12. „püsikiirusel käitamine”– mootori käitamine pöörlemiskiiruse regulaatoriga, mis kontrollib automaatselt käitaja nõuet säilitada mootori pöörlemiskiirus isegi muutuva koormuse korral. Pöörlemiskiiruse regulaatorid ei säilita püsivat kiirust alati täpselt. Enamasti võib kiirus väheneda (0,1–10 %) alla koormusvabas olekus saavutatud kiiruse, nii et minimaalne kiirus saavutatakse mootori suurima võimsuse juures;

2.1.13. „pidev regenereerimine”– heitgaasi järeltöötlussüsteemi regenereerimisprotsess, mis toimub püsivalt või vähemalt üks kord kohaldatava siirdekatsetsükli või astmelise katsetsükli jooksul; vastupidiselt perioodilisele (harva toimuvale) regenereerimisele;

2.1.14. „metaanist erinevate süsivesinike eraldaja (NMC) muundamisefektiivsus” E– NMC muundamisefektiivsus, mida kasutatakse metaanist erinevate süsivesinike eraldamiseks gaasiproovist kõikide süsivesinike, välja arvatud metaani oksüdeerimisega. Ideaaljuhul on muundumine metaani puhul 0 protsenti (ECH4 = 0) ja teiste süsivesinike puhul, mida esindab etaan, 100 protsenti (EC2H6 = 100 protsenti). Metaanist erinevate süsivesinike (NMHC) täpseks mõõtmiseks määratakse kõnealused kaks efektiivsust ning nende abil arvutatakse metaani ja etaani heite massivooluhulk. Võrdle „läbivoolu osa”;

2.1.15. „heitetaset mõjutavad kriitilised osad”– osad, mis on ette nähtud peamiselt heitkoguste piiramiseks, s.o kõik heitgaasi järeltöötlussüsteemid, mootori elektrooniline kontrollplokk ning selle andurid ja ajamid ning heitgaasitagastussüsteem koos kõigi asjaomaste filtrite, jahutite, reguleerimisventiilide ja torudega;

2.1.16. „heitetaset mõjutav kriitiline hooldus”– heitetaset mõjutavate kriitiliste osade hooldus;

2.1.17. „viiteaeg”– aeg võrdluspunktis mõõdetava komponendi muutumisest hetkeni, mil saavutatakse 10 % süsteemi lõppnäidust (t10), kusjuures proovivõtturi asukoht on määratletud võrdluspunktina. Gaasiliste komponentide puhul on see aeg, mis kulub mõõdetava komponendi liikumiseks proovivõtturist detektorisse (vt joonis 3.1);

2.1.18. „DeNOx süsteem”– heitgaaside järeltöötlussüsteem lämmastikoksiidide (NOx) heite vähendamiseks (näiteks passiivsed ja aktiivsed lahjad NOx katalüsaatorid, NOx adsorberid ja valikulise katalüütilise redutseerimise süsteemid);

2.1.19. „kastepunkt”– niiskuse määr, mida väljendatakse tasakaalutemperatuurina, mille juures vesi kondenseerub antud rõhu juures niiskest õhust kindlaksmääratud niiskuse juures. Kastepunkti määratletakse temperatuurina Celsiuse kraadides või kelvinites, ja see kehtib ainult rõhu puhul, mille juures seda mõõdetakse;

2.1.20. „diagnostika veakood (DTC)”– tärk, mis tähistab või märgistab NOx kontrolli riket;

2.1.21. „üksikrežiim”– seotud üksikkatsetena tehtavate püsikatsetega, nagu kirjeldatud 4B lisa punktis 7.4.1.1. ja 5. lisas;

2.1.22. „triiv”– erinevus nulli või kalibreerimissignaali ja vastava väärtuse vahel, mida näitas mõõteseade vahetult pärast heitekatses kasutamist, juhul kui instrument nulliti ja kalibreeriti vahetult enne katset;

2.1.23. „elektrooniline kontrollplokk”– mootori elektrooniline seade, mis kasutab mootori andurite andmeid mootori näitajate juhtimiseks;

2.1.24. „heitekontrollisüsteem”– mis tahes seade, süsteem või osa, mis kontrollib või vähendab mootorist eralduvate reguleeritavate saasteainete heitkoguseid;

2.1.25. „heitekontrollistrateegia”– heitekontrollisüsteem, mis hõlmab ühte põhilist ja mitut täiendavat heitekontrollistrateegiat, mida kasutatakse mootori või selliste väljaspool teid kasutatavate liikurmasinate üldkonstruktsioonis, millele mootor on paigaldatud;

2.1.26. „heite püsimisaeg”– 8. lisas näidatud tundide arv, mille jooksul halvendustegureid määratakse;

2.1.27. „heitetaset mõjutav hooldus”– hooldus, mis mõjutab märgatavalt heitkoguseid või mis tõenäoliselt mõjutab sõiduki või mootori heitenäitajate halvenemist tavakasutuse jooksul;

2.1.28. „mootori järeltöötlussüsteemi tüüpkond”– tootja määratletud mootorite rühm, mis vastab mootoritüüpkonna määratlusele, kuid on heitgaasi järeltöötlussüsteemi kasutamise alusel jagatud omakorda alarühmadesse;

2.1.29. „mootoritüüpkond”– tootja määratletud mootorite rühm, mis on projekteeritud samalaadsete heitgaasikarakteristikutega ja vastab käesoleva eeskirja punktis 7 sätestatud nõuetele;

2.1.30. „mootori reguleeritud kiirus”– mootori käitamiskiirus, kui seda juhib paigaldatud regulaator;

2.1.31. „mootorisüsteem”– mootor, heitekontrollisüsteem ja sideliides (riistvara ja sõnumid) mootorisüsteemi elektroonilis(t)e kontrollploki (-plokkide) (ECU) ja kõikide muude jõuülekandeseadmete või sõiduki juhtseadme(te) vahel;

2.1.32. „mootoritüüp”– mootorikategooria, millesse kuuluvad mootorid ei erine üksteisest käesoleva eeskirja 1A lisa 3. liite punktides 1–4 kindlaks määratud põhiliste karakteristikute poolest;

2.1.33. „heitgaasi järeltöötlussüsteem”– katalüüsmuundur, tahkete osakeste filter, deNOx süsteem, deNOx ja tahkete osakeste ühisfilter või mõni muu heitkoguseid vähendav seade, mis on paigaldatud mootorist allavoolu. Käesolev määratlus ei hõlma heitgaasitagastust (EGR) ega turboülelaadureid, mida peetakse mootori lahutamatuks osaks;

2.1.34. „heitgaasitagastussüsteem”– tehnoloogia, mis vähendab heidet, juhtides põlemiskambri(te)st välja paisatud heitgaasid tagasi mootorisse, et neid segada sissetuleva õhuga enne põlemist või selle ajal. Gaasijaotusfaaside abil jääkheitgaasi koguse suurendamist põlemiskambri(te)s ei loeta heitgaasi tagastamiseks käesoleva eeskirja mõistes;

2.1.35. „täisvoolu lahjendusmeetod”– protsess, mille käigus kogu heitgaasivool segatakse lahjendusõhuga, enne kui osa lahjendatud heitgaasivoolust eraldatakse analüüsimiseks;

2.1.36. „gaasilised saasteained”– süsinikmonooksiid, süsivesinikud (eeldatav suhe C1H1,85) ning lämmastikoksiidid, mida väljendatakse lämmastikdioksiidi (NO2) ekvivalendina;

2.1.37. „hea inseneritava”– otsused, mis on tehtud kooskõlas üldtunnustatud teaduslike ja tehniliste põhimõtetega ning kättesaadava asjakohase teabe põhjal;

2.1.38. „HEPA filter”– kõrgefektiivne õhufilter, mille minimaalne algne tahkete osakeste püüdmise tõhusus peab ulatuma 99,97 protsendini, vastavalt ASTM F 1471–93 või samaväärsele standardile;

2.1.39. „süsivesinikud (HC)”– kõik süsivesinikud (THC), vajaduse korral metaanist erinevad süsivesinikud (NMHC). Süsivesinikud tähendavad üldiselt süsivesinike rühma, millele on iga kütuse- ja mootoritüübi jaoks kehtestatud heitestandardid;

2.1.40. „maksimaalne pöörlemiskiirus (nhi)”– mootori suurim pöörlemiskiirus, mille puhul on võimalik saavutada 70 % nimivõimsusest (4A lisa) või maksimaalsest võimsusest (4B lisa);

2.1.41. „tühikäigu pöörlemiskiirus”– mootori väikseim pöörlemiskiirus minimaalse koormuse juures (suurem kui nullkoormus või sellega võrdne), kui mootori pöörlemiskiirust kontrollib pöörlemiskiiruse regulaator. Mootorite puhul, millel tühikäigu pöörlemiskiirust kontrolliv regulaatori funktsioon puudub, tähendab tühikäigu pöörlemiskiirus tootja teatatud madalaimat mootori pöörlemiskiirust väikseima koormuse puhul. Oluline on ära märkida, et sooja mootori tühikäigu pöörlemiskiirus tähendab töösooja mootori tühikäigu pöörlemiskiirust;

2.1.42. „vahepöörlemiskiirus”– mootori pöörlemiskiirus, mis vastab ühele järgmistest nõuetest:

mootorite puhul, mis on ette nähtud käitamiseks täiskoormuse pöördemomendikõvera kogu pöörlemiskiiruse alal, on vahepöörlemiskiiruseks suurimale deklareeritud maksimaalsele pöördemomendile vastav pöörlemiskiirus, kui see jääb vahemikku 60–75 % nimipöörlemiskiirusest;

juhul kui deklareeritud maksimaalsele pöördemomendile vastav pöörlemiskiirus on suurem kui 75 % nimipöörlemiskiirusest, on vahepöörlemiskiirus 75 % nimipöörlemiskiirusest;

2.1.43. „lineaarsus”– mõõdetud väärtuste vastavuse määr asjaomastele võrdlusväärtustele. Lineaarsus tehakse kindlaks, kasutades mõõdetud väärtuspaaride ja võrdlusväärtuste lineaarset regressiooni katsetes eeldatud või täheldatud väärtuste vahemikus;

2.1.44. „minimaalne pöörlemiskiirus (nlo)”– väikseim mootori pöörlemiskiirus, mille puhul on võimalik saavutada 50 % nimivõimsusest (4A lisa) või deklareeritud maksimaalsest võimsusest (4B lisa);

2.1.45. „maksimaalne võimsus (Pmax )”– tootja deklareeritud maksimaalne võimsus kilovattides;

2.1.46. „maksimaalsele pöördemomendile vastav pöörlemiskiirus”– tootja deklareeritud mootori pöörlemiskiirus, mille juures mootor saavutab maksimaalse pöördemomendi;

2.1.47. „teatud suuruse keskväärtused”– voo suhtes kaalutud keskväärtustel põhinev keskmine, mis saadakse teatud vooluhulga suhtes võrdelise kaalumisega ;

2.1.48. „NCD-mootori tüüpkond”– valmistaja määratletud mootorisüsteemide rühm, kus NOx kontrolliga seotud rikete (NCM) seireks/diagnoosimiseks kasutatakse samu meetodeid;

2.1.49. „kasulik võimsus”– võimsus EMK kilovattides, mis saadakse katsestendil väntvõlli või samaväärse seadise otsalt, mõõdetuna ÜRO Euroopa Majanduskomisjoni eeskirjas nr 120 kirjeldatud meetodil, milles käsitletakse põllu- ja metsamajanduslikele traktoritele ning väljaspool teid kasutatavatele liikurmasinatele paigaldatavate sisepõlemismootorite tüübikinnitust seoses väljundvõimsuse, väljundpöördemomendi ja kütuse erikulu mõõtmisega;

2.1.50. „heitetaset mittemõjutav hooldus ”– hooldus, mis ei mõjuta märgatavalt heitkoguseid ja millel ei ole püsivat mõju masina või mootori heitenäitajate halvenemisele tavakasutuse jooksul pärast hooldust;

2.1.51. „metaanist erinevad süsivesinikud (NMHC)”– kõik süsivesinike liigid, välja arvatud metaan;

2.1.52. „NOx kontrolli diagnostikasüsteem (NCD-süsteem)”– sõiduki mootoril olev süsteem, mis suudab

2.1.53. „NOx kontrollisüsteemi rike (NCM)”– katse omavoliliselt muuta mootori NOx kontrollisüsteemi või seda süsteemi mõjutav rike, mis võib tuleneda omavolilisest muutmisest, ning mida käesoleva direktiivi kohaselt käsitatakse olukorrana, mis nõuab avastamise korral hoiatus- või meeldetuletussüsteemi aktiveerimist;

2.1.54. „karterist eralduv heide”– mootori karterist pärit voog, mis pääseb otse keskkonda;

2.1.55. „käitaja nõue”– mootori käitaja sisendsignaal mootori väljundi reguleerimiseks. Käitajaks võib olla isik (st käsitsi käitamine) või regulaator (st automaatne käitamine), kes/mis annab mehaanilise või elektroonilise signaali, mis kutsub esile muutuse mootori väljundis. Sisend võib pärineda kas gaasipedaalilt või olla vastav signaal, seguklapi hoovalt või olla vastav signaal, ujuki hoovalt või olla vastav signaal, käigukangilt või olla vastav signaal või pärineda regulaatori seadistuspunktist või olla vastav signaal;

2.1.56. „lämmastikoksiidid”– ühendid, mis sisaldavad ainult lämmastikku ja hapnikku, mõõdetuna käesolevas eeskirjas kindlaks määratud menetluste kohaselt. Lämmastikoksiide väljendatakse kvantitatiivselt, nagu NO oleks NO2 kujul, nii et kõikide lämmastikoksiidide puhul kasutatakse molaarmassi, mis on võrdne NO2 molaarmassiga;

2.1.57. „algmootor”– teatavast mootoritüüpkonnast valitud mootor, millel on kõnealust mootoritüüpkonda esindavad heitkoguse karakteristikud ja mis vastab käesoleva eeskirja 1B lisas sätestatud nõuetele;

2.1.58. „osarõhk”– rõhk (p), mis on omane ühele gaasile gaasisegus. Ideaalgaasi puhul on osarõhu ja kogurõhu jagatis võrdne koostisosa molaarse kontsentratsiooniga (x);

2.1.59. „tahkete osakeste järeltöötlusseade”– heitgaasi järeltöötlussüsteem tahkete saasteainete (PM) heite vähendamiseks tahkete osakeste mehhaanilise, aerodünaamilise, difusioonilise või inertsiaalse eraldamise teel;

2.1.60. „osavoolu lahjendusmeetod”– protsess, mille käigus enne tahkete osakeste proovifiltrile suunamist üks osa heitgaasivoost eraldatakse ning segatakse sobivas koguses lisaõhuga;

2.1.61. „tahked osakesed (PM)”– mis tahes ained, mis kogutakse ette nähtud filtrisse pärast survesüütemootori heitgaasi lahjendamist puhta filtreeritud õhuga temperatuuril kuni 325 K (52 °C);

2.1.62. „läbivoolu osa PF”– kõrvalekalle metaanist erinevate süsivesinike eraldaja (vt metaanist erinevate süsivesinike eraldaja (NMC) muundamisefektiivsus E) ideaalsest toimimisest. Ideaalse metaanist erinevate süsivesinike eraldusmeetodi puhul oleks metaani läbivooluosa PFCH4 1 000 (sel juhul on metaani muundamisefektiivsus ECH4 0), ja kõikide teiste süsivesinike läbivoolu osa oleks 0,000, mida näitab PFC2H6 (sel juhul on metaani muundamisefektiivsus EC2H6 1). Valem:

ja ;

2.1.63. „osakoormus”– mingi osa mootori maksimaalsest pöördemomendist vastaval pöörlemiskiirusel;

2.1.64. „perioodiline (või harva toimuv) regenereerimine”– heitgaasi järeltöötlussüsteemi perioodiline regenereerimisprotsess, mis toimub vähem kui 100 tunni jooksul mootori normaalsest tööajast. Regenereerimistsüklite ajal võidakse heite piirnorme ületada;

2.1.65. „turuleviimine”– käesoleva eeskirja reguleerimisalasse kuuluva toote kättesaadavaks tegemine riigi turul, kus kohaldatakse käesolevat eeskirja, tasu eest või tasuta, eesmärgiga levitada ja/või kasutada toodet selles riigis;

2.1.66. „proovivõttur”– esimene osa ülekandetorus, mis edastab proovi proovivõtusüsteemi järgmisele komponendile;

2.1.67. „PTFE”– polütetrafluoroetüleen, üldiselt tuntud kui teflon TM;

2.1.68. „astmeline püsikatsetsükkel”– mootori püsikatsetsükkel, mis koosneb kindlast arvust etteantud pöörlemiskiiruse ja pöördemomendiga katserežiimidest ning pöörlemiskiiruse ja pöördemomendi muudud režiimide vahel on ette antud;

2.1.69. „nimipöörlemiskiirus”– regulaatori lubatud suurim pöörlemiskiirus täiskoormusel töötavale mootorile või pöörlemiskiiruse regulaatori puudumise korral kiirus, mille juures mootori väljundvõimsus on suurim, vastavalt tootja määratlusele;

2.1.70. „reaktiiv”– mis tahes ärakulutatav või mittetaaskasutatav aine, mida vajatakse ja kasutatakse heitgaasi järeltöötlussüsteemi tõhusaks toimimiseks;

2.1.71. „regenereerimine”– toiming, mille käigus heitetasemed muutuvad, sest järeltöötluse töövõime taastatakse vastavalt ettenähtule. Esineb kahte tüüpi regenereerimist: pidevat (vt 4B lisa punkt 6.6.1.) ja perioodilist (harva toimuvat) regenereerimist (vt 4B lisa punkt 6.6.2.);

2.1.72. „reageerimisaeg”– aeg, mis kulub võrdluspunktis mõõdetava komponendi muutumisest hetkeni, mil saavutatakse 90 % süsteemi lõppnäidust (t90), kusjuures proovivõtturi asukoht on määratletud võrdluspunktina, ning mõõdetava komponendi kontsentratsioonimuutus peab olema vähemalt 60 % skaala lõppväärtusest ja lülitid peavad võimaldama gaasi ümberlülitamist vähem kui 0,1 sekundiga. Süsteemi reageerimisaeg moodustub süsteemi viiteajast ja süsteemi tõusuajast;

2.1.73. „tõusuaeg”– aeg, mis kulub näidu jõudmiseks 10 %-lt 90 %ni lõppnäidust (t90 – t10);

2.1.74. „skanner”– väline katseseade, mida kasutatakse väliseks andmevahetuseks NCD-süsteemiga;

2.1.75. „kasutusaja saavutamise katseplaan”– vanandamistsükkel ja kasutusaja saavutamise periood mootori järeltöötlussüsteemi tüüpkonna halvendustegurite kindlaksmääramiseks;

2.1.76. „ühine õhurõhumõõtur”– õhurõhumõõtur, mille mõõteväljundit kasutatakse mitme dünamomeetrilise katsestendi jaoks samas katsekeskuses;

2.1.77. „ühine niiskuse mõõtmine”– niiskuse mõõtmine, mille tulemust kasutatakse mitme dünamomeetrilise katsestendi jaoks samas katsekeskuses;

2.1.78. „kalibreerimine”– mõõteriista seadistamine nii, et see reageeriks nõuetekohaselt kalibreerimisstandardile, mis jääb vahemikku 75 % ja 100 % mõõteriista mõõteulatuse või eeldatud mõõteulatuse maksimumväärtusest;

2.1.79. „võrdlusgaas”– puhastatud gaaside segu, mida kasutatakse gaasianalüsaatorite kalibreerimiseks. Võrdlusgaasid peavad vastama punktis 9.5.1. sätestatud nõuetele. Olgu märgitud, et kalibreerimisgaasid ja võrdlusgaasid on kvalitatiivselt samad, kuid erinevad esmase funktsiooni poolest. Gaasianalüsaatorite toimivuse katsetes ja proovidega seotud komponentide puhul võib olla tegemist kas kalibreerimis- või võrdlusgaasidega;

2.1.80. „eriheide”– saasteainete mass, väljendatuna ühikutes g/kWh;

2.1.81. „eraldiseisev”– miski, mis ei sõltu millestki muust;

2.1.82. „püsiv”– seotud heitekatsetega, mille puhul mootori pöörlemiskiirust ja koormust hoitakse nominaalselt püsivate väärtuste juures. Püsikatsed on kas üksikrežiimis või astmelised katsed;

2.1.83. „stöhhiomeetriline”– seotud õhu ja kütuse kindla suhtarvuga, mille juures – kui kütus on täielikult oksüdeeritud – ei esine kütuse ega hapniku jääki;

2.1.84. „kogumisvahend”– tahkete osakeste filter, proovikott või muu kogumisvahend proovipartii kogumiseks;

2.1.85. „katse- (või töö)tsükkel”– kindlaksmääratud pöörlemiskiiruse ja pöördemomendiga katserežiimide järjestus, milles mootor töötab kas püsirežiimis või muutuvas režiimis. Töötsüklid on kindlaks määratud 5. lisas. Üks töötsükkel võib koosneda ühest või mitmest katsefaasist;

2.1.86. „katsefaas”– ajavahemik, mille jooksul määratakse kindlaks pidurdamisega seotud heitkogused. Kui töötsükkel sisaldab mitut katsefaasi, on eeskirjaga võimalik täpsustada täiendavaid arvutusi, millega kaalutakse ja kombineeritakse tulemusi, et saada liitväärtusi heitkogustele kohaldatavate piirväärtustega võrdlemiseks;

2.1.87. „tolerants ehk lubatav hälve”– vahemik, milles asub 95 % teatud arvnäitaja registreeritud väärtuste kogumist, ülejäänud 5 % registreeritud väärtustest kalduvad tolerantsivahemikust kõrvale. Lubatava hälbe piiridesse jäämise kindlaks tegemiseks tuleb kasutada täpsustatud registreerimissagedusi ja ajavahemikke;

2.1.88. „süsivesinike heitkogus (THC)”– orgaaniliste koostisosade üldmass, mida mõõdetakse süsivesinike üldkoguse mõõtmiseks välja töötatud menetluse abil ja väljendatakse süsivesinikuna, mille vesiniku-süsiniku massi suhe on 1.85:1;

2.1.89. „ülekandeaeg”– aeg, mis kulub võrdluspunktis mõõdetava komponendi muutumisest hetkeni, mil saavutatakse 50 % süsteemi lõppnäidust (t50), kusjuures proovivõttur on määratletud võrdluspunktina. Ülekandeaega kasutatakse erinevate mõõteinstrumentide signaalide ühtlustamiseks. Vt joonis 3.1;

2.1.90. „siirdekatsetsükkel”– katsetsükkel, kus kasutatavad kiiruse ja pöördemomendi normaliseeritud väärtused muutuvad ajas suhteliselt kiiresti;

2.1.91. „tüübikinnitus”– mootoritüübi kinnitamine seoses sellest lähtuva heitega, mida on mõõdetud käesolevas eeskirjas sätestatud menetluste kohaselt;

2.1.92. „mõõteandmete ajakohastamine ja registreerimine”– sagedus, millega analüsaator esitab uued parajasti kehtivad väärtused;

2.1.93. „kasulik tööiga”– teatav läbisõidu- ja/või ajavahemik, mille jooksul tuleb tagada vastavus asjakohastele gaasiliste ja tahkete saasteainete heite piirnormidele;

2.1.94. „vahelduva pöörete arvuga mootor”– mootor, millel ei ole püsikiiruse režiimi;

2.1.95. „kontrollimine”– hindamine, kas mõõtesüsteemi väljundid on kooskõlas kasutatavate võrdlussignaalide vahemikuga, mis vastab ühele või mitmele kindlaksmääratud piirnormile. Vastupidine „kalibreerimisele”;

2.1.96. „nullimine”– mõõteseadme justeerimine selliselt, et see annaks heite koostisosade kontsentratsiooni mõõtmisel kalibreerimise nullstandardaine (nagu näiteks puhastatud lämmastik või puhastatud õhk) puhul nullvaste;

2.1.97. „nullgaas”– gaas, mis annab analüsaatoris nullvaste. Tegemist võib olla kas puhastatud lämmastiku, puhastatud õhu või puhastatud õhu ja puhastatud lämmastiku kombinatsiooniga.

Joonis 1

Süsteemi toimimise (reageering) määratlused: viiteaeg (punkt 2.1.17.), reageerimisaeg (punkt 2.1.72.), tõusuaeg (punkt 2.1.73.) ja ülekandeaeg (punkt 2.1.89.)

2.2. Sümbolid ja lühendid

2.2.1. Sümbolid

Sümboleid selgitatakse 4A lisa punktis 1.4. ja 4B lisa punktis 3.2.

2.2.2. Keemiliste ühendite tähised ja lühendid

Ar: argoon

C1: süsivesinike C1-ekvivalent

CH4: metaan

C2H6: etaan

C3H8: propaan

CO: süsinikmonooksiid

CO2: süsinikdioksiid

DOP: dioktüülftalaat

H: atomaarne vesinik

H2: vesiniku molekul

HC: süsivesinikud

H2O: vesi

He: heelium

N2: molekulaarne lämmastik

NMHC: metaanist erinevad süsivesinikud

NOx: lämmastikoksiidid

NO: lämmastikoksiid

NO2: lämmastikdioksiid

O2: hapnik

PM: tahked osakesed

PTFE: polütetrafluoroetüleen

S: väävel

THC: süsivesinike heitkogus

2.2.3. Lühendid

ASTM: USA Materjalide Katsetamise Ühing (American Society for Testing and Materials)

BMD: väike lahjenduskott

BSFC: kütusekulu pidurdamisel

CFV: kriitilise voolurežiimiga Venturi toru

CI: survesüüde

CLD: kemoluminestsentsdetektor

CVS: püsimahuproovivõttur

DeNOx: lämmastikoksiidide järeltöötlussüsteem

DF: halvendustegur

ECM: elektrooniline juhtimismoodul

EFC: elektrooniline voolukontroll

EGR: heitgaasitagastus

FID: leekionisatsioonidetektor

GC: gaasikromatograaf

HCLD: kuumkemoluminestsentsdetektor

HFID: kuumleek-ionisatsioonidetektor

IBP: keemise algtemperatuur

ISO: Rahvusvaheline Standardiorganisatsioon

LPG: veeldatud naftagaas

NDIR: mittelahutav infrapunatajur

NDUV: mittelahutav ultraviolett-tajur

NIST: USA Riiklik Standardite ja Tehnoloogiainstituut (National Institute for Standards and Technology)

NMC: metaanist erinevate süsivesinike eraldaja

PDP: mahtpump

% FS: protsent skaala lõppväärtusest

PFD: osavoolulahjendus

PFS: osavoolusüsteem

PTFE: polütetrafluoroetüleen (üldiselt tuntud kui teflon™)

RMC: astmeline katsetsükkel

RMS: ruutkeskmine

RTD: resistiivne temperatuuriandur

SAE: USA Autoinseneride liit (Society of Automotive Engineers)

SSV: eelhelikiirusega Venturi toru

UCL: ülemine usalduspiir

UFM: ultraheli-voolumõõtur

3. TÜÜBIKINNITUSE TAOTLEMINE

3.1. Tüübikinnituse taotlemine mootorile kui eraldi tehnilisele seadmele

4. TÜÜBIKINNITUSE ANDMINE

täiendav sümbol, mis sisaldab kahte tähte; neist esimene täht on vahemikus D kuni R, mis tähistab heite taset (punkt 5.2.1.), mille alusel mootoritüüp või mootoritüüpkond tüübikinnituse sai, ja teine täht on kas A (kui mootoritüüpkond on sertifitseeritud vahelduva pöörete arvuga tööks) või B (kui mootoritüüpkond on sertifitseeritud püsiva pöörlemiskiirusega tööks).

Kui mootor vastab ühe või mitme teise kokkuleppele lisatud eeskirja kohaselt tüübikinnituse saanud mootoritüübile või -tüüpkonnale, ei pea käesoleva eeskirja kohaselt kinnituse andnud riik ette nähtud sümbolit kordama; sellisel juhul paigutatakse punktis 4.4.2 osutatud sümbolist paremale üksteise alla tulpa eeskirjade numbrid ja tüübikinnitusnumbrid ning kõigi nende eeskirjade lisasümbolid, mille kohaselt on antud tüübikinnitus riigis, mis on andnud tüübikinnituse käesoleva eeskirja kohaselt.

5. TEHNILINE KIRJELDUS JA KATSED

5.1. Üldteave

Osad, mille ülesanne on mõjutada gaasiliste ja tahkete osakeste heidet, peavad olema projekteeritud, valmistatud ja ühendatud nii, et normaaltingimustes kasutatav mootor vastaks sõltumata sellele mõjuda võivale vibratsioonile käesoleva eeskirja sätetele.

5.1.1. Tootja võetavad tehnilised meetmed peavad tagama, et kõnealust heidet piiratakse tõhusalt käesoleva eeskirja kohaselt kogu mootori normaalse kasutusaja jooksul tavapärastes kasutustingimustes. Need nõuded loetakse täidetuks juhul, kui:

5.1.2. H ja kõrgema võimsusklassiga mootorite puhul peab tootja vajaduse korral tõendama mootori ja järeltöötlusseadme vastupidavust 8. lisa kohaselt.

5.1.3. Heitega seotud komponentide süstemaatiline asendamine pärast mootori teatavat kasutusperioodi on lubatud. Mootoridetailide või -süsteemide kohandamist, remonti, lahtimonteerimist, puhastamist või väljavahetamist, mida teostatakse perioodiliselt, et vältida häireid mootori töös, tehakse ainult sellises ulatuses, mis on tehniliselt vajalik heitekontrollisüsteemi nõuetekohase toimimise tagamiseks. Seetõttu peaks kliendi käsiraamatus olema esitatud hoolduse ajakava, mis tuleb kinnitada enne tüübikinnituse andmist. L ja kõrgema võimsusklassi mootorite jaoks esitatakse täiendav teave kooskõlas punkti 5.3.3 nõuetega.

5.1.4. Järeltöötlusseadme(te) hooldust/asendamist käsitlev väljavõte käsiraamatust lisatakse teatisele käesoleva eeskirja 1A lisa liidetes sätestatud nõuete kohaselt.

5.2. Saasteainete heite tehniline kirjeldus

Katsetamiseks esitatud mootorist eralduvate gaasiliste ja tahkete ainete mõõtmisel kasutatakse 4A lisas kirjeldatud meetodeid, kui tegemist on kuni P võimsusklassiga, ning 4B lisas kirjeldatud meetodeid, kui tegemist on Q ja R võimsusklassiga. Tootja taotlusel ja tüübikinnitusasutuse nõusolekul võib 4B lisas kirjeldatud meetodeid rakendada kuni P võimsusklassi puhul.

5.2.1. Süsinikmonooksiidi, süsivesinike, lämmastikoksiidide ja tahkete osakeste heide ei tohi ületada alljärgnevas tabelis esitatud koguseid:

Võimsusklasside H kuni R piirväärtused sisaldavad ka 8. lisa kohaselt arvutatud halvendustegureid.

5.2.2. Kui ühte 1B lisa kohaselt määratletud mootoritüüpkonda kuulub rohkem kui üks võimsusklass, peavad algmootori (millele antakse tüübikinnitus) ja kõikide samasse tüüpkonda kuuluvate mootoritüüpide (mille suhtes kehtib toodangu nõuetele vastavus) heite väärtused vastama kõrgema võimsusklassi rangematele nõuetele.

5.2.3. Lisaks sellele kohaldatakse järgmisi nõudeid:

CO2-heitest teavitamise nõuded, mis on 4A lisa kohaste katsete kohta sätestatud käesoleva eeskirja 10. lisa 1. liites või mis on 4B lisa kohaste katsete kohta sätestatud 10. lisa 2. liites;

5.3. Tüübikinnitusnõuded võimsusklasside L kuni R puhul

5.3.1. Käesolevat punkti kohaldatakse selliste elektrooniliselt juhitavate mootorite tüübikinnituse suhtes, mis kasutavad elektroonilist juhtimist kütuse sissepritsimise koguse ja ajastuse määramiseks (edaspidi „mootor”). Käesolevat punkti kohaldatakse olenemata tehnoloogiast, mida sellistes mootorites rakendatakse käesoleva eeskirja punktis 5.2.1. sätestatud heite piirväärtustele vastamiseks.

5.3.2. Üldnõuded

5.3.2.1. Põhilise heitekontrollistrateegia nõuded

5.3.2.1.1. Põhiline heitekontrollistrateegia, mis aktiveeritakse mootori pöörlemiskiiruse ja pöördemomendi tüüpilise töövahemiku jooksul, kavandatakse nii, et mootor vastaks käesoleva eeskirja nõuetele.

5.3.2.1.2. Keelatud on mis tahes põhiline heitekontrollistrateegia, mis suudab eristada mootori tööd standardiseeritud tüübikinnituskatse ja teiste töötingimuste ajal ning sellest tulenevalt vähendada heitekontrolli taset, kui see ei tööta tüübikinnitusmenetluse jaoks ette nähtud tingimustes.

5.3.2.2. Täiendava heitekontrollistrateegia nõuded

5.3.2.2.1. Mootoris või väljaspool teid kasutatavas liikurmasinas võib kasutada mis tahes täiendavat heitekontrollistrateegiat tingimusel, et täiendava heitekontrollistrateegia aktiveerimise korral muudab see ümbritseva keskkonna ja/või töötingimuste teatavale kombinatsioonile reageerides põhilist heitekontrollistrateegiat, kuid ei vähenda alaliselt heitekontrollisüsteemi tõhusust.

Kui täiendav heitekontrollistrateegia ei ole tüübikinnituskatse ajal aktiveeritud, tuleb tõendada, et täiendav heitekontrollistrateegia on aktiivne ainult siis, kui see on vajalik punktis 5.3.2.2.3 osutatud eesmärkidel.

5.3.2.2.2. Võimsusklasside L kuni P ja Q kuni R suhtes kohaldatavad kontrollitingimused on järgmised:

Kui mootor töötab alapunktides i, ii ja iii sätestatud kontrollitingimustel, aktiveeritakse täiendav heitekontrollistrateegia vaid juhtudel, kui see on tõendatult vajalik punktis 5.3.2.2.3 määratletud eesmärkidel ja kui tüübikinnitusasutus on selle heaks kiitnud;

madalam kui järgmise valemiga määratletud temperatuur kindla õhurõhu juures või sellega võrdne: , kus Tc on arvutatud ümbritseva õhu temperatuur K ja Pb on õhurõhk kPa;

Erandina punkti b nõuetest võib heitgaasitagastussüsteemiga (EGR) varustatud võimsusklassi Q kuni R kuuluvate mootorite puhul kasutada täiendavat heitekontrollistrateegiat, kui ümbritseva õhu temperatuur on alla 275 K (2 °C) ja kui on täidetud üks kahest järgmisest kriteeriumist:

5.3.2.2.3. Täiendava heitekontrollistrateegia võib aktiveerida eelkõige järgmistel eesmärkidel:

pardasignaalide põhjal, et kaitsta mootorit (kaasa arvatud õhukäitlusseadet) ja/või väljaspool teid kasutatavat liikurmasinat, kuhu mootor on paigaldatud, kahjustuste eest;

kui seda kasutatakse selleks, et teha järeleandmisi ühe reguleeritava saasteaine kontrolli suhtes konkreetsetel ümbritseva keskkonna või töötingimustel, et säilitada kontroll muude reguleeritavate saasteainete üle heite piirnormide raames, mis on kohased asjaomasele mootorile. Eesmärk on kompenseerida loomulikult esinevaid nähtusi viisil, mis tagab piisava kontrolli heite kõikide komponentide üle.

5.3.2.2.4. Tootja tõendab tüübikinnituskatse ajal tehnilisele teenistusele, et mis tahes täiendav heitestrateegia vastab punkti 5.3.2.2 sätetele. Tõendamine seisneb hinnangu andmises punktis 5.3.2.3 osutatud dokumentidele.

5.3.2.2.5. Keelatud on sellise täiendava heitekontrollistrateegia kasutamine, mis ei vasta punkti 5.3.2.2. sätetele.

5.3.2.3. Nõuded dokumentidele

5.3.2.3.1. Tootja annab tehnilisele teenistusele tüübikinnitustaotluse esitamise ajal koos sellega teatmiku, mis annab teavet konstruktsioonielementide, heitekontrollistrateegia ja selle kohta, kuidas toimub väljundparameetrite otsene või kaudne reguleerimine täiendava strateegia kaudu. Teatmik koosneb kahest osast:

tüübikinnitustaotlusele lisatud dokumentatsioon peab sisaldama täielikku ülevaadet heitekontrollistrateegiast. Tuleb esitada tõendid, et kõik väljundparameetrid, mis võivad esineda eri sisendparameetrite reguleerimispiiride maatriksi alusel, on kindlaks tehtud. Need tõendid lisatakse teatmikule 1 A lisas osutatud viisil;

5.3.2.3.2. Punkti 5.3.2.3.1. alapunktis b nimetatud lisamaterjali käsitatakse rangelt konfidentsiaalsena. See tehakse tüübikinnitusasutusele kättesaadavaks taotluse korral. Tüübikinnitusasutus käsitab nimetatud materjali konfidentsiaalsena.

5.3.3. NOx kontrolliseadmetele esitatavad nõuded võimsusklassidesse L kuni P kuuluvate mootorite puhul

5.3. 3.1. Tootja esitab 1A lisa 1. liite punktis 2 ja 3. liite punktis 2 sätestatud dokumentides NOx kontrolliseadmete funktsionaalseid ja talituslikke omadusi ammendavalt kirjeldava teabe.

5.3.3.2. Kui heitekontrollisüsteem vajab reaktiivi, peab tootja 1A lisa 1. liite punktis 2.2.1.13. ja 3. liite punktis 3.2.1.13. täpsustama ka reaktiivi omadused, kaasa arvatud reaktiivi liik, teave kontsentratsiooni kohta, kui reaktiiv on lahuses, ja käitamistemperatuur, ning esitama koostise ja kvaliteedi kohta viited rahvusvahelistele standarditele.

5.3.3.3. Mootori heitekontrollistrateegia peab töötama kõikides lepinguosaliste territooriumil üldjuhul valitsevates keskkonnatingimustes, eelkõige ümbritseva õhu madala temperatuuri korral.

5.3.3.4. Tootja tõendab, et reaktiivi kasutamisel ei ületa ammoniaagiheite hulk tüübikinnitusmenetluses kohaldatava heite katsetsükli ajal keskmist väärtust 25 ppm.

5.3.3.5. Kui väljaspool teed kasutatavale liikurmasinale paigaldatakse või sellega ühendatakse eraldi reaktiivimahutid, on vaja lisada ka vahendid mahutites oleva reaktiivi proovi võtmiseks. Proovivõtupunkt peab olema erivahendeid või -meetodeid kasutamata kergesti juurdepääsetav.

5.3.3.6. Kasutamis- ja hooldusnõuded

5.3.3.6.1. Vastavalt punktile 5.1.3. on tüübikinnituse saamise eelduseks, et igale väljaspool teed kasutatava liikurmasina juhile antakse kirjalik juhis, mis sisaldab järgmist:

selget hoiatust, et vastava mootoritüübi jaoks välja antud tüübikinnitustunnistus kehtib ainult juhul, kui on täidetud kõik järgmised tingimused:

Juhised peavad olema koostatud selges ja mittetehnilises keeles, kasutades samu termineid nagu väljaspool teed kasutatavate liikurmasinate või mootori kasutusjuhendis.

5.3.3.7. Reaktiivi kontroll (vajaduse korral)

5.3.3.7.1. Vastavalt punkti 6.1. sätetele on tüübikinnituse saamise eelduseks, et väljaspool teed kasutatavate liikurmasinate konfiguratsioonist lähtuvalt teavitatakse juhti indikaatorite või muude sobivate vahendite kaudu järgmistest asjaoludest:

kui reaktiivi doseerimine katkeb mootori töötingimuste juures, kus doseerimine ei ole vajalik, ilma et käsk selleks tuleks mootori elektrooniliselt kontrollplokilt või doseerimise regulaatorilt,, eeldusel et need töötingimused tehakse tüübikinnitusasutusele teatavaks.

5.3.3.7.2. Tootja valikul tagatakse reaktiivi vastavus nimetatud omadustele ning asjaomase NOx heite vastavus lubatud hälbele ühega järgmistest vahenditest:

mis tahes teiste vahenditega eeldusel, et nende tõhusus on vähemalt võrdne alapunktis a või b nimetatud meetmete kasutamise tulemusega ning käesolevas punktis nimetatud peamised nõuded on täidetud.

5.3.4. NOx kontrolliseadmetele esitatavad nõuded võimsusklassidesse Q kuni R kuuluvate mootorite puhul

5.3.4.1. Tootja esitab 1A lisa 1. liite punktis 2 ja 1A lisa 3. liite punktis 2 sätestatud dokumentides NOx kontrolliseadmete talituslikke kasutusomadusi ammendavalt kirjeldava teabe.

5.3.4.2. Mootori heitekontrollistrateegia peab töötama kõikides lepingupartnerite territooriumil üldjuhul valitsevates keskkonnatingimustes, eelkõige ümbritseva õhu madala temperatuuri korral. See nõue ei ole piiratud nende tingimustega, mille korral tuleb kasutada põhilist heitekontrollistrateegiat, nagu on täpsustatud punktis 5.3.2.2.2.

5.3.4.3. Tootja tõendab, et reaktiivi kasutamisel ei ületa ammoniaagiheite hulk tüübikinnitusmenetluses kohaldatava kuumkäivitusega NRTC (maanteeväline siirdetsükkel) või NRSC (maanteeväline püsitsükkel) jooksul keskmist väärtust 10 ppm.

5.3.4.4. Kui väljaspool teed kasutatavale liikurmasinale paigaldatakse või sellega ühendatakse reaktiivimahutid, peab olema võimalik võtta mahutites olevast reaktiivist proove. Proovivõtupunkt peab olema erivahendeid või -meetodeid kasutamata kergesti juurdepääsetav.

5.3.4.5. Vastavalt punktile 6.1 on tüübikinnituse saamise eelduseks järgmised tingimused:

5.3.5. Võimsusklasside Q kuni R kontrollipiirkond

Võimsusklasside Q kuni R puhul ei tohi punktis 5.3.5 määratletud kontrollipiirkonnas prooviks võetud heitkogused ületada käesoleva eeskirja punktis 5.2.1 esitatud heitkoguste tabelis nimetatud piirnorme rohkem kui 100 %.

5.3.5.1. Tõendamisnõuded

Tehniline teenistus valib kontrollipiirkonnas katsetamiseks kuni kolm juhuslikku koormus- ja kiiruspunkti. Tehniline teenistus määrab kindlaks ka nende katsepunktide läbimise juhusliku järjekorra. Katse tehakse kooskõlas NRSC põhinõuetega, kuid iga katsepunkti hinnatakse eraldi. Iga katsepunkt peab vastama punktis 5.3.5 kindlaks määratud piirnormidele.

5.3.5.2. Katsenõuded

Katse tehakse järgmiselt:

5.3.5.3. Kontrollipiirkonna nõuded

5.3.5.3.1. Mootori kontrollipiirkond

Kontrollipiirkonda (vt joonis 2) määratletakse järgmiselt:

pöörlemiskiiruste vahemik: pöörlemiskiirusest A kuni maksimaalse pöörlemiskiiruseni,

kus

.

Kasutatakse käesoleva eeskirja 4B lisas määratletud maksimaalset pöörlemiskiirust ja minimaalset pöörlemiskiirust.

Kui mootori mõõdetud pöörlemiskiirus A on tootja määratud pöörlemiskiirusega võrreldes ±3 % piires, kasutatakse tootja määratud pöörlemiskiirust. Kui lubatavat hälvet mis tahes katsekiirusel ületatakse, kasutatakse mootori mõõdetud pöörlemiskiirusi.

5.3.5.3.2. Katsetamisest jäetakse välja järgmised mootori töötingimused:

Tootja võib nõuda, et tehniline teenistus jätaks sertifitseerimise/tüübikinnituse ajal punktides 5.5.1 ja 5.5.2 määratletud kontrollipiirkonnast välja tööpunktid. Tehniline teenistus võib sellist väljajätmist lubada tingimusel, et tootja tõendab, et mootor ei ole kunagi suuteline töötama selliste punktide kohaselt ühegi masina puhul.

Joonis 2

Kontrollipiirkond

5.3.6. Karterigaaside heitkoguste kontrollimine võimsusklassidesse Q kuni R kuuluvate mootorite puhul

5.3.6.1. Karterist eralduvat heidet ei tohi lasta vahetult keskkonda, erandiks on punktis 5.3.6.3 osutatud juhud.

5.3.6.2. Mootorid võivad kogu töötamise ajal eraldada karterigaase heitgaasidesse, kui see toimub järeltöötlusseadmest ülesvoolu.

5.3.6.3. Turboülelaadurite, pumpade, ülelaadekompressoritega mootorid või õhu sisseimemiseks ette nähtud ülelaaduritega mootorid võivad karterist eralduva heite keskkonda lasta. Sel juhul lisatakse need heitkogused heitgaasidele (kas füüsiliselt või matemaatiliselt) iga heitekatse ajal kooskõlas käesoleva eeskirja 4B lisa punktiga 6.10.

5.4. Mootori võimsuskategooria valik

5.4.1. Selleks et teha kindlaks käesoleva eeskirja punktides 1.1 ja 1.2 määratletud vahelduva pöörete arvuga mootorite vastavus käesoleva eeskirja punktis 5.2.1 kindlaks määratud heitkoguste piirnormidele, tuleb need määrata võimsusklassidesse kõige kõrgema kasuliku võimsuse alusel, mis on mõõdetud vastavalt käesoleva eeskirja punktile 2.1.49.

5.4.2. Muude mootoritüüpide puhul kasutatakse nimivõimsust.

6. PAIGALDAMINE SÕIDUKILE

7. TOODANGU VASTAVUS NÕUETELE

k on statistiline tegur, mis sõltub valimi suurusest n ning on esitatud järgmises tabelis:

Kontrollimiste tavapärane, tüübikinnitusasutuse kinnitatud sagedus on üks kord aastas. Kui punktis 7.2.2.1 kehtestatud nõuded ei ole täidetud, tagab tüübikinnitusasutus, et võetakse kõik vajalikud meetmed toodangu vastavuse võimalikult kiireks taastamiseks.

8. KARISTUSED TOODANGU NÕUETELE MITTEVASTAVUSE KORRAL

9. KINNITATUD TÜÜBI MUUTMINE JA TÜÜBIKINNITUSE LAIENDAMINE

pidada ebatõenäoliseks, et tehtud muudatused põhjustavad märgatavat ebasoovitavat mõju, ja otsustada, et muudetud tüüp vastab jätkuvalt nõuetele, või

10. TOOTMISE LÕPETAMINE

Kui tüübikinnituse omanik lõpetab täielikult käesoleva eeskirja kohase tüübikinnituse saanud mootoritüübi või -tüüpkonna tootmise, teatab ta sellest tüübikinnituse andnud asutusele. Asjakohase teatise saamisel teatab kõnealune asutus sellest teistele käesolevat eeskirja kohaldavatele kokkuleppe osapooltele, kasutades selleks käesoleva eeskirja 2. lisas esitatud näidise kohast vormi.

11. ÜLEMINEKUSÄTTED

Erandina punktides 11.3, 11.6 ja 11.7 sätestatust võivad käesolevat eeskirja kohaldavad kokkuleppe osapooled ka edaspidi lubada selliste mootorite turule viimist, millele on antud tüübikinnitus varasema tehnilise standardi alusel, tingimusel et mootorid on ette nähtud kasutusel olevatesse sõidukitesse asendusseadmena paigaldamiseks ning kõnealuste mootorite puhul ei ole tehniliselt võimalik täita 02-seeria muudatustega kaasnevaid uusi nõudeid.

Erandina punktides 11.14, 11.15 ja 11.16 sätestatust võivad käesolevat eeskirja kohaldavad kokkuleppe osapooled ka edaspidi lubada selliste mootorite turule viimist, millele on antud tüübikinnitus varasema tehnilise standardi alusel, tingimusel et mootorid on ette nähtud kasutusel olevatesse sõidukitesse asendusseadmena paigaldamiseks ning kõnealuste mootorite puhul ei ole tehniliselt võimalik täita 03-seeria muudatustega kaasnevaid uusi nõudeid.

traktorid, mis on projekteeritud töötamiseks kõrgekasvuliste põllukultuuridega, näiteks viinapuud. Nende tunnuseks on tõstetud raam või raamisektsioon, mis võimaldab neil liikuda paralleelselt taimeridadega, nii et vasakpoolsed rattad on ühel ja parempoolsed rattad teisel pool ühte või mitut taimerida. Need on ette nähtud traktori ette, telgede vahele, taha või lavatsile kinnitatud töömasinate vedamiseks või kasutamiseks. Tööasendis traktori kliirens on üle 1 000 mm, mõõdetuna taimeridade suhtes risti. Kui traktori raskuskeskme kõrgus (3) (tavarehvide kasutamisel ja mõõdetuna maapinnast), jagatuna iga telje rataste keskmise minimaalse rööpmega, on üle 0,90, ei tohi maksimaalne tootjakiirus ületada 30 km/h.

traktorid, mille maksimaalne tootjakiirus on kuni 40 km/h, mille minimaalne rööbe on väiksem kui 1,150 mm, mille tühimass töökorras olekus on üle 600 kg ja mille kliirens ei ole üle 600 mm. Kui aga traktori raskuskeskme kõrgus (3) (mõõdetuna maapinnast), jagatuna iga telje rataste keskmise minimaalse rööpmega, on üle 0,90, ei tohi maksimaalne tootjakiirus olla üle 30 km/h;

Alates 1. jaanuarist 2013 võivad käesolevat eeskirja kohaldavad kokkuleppe osapooled keelduda tüübikinnituse andmisest punktis 11.19 määratletud sõidukitele paigaldamiseks ette nähtud vahelduva pöörete arvuga mootoritele või mootoritüüpkondadele, mis kuuluvad võimsusklassi L, kui need ei vasta käesoleva eeskirja nõuetele, mida on muudetud vastavalt 03-seeria muudatustele.

Alates 1. jaanuarist 2014 võivad käesolevat eeskirja kohaldavad kokkuleppe osapooled keelduda tüübikinnituse andmisest punktis 11.19 määratletud sõidukitele paigaldamiseks ette nähtud vahelduva pöörete arvuga mootoritele või mootoritüüpkondadele, mis kuuluvad võimsusklassidesse M ja N, kui need ei vasta käesoleva eeskirja nõuetele, mida on muudetud vastavalt 03-seeria muudatustele.

Alates 1. jaanuarist 2015 võivad käesolevat eeskirja kohaldavad kokkuleppe osapooled keelduda tüübikinnituse andmisest punktis 11.19 määratletud sõidukitele paigaldamiseks ette nähtud vahelduva pöörete arvuga mootoritele või mootoritüüpkondadele, mis kuuluvad võimsusklassi P, kui need ei vasta käesoleva eeskirja nõuetele, mida on muudetud vastavalt 03-seeria muudatustele.

Alates 1. jaanuarist 2016 võivad käesolevat eeskirja kohaldavad kokkuleppe osapooled keelduda tüübikinnituse andmisest punktis 11.19 määratletud sõidukitele paigaldamiseks ette nähtud vahelduva pöörete arvuga mootoritele või mootoritüüpkondadele, mis kuuluvad võimsusklassi Q, kui need ei vasta käesoleva eeskirja nõuetele, mida on muudetud vastavalt 03-seeria muudatustele.

Alates 1. oktoobrist 2016 võivad käesolevat eeskirja kohaldavad kokkuleppe osapooled keelduda tüübikinnituse andmisest punktis 11.19 määratletud sõidukitele paigaldamiseks ette nähtud vahelduva pöörete arvuga mootoritele või mootoritüüpkondadele, mis kuuluvad võimsusklassi R, kui need ei vasta käesoleva eeskirja nõuetele, mida on muudetud vastavalt 03-seeria muudatustele.

12. TÜÜBIKINNITUSKATSETE EEST VASTUTAVATE TEHNILISTE TEENISTUSTE NING TÜÜBIKINNITUSASUTUSTE NIMED JA AADRESSID

Käesolevat eeskirja kohaldavad 1958. aasta kokkuleppe osapooled peavad teatama ÜRO sekretariaadile tüübikinnituskatsete tegemise eest vastutavate tehniliste teenistuste ning nende tüübikinnitusasutuste nimed ja aadressid, kes annavad tüübikinnitusi ja kellele tuleb saata vormikohased teatised teistes riikides välja antud tüübikinnituste, tüübikinnituste laiendamise, tüübikinnituste andmisest keeldumise või tüübikinnituste tühistamise kohta.

(1) Määratletud sõidukite ehitust käsitlevas konsolideeritud resolutsioonis (R.E.3) (ECE/TRANS/WP.29/78/Rev.2, jaotis 2) – www.unece.org/trans/main/wp29/wp29wgs/wp29gen/wp29resolutions.html.

(2) 1958. aasta kokkuleppe osaliste tunnusnumbrid on esitatud sõidukite tootmist käsitleva resolutsiooni (R.E.3), dokument ECE/TRANS/WP.29/78/Rev.2/Amend.1 (www.unece.org/trans/main/wp29/wp29wgs/wp29gen/wp29resolutions.html) 3. lisas.

(3) Traktori raskuskese vastavalt standardile ISO 789-6: 1982.

5.3. Muutuvate gaasijaotusfaasidega süsteem (kui see on olemas; kus: sisselaske ja/või väljalaske poolel) (1)

2.2. Saastet vähendavad lisaseadmed (kui need on olemas ja kui neid ei ole kirjeldatud mõnes muus punktis)

5.3. Muutuvate gaasijaotusfaasidega süsteem (kui see on olemas; kus: sisselaske ja/või väljalaske poolel) (1)

2.2. Saastet vähendavad lisaseadmed (kui need on olemas ja kui neid ei ole kirjeldatud mõnes muus punktis)

4. Muud lisad, kui need on olemas

Tootja tüübikood, nagu see on märgitud mootori(te)le: …

Kui tüüpkonna mootoritel on muid muutuvaid tunnuseid, mis arvatavalt võivad heitkoguseid mõjutada, tuleb need tunnused välja selgitada ja võtta neid algmootori valimisel arvesse.

Tüüpkonna algmootori valimisel kasutatakse esmase kriteeriumina suurimat kütusekulu töötsükli kohta deklareeritud maksimaalsele pöördemomendile vastaval kiirusel. Kui sellele esmasele kriteeriumile vastavad kaks või rohkem mootorit, kasutatakse algmootori valimisel teisese kriteeriumina suurimat kütusekulu töötsükli kohta nimipöörlemiskiirusel. Teatavatel asjaoludel võib tüübikinnitusasutus otsustada, et tüüpkonna kõrgeima heitetaseme väljaselgitamiseks on parim viis katsetada teist mootorit. Seega võib tüübikinnitusasutus valida katseteks veel ühe mootori selliste tunnuste põhjal, mis viitavad mootori võimalikule kõrgeimale heitgaaside tasemele tüüpkonna mootorite hulgas.

Kui mootor on koos järeltöötlussüsteemiga sertifitseeritud algmootorina või tüüpkonna liikmena, mille algmootor on varustatud sama järeltöötlussüsteemiga, ei lisata seda mootorit samasse mootoritüüpkonda, kui sellel puudub järeltöötlussüsteem.

Kui mootor nõuab pärast järeltöötlussüsteemiga varustamist teistsuguste omadustega kütust (näiteks tahkete osakeste püüdurid vajavad kütuse erilisandeid regenereerimisprotsessi tagamiseks), peab otsus selle mootori lisamise kohta samasse tüüpkonda põhinema tootja esitatud tehnilistel elementidel. Need elemendid peavad näitama, et kõnealuse varustusega mootori eeldatav heitetase vastab samale piirnormile nagu ilma varustuseta mootori oma.

Kui algmootorina või tüüpkonna liikmena sertifitseeritud mootor on sertifitseeritud ilma järeltöötlussüsteemita, võib selle mootori lisada samasse mootoritüüpkonda, kui see on varustatud oksüdatsioonikatalüsaatoriga (mitte tahkete osakeste püüduriga) ega nõua teistsuguste omadustega kütust.

Mõnel juhul võivad parameetrid avaldada vastastikust mõju, mis võib põhjustada muutusi heites. Seda tuleb arvesse võtta tagamaks, et ühte tüüpkonda kuuluvad ainult samalaadsete heitgaasinäitajatega mootorid. Need juhud teeb kindlaks tootja ning teatab neist tüübikinnitusasutusele. Seejärel võetakse neid arvesse uue mootoritüüpkonna loomise kriteeriumina.

Mootoritüüpkonda iseloomustavad konstruktsiooniparameetrid. Need peavad olema kõigil tüüpkonna mootoritel samad. Mootori tootja võib otsustada, millised mootorid tüüpkonda kuuluvad, tingimusel et ta järgib punktis 1.3 loetletud kuuluvustingimusi. Tüübikinnitusasutus peab mootoritüüpkonna kinnitama. Tootja esitab tüübikinnitusasutusele asjakohase teabe mootoritüüpkonna liikmete heitetasemete kohta.

(9) Märkige vajaduse korral kasutatud süsteemi joonise number, nagu see on määratletud 4A lisa 4. liites või käesoleva eeskirja 4b lisa punktis 9.

(kui see on nimipöörlemiskiirusest erinev)

Maksimaalne pöörlemiskiirus (kui see on

Kui mootoril on ülalkujutatud tüübikinnitusmärk, tähendab see, et vastav mootori tüüp on kinnitatud Madalmaades (E4) vastavalt eeskirjadele nr 96 (vastavalt võimsusklassi F kui vahelduva pöörete arvuga mootori heitetasemele, nagu osutatud tähega A) ja 120. Tüübikinnitusnumbri kaks esimest numbrit näitavad, et vastavate tüübikinnituste andmise kuupäevadel kehtis eeskirja nr 96 muudetud redaktsioon (03-seeria muudatused) ja eeskiri nr 120 oli oma algkujul.

Kui mootoril on ülalkujutatud tüübikinnitusmärk, näitab see, et vastav mootori tüüp on kinnitatud Madalmaades (E4) vastavalt eeskirjale nr 96 ja on saanud tüübikinnitusnumbri 031857 (vastavalt võimsusklassi F kui vahelduva pöörete arvuga mootori heitetasemele, nagu osutatud tähega A). Tüübikinnitusnumbri kaks esimest numbrit näitavad, et tüübikinnituse andmise ajal kehtis eeskirja nr 96 muudetud redaktsioon (03-seeria muudatused).

(1) Joonistel 4–12 on kujutatud mitu osavoolu lahjendussüsteemi, mida tavaliselt kasutatakse püsikatsestüklis (NRSC). Kuid siirdekatsete väga suurte piirangute tõttu on siirdekatsetsükli (NRTC) puhul heaks kiidetud ainult need osavoolu lahjendussüsteemid (joonised 4–12), mis vastavad kõigile 4A lisa 1. liite punktis 2.4 „Osavoolu lahjendussüsteemi tehnilised andmed” osutatud nõuetele.

Märkus. Kui PSPd, PTTd, SDTd ja FHd ümbritseva õhu temperatuur on alla 239 K (20 °C), tuleb rakendada ettevaatusabinõusid, et vältida tahkete osakeste kadusid kõnealuste osade jahedatele seintele sadestumise tõttu. Seepärast soovitatakse kõnealuseid osi vastavates kirjeldustes esitatud piirides kuumutada ja/või isoleerida. Samuti on soovitatav, et filtri pinnatemperatuur ei oleks proovivõtu ajal alla 293 K (20 °C).

Täisvoolu lahjendussüsteemi lahjendustunnelist DT võetud lahjendatud heitgaasi proov juhitakse läbi tahkete osakeste proovivõtturi PSP ja tahkete osakeste ülekandetoru PTT teise astme lahjendustunnelisse SDT, kus see veel kord lahjendatakse. Seejärel juhitakse gaasiproov läbi tahkete osakeste proovifiltreid sisaldava(te) filtripesa(de) FH. Lahjendusõhu vooluhulk on tavaliselt konstantne, samas kui gaasiproovi vooluhulka juhib vooluhulgaregulaator FC3. Vooluhulga kompenseerimise elektroonilise süsteemi EFC (joonis 13) kasutamise korral kasutatakse kogu lahjendatud heitgaasi vooluhulka vooluhulgaregulaatori FC3 käsusignaalina.

Tahkete osakeste proovivõtusüsteem on vajalik tahkete osakeste kogumiseks tahkete osakeste filtrile. Täisproovivõtuga osavoolu lahjendussüsteemi korral, kus kogu lahjendatud heitgaasi proov juhitakse läbi filtrite, moodustavad lahjendussüsteem (punkt 1.2.1.1, joonised 7 ja 11) ning proovivõtusüsteem tavaliselt ühe seadme. Osa- või täisproovivõtuga osa- või täisvoolu lahjendussüsteemi korral, kus läbi filtrite juhitakse ainult osa lahjendatud heitgaasist, on lahjendussüsteem (punkt 1.2.1.1, joonised 4, 5, 6, 8, 9, 10 ja 12, ning punkt 1.2.1.2, joonis 13) ning proovivõtusüsteem tavaliselt eraldi seadmed.

see paigaldatakse avaga ülesvoolu lahjendustunneli DT keskteljel asuvasse kohta, kus lahjendusõhk ja heitgaas on hästi segunenud, umbes tunneli kümnekordse läbimõõdu kaugusele heitgaasi lahjendustunnelisse sisenemise kohast allavoolu,

Kaheastmelise lahjenduse korral suunatakse lahjendustunnelist võetud proov teise astme lahjendustunnelisse, kus seda täiendavalt lahjendatakse, ning juhitakse seejärel läbi proovifiltrite (punkt 1.2.2, joonis 15). PDP, CFV või SSV läbilaskevõime peab olema piisav, et hoida lahjendatud heitgaasivoo temperatuuri lahjendustunneli DT proovivõtualas väärtusel 464 K (191 °C) või madalamal. Teise astme lahjendussüsteem peab andma piisavalt teisest lahjendusõhku, et hoida kaheastmeliselt lahjendatud heitgaasivoo temperatuuri vahetult tahkete osakeste põhifiltri ees väärtusel 325 K (52 °C) või madalamal.

Järgnevaks tahkete osakeste kogumiseks juhitakse lahjendatud heitgaasi proov tahkete osakeste proovivõtusüsteemi, mis on esitatud punktis 1.2.2 (joonis 15). Kui seda tehakse vahetult, nimetatakse lahjendust üheastmeliseks. Kui proovi lahjendatakse veel kord teises lahjendustunnelis, nimetatakse lahjendust kaheastmeliseks. See on kasulik juhul, kui filtri pinna temperatuurinõudeid ei ole võimalik üheastmelise lahjendusega täita. Kaheastmelist lahjendussüsteemi kirjeldatakse punktis 1.2.2 (joonis 15) tahkete osakeste proovivõtusüsteemi modifikatsioonina, sest enamik selle koostisosadest on samad kui tavalises tahkete osakeste proovivõtusüsteemis, kuigi osaliselt on tegemist lahjendussüsteemiga.

Märkus. Kui lahjendustunnelit DT ümbritseva õhu temperatuur on alla 293 K (20 °C), tuleb rakendada ettevaatusabinõusid, et vältida tahkete osakeste kadusid nende sadestumise tõttu lahjendustunneli jahedatele seintele. Seepärast soovitatakse tunnelit eespool nimetatud piirides kuumutada ja/või see isoleerida.

Gaasimõõtur või muu vooluhulga mõõtmiseks kasutatav mõõteseade lahjendatud heitgaasi vooluhulga mõõtmiseks. FM2 kasutamine on valikuline juhul, kui imiventilaator SB on kalibreeritud vooluhulga mõõtmiseks.

Gaasimõõtur või muu vooluhulga mõõtmiseks kasutatav mõõteseade lahjendusõhu vooluhulga mõõtmiseks. FM1 kasutamine on valikuline juhul, kui suruventilaator PB on kalibreeritud vooluhulga mõõtmiseks.

Venturi toru paigaldatakse lahjendustunnelisse DT negatiivse rõhu tekitamiseks ülekandetoru TT väljalaskeava piirkonnas. Lahjendustunnelit TT läbiva gaasi vooluhulk määratakse kindlaks impulsivahetuse teel Venturi alas ning see on põhimõtteliselt proportsionaalne suruventilaatori PB vooluhulgaga, mis tagab konstantse lahjendusastme. Et impulsivahetust mõjutavad temperatuur ülekandetoru TT väljalaskeava juures ning rõhuerinevus EP ja DT vahel, on tegelik lahjendusaste väikesel koormusel veidi väiksem kui suurel koormusel.

Mitmetorulise süsteemi korral (joonis 10) on vaja vooluhulgaregulaatorit heitgaasi proportsionaalseks jaotamiseks, et hoida torustiku väljalaskeava ja TT väljalaskeava vaheline rõhuerinevus nullis. Reguleerimist saab teha ülekandetoru TT väljalaskeava juures lahjendustunnelisse DT suunatava õhu vooluhulga juhtimisega.

Lahjendamata heitgaasist proportsionaalse proovi saamiseks paigaldatakse väljalasketorusse EP torude süsteem (mitmetoruline seadis). Üks torudest juhib heitgaasi lahjendustunnelisse DT ning teiste torude kaudu liigub heitgaas niisutuskambrisse DC. Torud peavad olema ühesuguste mõõtmetega (läbimõõt, pikkus, painderaadius), nii et heitgaasi jaotumine sõltub torude üldarvust. Proportsionaalseks jaotamiseks on vaja reguleerimissüsteemi, mis tagab nulliga võrduva rõhkude vahe torude süsteemi niisutuskambrisse DC avaneva klapi ja ülekandetoru väljalaskeava vahel. Kõnealustes tingimustes on heitgaasi kiirused väljalasketorus EP ja voolujaoturis FD3 võrdsed ning ülekandetoru TT läbiv vool moodustab heitgaasivoolust püsiva suurusega osa. Kõnealused kaks punkti peavad olema ühendatud rõhuerinevuse anduriga DPT. Nulliga võrduv rõhuerinevus saavutatakse vooluhulgaregulaatori FC1 abil.

Heitgaasi isokineetilisel jaotamisel on vaja juhtimissüsteemi, mis säilitab nulliga võrduva rõhuerinevuse EP ja ISP vahel. Kõnealustes tingimustes on heitgaasi kiirus väljalasketorus EP ja proovivõtturis ISP identne ning ISPd läbiv massivool on heitgaasivoolu püsiva suurusega osa. Proovivõttur ISP tuleb ühendada rõhuerinevuse anduriga. Väljalasketoru EP ja proovivõtturi ISP nulliga võrduv rõhuerinevus saavutatakse ventilaatori kiiruse reguleerimisega või vooluhulgaregulaatori abil.

Lahjendamata heitgaas juhitakse väljalasketorust EP lahjendustunnelisse DT läbi proovivõtturi SP ja ülekandetoru TT. Heitgaasivoolu jaotamist ja lahjendustunnelisse DT suunduvat vooluhulka reguleeritakse vooluhulgaregulaatori FC2 abil, mis korrigeerib vastavalt suruventilaatori PB ja imiventilaatori SB vooluhulkasid (või kiiruseid). See on võimalik, sest tahkete osakeste proovivõtusüsteemi abil võetud gaasiproov juhitakse tagasi lahjendustunnelisse DT. Vooluhulgaregulaatori FC2 käsusignaalidena võib kasutada parameetreid G EXH, G AIR või G FUEL. Lahjendusõhu vooluhulka mõõdetakse vooluhulgamõõturiga FM1 ja koguvooluhulka vooluhulgamõõturiga FM2. Lahjendusaste arvutatakse kahe kõnealuse vooluhulga alusel.

Lahjendamata heitgaas juhitakse väljalasketorust EP lahjendustunnelisse DT ülekandetoru TT kaudu voolujaoturi FD3 abil, mis koosneb mitmest väljalasketorusse EP paigaldatud samade mõõtmetega (läbimõõt, pikkus ja painderaadius) torust. Ühte kõnealustest torudest läbiv heitgaas juhitakse lahjendustunnelisse DT ning ülejäänud torusid läbiv heitgaas liigub läbi niisutuskambri DC. Seega määrab heitgaasi jaotuse torude üldarv. Ühtlase jaotuse reguleerimiseks on vaja, et rõhkude erinevus niisutuskambri DC ja ülekandetoru TT väljalaskeava vahel võrduks nulliga, ning seda mõõdetakse rõhuerinevuse anduriga DPT. Nulliga võrduv rõhuerinevus saavutatakse värske õhu suunamisega lahjendustunnelisse DT ülekandetoru TT väljalaskeava juures. Märgistusgaasi (CO2 või NOx) kontsentratsioonid mõõdetakse lahjendamata heitgaasis, lahjendatud heitgaasis ja lahjendusõhus heitgaasianalüsaatori(te) EGA abil. Need on vajalikud heitgaasijaotuse kontrollimiseks ning neid saab jaotamise täpse juhtimise eesmärgil kasutada siseneva õhu vooluhulga reguleerimiseks. Lahjendusaste arvutatakse märgistusgaasi kontsentratsioonide alusel.

Lahjendamata heitgaas juhitakse väljalasketorust EP lahjendustunnelisse DT läbi proovivõtturi SP ja ülekandetoru TT düüside või Venturi torude kogumit sisaldava voolujaoturi abil. Esimene (FD1) asub EPs ja teine (FD2) TTs. Peale selle on vaja kasutada kahte rõhureguleerimisventiili (PCV1 ja PCV2), mis säilitavad EP vasturõhu ja DT rõhu reguleerimisega konstantse heitgaasijaotuse. PCV1 asub EPs väljalasketorust SP allavoolu, PCV2 asub suruventilaatori PB ja DT vahel. Märgistusgaasi (CO2 või NOx) kontsentratsioonid mõõdetakse lahjendamata heitgaasis, lahjendatud heitgaasis ja lahjendusõhus heitgaasianalüsaatori(te) EGA abil. Need on vajalikud heitgaasijaotuse kontrollimiseks ning neid saab kasutada PCV1 ja PCV2 reguleerimiseks, et juhtida täpselt jaotust. Lahjendusaste arvutatakse märgistusgaasi kontsentratsioonide alusel.

Lahjendamata heitgaas juhitakse Venturi toruga VN lahjendustunnelis DT tekitatud negatiivse rõhu tõttu proovivõtturi SP ja ülekandetoru TT kaudu väljalasketorust EP lahjendustunnelisse DT. Ülekandetoru TT läbiva gaasi vooluhulk oleneb impulsivahetusest Venturi alas ning on seega sõltuv gaasi absoluutsest temperatuurist TT väljalaskeava juures. Sellest tulenevalt ei ole heitgaasijaotus tunneli antud vooluhulga korral konstantne ning lahjendusaste on väikesel koormusel veidi väiksem kui suurel koormusel. Märgistusgaasi kontsentratsioonid (CO2 või NOx) mõõdetakse lahjendamata heitgaasis, lahjendatud heitgaasis ja lahjendusõhus heitgaasianalüsaatori(te) EGA abil ning lahjendusaste arvutatakse selliselt mõõdetud väärtustest.

Lahjendamata heitgaas juhitakse väljalasketorust EP lahjendustunnelisse DT ülekandetoru TT kaudu isokineetilise proovivõtturi ISP abil. Heitgaasitoru ja proovivõtturi sisselaskeava vahelist heitgaasi rõhkude vahet mõõdetakse rõhuanduri DPT abil. Saadud signaal edastatakse vooluhulgaregulaatorisse FC1, mis reguleerib suruventilaatorit PB nii, et rõhkude vahe proovivõtturi otsa juures on püsivalt null. Selleks võetakse väike osa lahjendusõhust, mille vooluhulk on juba kindlaks määratud vooluhulgamõõturi FM1 abil, ning juhitakse see pneumaatilise düüsi abil ülekandetorusse TT. Kõnealustes tingimustes on heitgaasi kiirus väljalasketorus EP ja proovivõtturis ISP identne ning väljalasketoru ISP ja ülekandetoru TT läbiv vool on püsiva suurusega (jaotatud) heitgaasivoolu osa. Jaotussuhe leitakse EP ja ISP ristlõikepindalade alusel. Lahjendusõhk imetakse läbi lahjendustunneli DT imiventilaatori SB abil ning FM1 abil mõõdetakse vooluhulk DT sisselaskeava juures. Lahjendusaste arvutatakse lahjendusõhu vooluhulga ja jaotussuhte alusel.

Lahjendamata heitgaas juhitakse väljalasketorust EP lahjendustunnelisse DT ülekandetoru TT kaudu isokineetilise proovivõtturi ISP abil. Heitgaasitoru ja proovivõtturi sisselaskeava vahelist heitgaasi rõhkude vahet mõõdetakse rõhuanduri DPT abil. Saadud signaal edastatakse vooluhulgaregulaatorisse FC1, mis reguleerib imiventilaatorit SB nii, et rõhkude vahe proovivõtturi otsa juures on püsivalt null. Kõnealustes tingimustes on heitgaasi kiirus väljalasketorus EP ja proovivõtturis ISP identne ning väljalasketoru ISP ja ülekandetoru TT läbiv vool on püsiva suurusega (jaotatud) heitgaasivoolu osa. Jaotussuhe leitakse EP ja ISP ristlõikepindalade alusel. Lahjendusõhu vooluhulka mõõdetakse vooluhulgamõõturiga FM1. Lahjendusaste arvutatakse lahjendusõhu vooluhulga ja jaotussuhte alusel.

Kõnealustes süsteemides seatakse ülekandetorusse kulgev gaasivool kiiruse ja/või rõhu osas vastavusse heitgaasi koguvooluga ning seetõttu peab heitgaasvool proovivõtturi juures olema häireteta ja ühtlane. Selle saavutamiseks kasutatakse tavaliselt resonaatorit ja sirget juurdevoolutoru proovivõtupunktist ülesvoolu. Jaotussuhe arvutatakse seejärel kergesti mõõdetavate väärtuste põhjal, milleks on näiteks torude läbimõõdud. Tuleb märkida, et isokineesi kasutatakse ainult voolutingimuste kohandamisel, mitte suuruselise jaotuse kohandamisel. Viimane ei ole tavaliselt vajalik, sest tahked osakesed on piisavalt väikesed, et gaasivooga kaasa liikuda,

Punktides 1.2.1 ja 1.2.2 ning joonistel 4–15 on esitatud soovitatavate lahjendus- ja proovivõtusüsteemide üksikasjalik kirjeldus. Kuna erinevate konfiguratsioonidega on võimalik saavutada samaväärseid tulemusi, ei ole täpne vastavus kõnealustele joonistele vajalik. Lisateabe saamiseks ja alamsüsteemide töö koordineerimiseks on lubatud kasutada selliseid lisaseadmeid nagu mõõteriistad, ventiilid, solenoidid, pumbad ja lülitid. Teatavate süsteemide täpsuse tagamiseks mittevajalikud muud komponendid võib ära jätta, kui seda tehakse hea inseneritava kohaselt.

Punktis 1.1.1 ning joonistel 2 ja 3 on esitatud soovitatavate proovivõtu- ja analüüsisüsteemide üksikasjalik kirjeldus. Kuna erinevate konfiguratsioonidega on võimalik saavutada samaväärseid tulemusi, ei ole täpne vastavus kõnealustele joonistele vajalik. Lisateabe saamiseks ja alamsüsteemide töö koordineerimiseks on lubatud kasutada selliseid lisaseadmeid nagu mõõteriistad, ventiilid, solenoidid, pumbad ja lülitid. Teatavate süsteemide täpsuse tagamiseks mittevajalikud muud komponendid võib ära jätta, kui seda tehakse hea inseneritava kohaselt.

(2) NOx puhul tuleb NOx kontsentratsioon (NOx conc või NOx conc c) korrutada teguriga K HNOx (punktis 1.3.3 osutatud NOx niiskuskorrigeerimistegur) järgmiselt: K HNOx · conc või K HNOx · conc c.

(1) NOx puhul tuleb NOx kontsentratsioon (NOx conc või NOx conc c) korrutada teguriga KHNOx (punktis 1.3.3 osutatud NOx niiskuskorrigeerimistegur) järgmiselt: K HNOx · conc või K HNOx · conc c.

Heitkoguste arvutamiseks lahjendatud heitgaasis on vaja teada lahjendatud heitgaasi massivooluhulka. Lahjendatud heitgaasi koguvooluhulk tsüklis M TOTW (kg katse kohta) arvutatakse tsükli jooksul mõõdetud väärtuste ja vooluhulga mõõtmise seadme vastavate kalibreerimisandmete alusel (V 0 PDP korral, K V CFV korral, C d SSV korral): võib kasutada punktis 2.2.1 kirjeldatud vastavaid meetodeid. Kui tahkete osakeste (M SAM) ja gaasiliste saasteainete proovi kogumass ületab 0,5 % CVSi koguvooluhulgast (M TOTW), reguleeritakse CVSi vooluhulka väärtuse M SAM suhtes või suunatakse tahkete osakeste proovivõtuvool vooluhulga mõõtmise seadmest eespool CVSi tagasi.

Kui hetkekontsentratsioonid on mõõdetud kuivas heitgaasis, tuleb need ümber arvutada niiskele gaasile järgmiste valemite abil:

Tahkete osakeste korral kasutatakse heitgaasi massivooluhulga signaale osavoolu lahjendussüsteemi juhtimiseks, et võtta heitgaasi massivooluhulgaga proportsionaalne proov. Proportsionaalsuse kvaliteeti kontrollitakse proovi ja heitgaasivoolu vahelise regressioonanalüüsiga, mida on kirjeldatud 4A lisa 1. liite punktis 2.4.

conc c on taustkorrigeeritud kontsentratsioon

Tahkete osakeste hindamisel registreeritakse igas režiimis filtreid läbivate proovide kogumass (M SAM,i). Filtrid asetatakse tagasi kaalumiskambrisse ja neid konditsioneeritakse vähemalt ühe tunni jooksul, kuid mitte kauem kui 80 tundi, ning seejärel need kaalutakse. Registreeritakse filtrite brutokaal ning lahutatakse omakaal (vt 4A lisa punkt 3.1). Tahkete osakeste mass (M f ühefiltrimeetodi ja M f,i mitmefiltrimeetodi korral) on põhi- ja abifiltritele kogunenud tahkete osakeste masside summa. Taustkorrigeerimise korral tuleb registreerida filtreid läbiva lahjendusõhu mass (M DIL) ja tahkete osakeste mass (M d). Rohkem kui ühe mõõtmise korral tuleb iga üksiku mõõtmise kohta välja arvutada jagatis M d/M DIL ning saadud väärtused keskmistada.

Kuna Q SSV on Re valemi lähtesuuruseks, tuleb arvutusi alustada Venturi toru kalibreerimisel alglähenditest Q SSV või C d väärtuste kohta ning korrata arvutusi, kuni saadakse Q SSV jaoks koonduvad väärtused. Koonduvusel põhinev meetod peab andma täpsuseks vähemalt 0,1 % punktile vastavast väärtusest.

SSV kalibreerimine põhineb eelhelikiirusega Venturi toru vooluhulga valemil. Gaasivool on sisselaskeava rõhu ja temperatuuri ning SSV sisselaskeava ja ahendi vahelise rõhulanguse funktsioon, nagu on näha järgmisest valemist:

Kriitilise vooluhulga määramiseks koostatakse graafik Kv ja Venturi toru sisselaskeavas oleva rõhu vahelise sõltuvuse kohta. Kriitilise (drosseldatud) vooluhulga korral on K v väärtus suhteliselt konstantne. Rõhu langedes (vaakumis sügavus suureneb) Venturi toru drosseldav toime kaob ning K v väheneb, mis näitab et CFV töötab väljaspool lubatavat piirkonda.

CFV kalibreerimisel võetakse aluseks valem Venturi toru kriitilise vooluhulga jaoks. Gaasivool on Venturi toru sisselaskeava juures oleva rõhu ja temperatuuri funktsioon, nagu on näha järgmisest valemist:

Sõltumatu võrdluseks kasutatav vooluhulgamõõtur, millel on proovi vooluhulga jaoks sobiv mõõtepiirkond, ühendatakse järjestikku proovivõtturiga viimase vahetus läheduses. Selle vooluhulgamõõturi ülekandeaeg peaks olema väiksem kui 100 ms reageerimisaja mõõtmisel kasutatava vooluhulga sammu kohta ja selle voolutakistus peab olema piisavalt väike, et mitte mõjutada osavoolu lahjendussüsteemi dünaamilist toimimist, ning see peaks vastama heale inseneritavale.

Juhul kui eespool kirjeldatud kalibreerimismenetluse registreeritud andmete alusel saab näidata, et vooluhulgamõõturi kalibreering on pikema aja jooksul stabiilne, võib katse-eelse kontrollimise ära jätta.

Sellisel juhul ei ole mõõtetäpsus ± 2 % G TOTW ja G DILW puhul piisav G SE vastuvõetava mõõtetäpsuse tagamiseks. Kui gaasi vooluhulk määratakse kindlaks vooluhulkade vahe mõõtmise kaudu, peab erinevuse maksimaalne viga olema selline, et G SE määramise täpsus jääks vahemikku ± 5 %, kui lahjendusaste on väiksem kui 15. Seda saab arvutada kõigi mõõteseadmete vigade ruutkeskmise abil.

Iga osa tuleb kalibreerida nii sageli, kui see on käesoleva eeskirja kohaste täpsusnõuete täitmiseks vajalik. Käesolevas osas kirjeldatakse 4A lisa 1. liite punktis 1.5 ja 4. liites nimetatud osade kalibreerimismeetodit.

Iga gaasi kontsentratsioonijälg tuleb registreerida. Reageerimisaeg on määratletud kui ajavahemik gaasi ümberlülitamise ja vastava registreeritud kontsentratsioonimuutuse vahel. Süsteemi reageerimisaeg (t 90) koosneb mõõtedetektori viiteajast ja detektori tõusuajast. Viiteaeg on määratletud kui aeg gaasi ümberlülitamisest (t 0) kuni 10 %ni saavutamiseni lõppnäidust (t 10). Tõusuaeg on määratletud ajana, mil näit jõuab 10 %-lt 90 %ni lõppnäidust (t 90–t 10).

Märkus. On oluline, et sellisel kontrollimisel on NO2 kontsentratsioon NO võrdlusgaasis minimaalne, sest vee summutava mõju arvutustes ei ole arvesse võetud NO2 absorbeerumist vees.

ning see registreeritakse väärtusena De. Diiselmootorite heitgaaside korral arvutatakse katse ajal eeldatav heitgaaside veeauru kontsentratsioon (%) eeldusel, et kütuses sisalduvate H ja C aatomite suhe on 1,8:1,0, kas heitgaaside suurima CO2 kontsentratsiooni või lahjendamata CO2 võrdlusgaasi kontsentratsiooni (A, mõõdetuna vastavalt punktile 1.9.2.1) alusel järgmiselt:

ning see registreeritakse väärtusena H. (Veeaurus) lahjendatud NO võrdlusgaasi eeldatav kontsentratsioon arvutatakse järgmiselt:

Kõnealust kontrolli rakendatakse ainult niiske gaasi kontsentratsiooni mõõtmisel. Vee summutava mõju arvutamisel tuleb arvesse võtta, et NO võrdlusgaas lahjendatakse veeauruga ning et veeauru kontsentratsiooni segus tuleb reguleerida, et see vastaks katse ajal eeldatavale kontsentratsioonile. Läbi (H)CLD juhitakse võrdlusgaas, milles NO sisaldus vastab 80–100 % tavapärase töövahemiku skaala lõppväärtusest ja registreeritakse NO sisaldusele vastav väärtus D. NO gaas juhitakse toatemperatuuril mullidena läbi vee ja läbi (H)CLD ja registreeritakse NO sisaldusele vastav väärtus C. Määratakse vee temperatuur ning registreeritakse vastav väärtus F. Määratakse segus sisalduva küllastunud veeauru rõhk temperatuuril, mis vastab barbotööris oleva vee temperatuurile (F), ja registreeritakse rõhu väärtus G. Veeauru kontsentratsioon (%) segus arvutatakse järgmiselt:

CO2 võrdlusgaas kontsentratsiooniga 80–100 % suurima mõõtepiirkonna skaala lõppväärtusest juhitakse läbi NDIR analüsaatori ning registreeritakse CO2 sisaldusele vastav väärtus A. Seejärel lahjendatakse võrdlusgaasi ligikaudu 50 % NO võrdlusgaasiga ning see juhitakse läbi NDIR- ja (H)CLD analüsaatorite, seejuures registreeritakse CO2 ja NO sisaldusele vastavad väärtused B ja C. Seejärel CO2 vool katkestatakse ning läbi (H)CLD juhitakse ainult NO võrdlusgaas ja registreeritakse NO sisaldisele vastav väärtus D.

CO analüsaatori tööd võivad häirida vesi ja CO2. Seetõttu puhutakse toatemperatuuril veest läbi CO2 võrdlusgaas, mille kontsentratsioon vastab 80–100 % katse suurima skaala lõppväärtusest ning tulemus registreeritakse. Analüsaatori näit ei tohi erineda üle 1 % skaala lõppväärtusest, kui mõõtepiirkond on 300 ppm või suurem, või üle 3 ppm, kui mõõtepiirkond on väiksem kui 300 ppm.

nullnäitu kontrollitakse veel kord. Kui see on muutunud rohkem kui ± 1 % skaala lõppväärtusest, korratakse katset;

nullnäitu kontrollitakse veel kord. Kui see on muutunud rohkem kui 0,5 % skaala lõppväärtusest, korratakse punktides a ja b ette nähtud toiminguid;

Hapniku segava toime määramiseks kasutatava kontrollgaasi propaanisisaldus peab olema 350 ppm C ± 75 ppm C süsivesinikke. Kontsentratsioon määratakse kalibreerimisgaasi lubatud hälbeid arvestades kõikide süsivesinike ja lisandite kromatograafilise analüüsi või dünaamilise segamise teel. Täitehapniku peamine lahjendi on lämmastik. Diiselmootorite katsetamiseks nõutavad segud on järgmised:

NO mõõterežiimile lülitamisel, kui osonaator on välja lülitatud, katkestatakse ka hapniku või sünteetilise õhu vool. Analüsaatori NOx näidu kõrvalekalle võib olla kuni ± 5 % punkti 1.7.2 kohasel mõõtmisel saadud väärtusest. (Analüsaator on NO mõõterežiimis.)

Seejärel lülitatakse NO analüsaator NOx mõõterežiimi, nii et gaasisegu (koostisega NO, NO2, O2 ja N2) läbib konverterit. Kontsentratsiooni näit a registreeritakse. (Analüsaator on NOx mõõterežiimis.)

Nüüd lülitatakse osonaator sisse, et tekitada piisavalt osooni, millega alandatakse NO kontsentratsiooni 20 protsendini (vähemalt 10 %) punktis 1.7.2 esitatud kalibreerimiskontsentratsioonist. Kontsentratsiooni näit d registreeritakse. (Analüsaator on NO mõõterežiimis.)

Kontsentratsiooni väärtus c tuleb registreerida. Osonaator on kogu toimingu ajal välja lülitatud.

T-liitmiku kaudu lisatakse gaasivoole pidevalt hapnikku või nullõhku, kuni saadud kontsentratsiooni näit on ligikaudu 20 % väiksem punktis 1.7.2 esitatud kalibreerimisgaasi kontsentratsioonist. (Analüsaator on NO mõõterežiimis.)

CLD ja HCLD kalibreeritakse kõige sagedamini kasutatavas mõõtepiirkonnas null- ja võrdlusgaasi kasutades tootja tehniliste nõuete kohaselt (NO sisaldus peab moodustama umbes 80 % mõõtepiirkonnast ning NO2 kontsentratsioon gaaside segus peab olema alla 5 % NO kontsentratsioonist). NOx analüsaator peab olema NO mõõterežiimis, et võrdlusgaas ei läbiks konverterit. Kontsentratsiooni näit registreeritakse.

Kasutada võib muud tehnoloogiat (näiteks arvuti, mõõtepiirkonna elektrooniline kontroll jne), kui suudetakse tõestada, et selle täpsus on samaväärne.

Märkus. Lubatud on ka muud gaasikombinatsioonid, tingimusel et gaasid ei reageeri üksteisega.

NO ja puhastatud lämmastik (selles kalibreerimisgaasis sisalduv NO2 kogus ei tohi moodustada üle 5 % NO sisaldusest);

(saaste ≤ 1 ppm C, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO)

(saaste ≤ 1 ppm C, ≤ 1 ppm CO, ≤ 400 ppm CO2, ≤ 0,1 ppm NO)

Iga analüsaatorit tuleb kalibreerida nii sageli, kui see on käesoleva eeskirja kohaste täpsusnõuete täitmiseks vajalik. Käesolevas osas kirjeldatakse 1. liite punktis 1.4.3 nimetatud analüsaatorite kalibreerimismeetodit.

Kambris (või ruumis) ei tohi olla saastet (näiteks tolmu), mis võiks langeda tahkete osakeste filtritele nende stabiliseerumise ajal. Kõrvalekalded punktis 2.4.2.1 esitatud kaalumisruumi tehnilistest nõuetest on lubatud juhul, kui kõrvalekallete kestus ei ületa 30 minutit. Kaalumisruum peab enne töötajate sisenemist vastama ettenähtud nõuetele. Nelja tunni jooksul enne proovifiltri (filtrite paari) kaalumist, kuid eelistatavalt samal ajal, tuleb kaaluda vähemalt kaks kasutamata võrdlusfiltrit või võrdlusfiltrite paari. Need peavad olema proovifiltritega sama suurusega ja samast materjalist.

Lahjendatud heitgaasi proov võetakse katseseeria ajal järjestikku asetsevate filtrite paari abil (üks põhi- ja üks abifilter). Abifiltri kaugus põhifiltrist ei tohi olla üle 100 mm allavoolu ning see ei tohi põhifiltriga kokku puutuda. Filtreid võib kaaluda eraldi või paaris, nii et filtrite määrdunud pooled asetsevad vastamisi.

G TOTW ja G DILW absoluutne täpsus on ± 2 % skaala lõppväärtusest, G TOTW ja G DILW vahe maksimumviga on 0,2 % piires ning lineaarsusviga on ± 0,2 % suurimast katse ajal saadud G TOTW väärtusest.

Sellisel juhul ei ole G TOTW ja G DILW täpsus ± 2 % piisav G SE vastuvõetava täpsuse tagamiseks. Kui gaasi vooluhulk määratakse kindlaks vooluhulkade vahe mõõtmise kaudu, peaks vahe suurim lubatav viga olema selline, et G SE täpsus jääks vahemikku ± 5 %, juhul kui lahjendusaste on väiksem kui 15. Seda saab arvutada kõigi mõõtevahendite vigade ruutkeskmise abil.

G SE ja G EXHW vahelise korrelatsiooni leidmiseks kasutatakse tegeliku katse ajal kogutud andmeid, kus G EXHW aeg on seatud G SE suhtes vastavusse t 50,F võrra (aja seadmisel ei kasutata t 50,P väärtust). See tähendab, et G EXHW ja G SE vaheline ajanihe on erinevus nende ülekandeaegades, mis määratakse kindlaks vastavalt 2. liite punktile 2.6.

Valikuliselt võib teha eelkatse ning kasutada sellel saadud heitgaasi massivooluhulga signaali gaasiproovi voo juhtimisel tahkete osakeste proovivõtusüsteemi (ennetusjuhtimine). Selline toiming on nõutav, kui tahkete osakeste proovivõtusüsteemi ülekandeaeg t 50,P ja/või heitgaasi massivooluhulga signaali ülekandeaeg t 50,F on > 0,3 sekundit. Osavoolu lahjendussüsteemi õige juhtimine on saavutatav siis, kui G SE-d juhtivat eelkatse G EXHW,pre ajajälge nihutada ennetusaja t 50,P + t 50,F võrra.

Kui heitgaasi vooluhulga mõõtesüsteemi (vt eelmine punkt) ja osavoolu lahjendussüsteemi kombineeritud ülekandeaeg on lühem kui 0,3 sekundit, võib kasutada sidusjuhtimist. Kui ülekandeaeg on pikem kui 0,3 sekundit, tuleb kasutada eelsalvestatud katsel põhinevat ennetusjuhtimist. Sellisel juhul peab tõusuaeg olema ≤ 1 sekund ja kombineerimise viiteaeg ≤ 10 sekundit.

Tahkete osakeste määramisel on vaja kasutada lahjendussüsteemi. Lahjendada võib osavoolu lahjendussüsteemiga või täisvoolu lahjendussüsteemiga. Lahjendussüsteemi voolumaht peab olema piisavalt suur, et oleks täielikult välistatud vee kondenseerumine lahjendus- ja proovivõtusüsteemis ning et lahjendatud heitgaasi temperatuur vahetult filtripesadest ülesvoolu oleks püsivalt vahemikus 315 K (42 °C) kuni 325 K (52 °C). Suure õhuniiskuse korral on lubatud lahjendusõhu kuivatamine enne selle sisenemist lahjendussüsteemi. Kui ümbritseva keskkonna temperatuur on alla 293 K (20 °C), on soovitatav lahjendusõhku eelsoojendada üle 303 K (30 °C). Lahjendusõhu temperatuur enne heitgaasi juhtimist lahjendustunnelisse ei tohi siiski olla üle 325 K (52 °C).

Hargneva väljalasketorustikuga mitmesilindrilise mootori korral peab proovivõtturi sisselaskeava asuma piisavalt kaugel allavoolu, tagamaks, et proov oleks representatiivne kõigi silindrite keskmiste heitgaasikoguste suhtes. Mitmesilindriliste mootorite korral, näiteks V-mootorite korral, millel on väljalasketorustiku harude selgesti eristatavad rühmad, võib proovi võtta igast rühmast eraldi ning arvutada keskmise heite koguse. Kasutada võib ka teisi meetodeid, mille vastavus eespool nimetatud meetoditele on tõendatud. Heite arvutamisel tuleb kasutada mootori heitgaasi massivooluhulga koguväärtust.

Gaasilise heite proovivõtturid tuleb paigaldada vähemalt 0,5 meetri või väljalasketoru kolmekordsele läbimõõdule vastavale kaugusele – olenevalt sellest, kumb on suurem – heitgaasisüsteemi väljalaskeavast ülesvoolu ning piisavalt mootori lähedale, tagamaks, et heitgaasi temperatuur proovivõtturi juures on vähemalt 343 K (70 °C).

Süsivesinike analüüsimisel kasutatakse kuumleek-ionisatsioondetektori tüüpi (HFID) analüsaatorit, mille korral detektor, ventiilid, torustik jne on kuumutatud selliselt, et gaasi temperatuur püsiks väärtusel 463 K (190 °C) ± 10 K.

Võrdlustriiv ühe tunni jooksul peab olema alla 2 % skaala lõppväärtusest kõige madalamas kasutatud vahemikus. Võrdlusväärtus on määratluse kohaselt võrdlusnäidu ja nullnäidu vahe. Võrdlusnäit on määratluse kohaselt keskmine näit võrdlusgaasi puhul 30 sekundi jooksul koos müraga.

Korduvus, mis määratluse kohaselt on 10 korduva näidu 2,5-kordne standardhälve teatava kalibreerimis- või võrdlusgaasi puhul, ei tohi olla suurem kui ± 1 % skaala lõppväärtusele vastavast kontsentratsioonist iga kasutatava mõõtepiirkonna kohta, mis on suurem kui 155 ppm (või ppm C) või ± 2 % iga mõõtepiirkonna kohta, mis on alla 155 ppm (või ppm C).

Kui skaala lõppväärtus on 155 ppm (või ppm C) või väiksem või kui kasutatakse lugemisseadmeid (arvuteid, andmeregistraatoreid), mis võimaldavad saavutada piisava täpsuse ja eraldusvõime allpool 15 % skaala lõppväärtusest, on vastuvõetavad ka kontsentratsioonid, mis jäävad allapoole 15 % skaala lõppväärtusest. Sellisel juhul tuleb kalibreerimiskõverate täpsuse tagamiseks teha täiendavad kalibreerimised – 4A lisa 2. liite punkt 1.5.5.2

Heitkoguste arvutamiseks lahjendatud heitgaasis on vaja teada lahjendatud heitgaasi massivooluhulka. Lahjendatud heitgaasi koguvooluhulk tsükli jooksul (kilogrammi katse kohta) arvutatakse tsüklis mõõdetud väärtuste ja vooluhulga mõõteseadme vastavate kalibreerimisandmete alusel (V0 PDP korral, KV CFV korral, Cd SSV korral): kasutatakse 3. liite punktis 2.2.1 kirjeldatud vastavaid meetodeid. Kui tahkete osakeste ja gaasiliste saasteainete proovi kogumass ületab 0,5 % CVSi koguvooluhulgast, reguleeritakse CVSi vooluhulka või suunatakse tahkete osakeste proovi vool CVSi tagasi enne, kui see jõuab vooluhulga mõõtmise seadmeni.

Märkus. Arvutus on kasutatav diislikütuse korral, mille H/C suhe on 1,8.

Osavoolu lahjendussüsteemi juhtimisel on nõutav lühem reageerimisaeg. Sidusjuhtimisega osavoolu lahjendussüsteemi korral on nõutav reageerimisaeg ≤ 0,3 sekundit. Eelsalvestatud katsel põhineva ennetusjuhtimisega osavoolu lahjendussüsteemi korral on heitgaasi vooluhulga mõõtmissüsteemi nõutav reageerimisaeg ≤ 5 sekundit tõusuajaga ≤ 1 sekund. Süsteemi reageerimisaja peab määrama mõõtevahendi tootja. Heitgaasi vooluhulga ja osavoolu lahjendussüsteemi kombineeritud reageerimisajale esitatavad nõuded on esitatud punktis 2.4.

Kasutatakse mootori dünamomeetrit, mille omadused võimaldavad korraldada käesoleva lisa 4. liites kirjeldatud katsetsüklit. Pöördemomendi ja pöörlemiskiiruse mõõtmiseks kasutatavad vahendid peavad võimaldama mõõta võimsust märgitud piirides. Võimalik, et on vaja lisaarvutusi. Mõõteriistad peavad olema niivõrd täpsed, et ei ületata tabelis 4 esitatud arvude suurimaid lubatud hälbeid.

Kambris (või ruumis) ei tohi olla saastet (näiteks tolmu), mis võiks langeda tahkete osakeste filtritele nende stabiliseerumise ajal. Kõrvalekalded punktis 1.5.2.1 esitatud kaalumisruumi tehnilistest nõuetest on lubatud juhul, kui kõrvalekallete kestus ei ületa 30 minutit. Kaalumisruum peab enne töötajate sisenemist vastama ettenähtud nõuetele. Nelja tunni jooksul enne proovifiltri (filtrite paari) kaalumist, kuid eelistatavalt samal ajal, tuleb kaaluda vähemalt kaks kasutamata võrdlusfiltrit või võrdlusfiltrite paari. Need peavad olema proovifiltritega sama suurusega ja samast materjalist.

Lahjendatud heitgaasi proov võetakse katseseeria ajal järjestikku asetsevate filtrite paari abil (üks põhi- ja üks abifilter). Abifiltri kaugus põhifiltrist ei tohi olla üle 100 mm allavoolu ning see ei tohi põhifiltriga kokku puutuda. Filtreid võib kaaluda eraldi või paaris, nii et filtrite määrdunud pooled asetsevad vastamisi.

Tahkete osakeste kindlaksmääramiseks on vaja kasutada lahjendussüsteemi. Lahjendada võib osa- või täisvoolu lahjendussüsteemiga. Lahjendussüsteemi voolumaht peab olema piisavalt suur, et oleks täielikult välistatud vee kondenseerumine lahjendus- ja proovivõtusüsteemis ning et lahjendatud heitgaasi temperatuur vahetult filtripesadest ülesvoolu oleks püsivalt vahemikus 315 K (42 °C) kuni 325 K (52 °C). Suure õhuniiskuse korral on lubatud lahjendusõhu kuivatamine enne selle sisenemist lahjendussüsteemi. Kui ümbritseva keskkonna temperatuur on alla 293 K (20 °C), on soovitatav lahjendusõhku eelsoojendada üle 303 K (30 °C). Lahjendusõhu temperatuur enne heitgaasi juhtimist lahjendustunnelisse ei tohi siiski olla üle 325 K (52 °C).

Hargneva väljalasketorustikuga mitmesilindrilise mootori korral peab proovivõtturi sisselaskeava asuma piisavalt kaugel allavoolu, tagamaks proov representatiivsust kõigi silindrite keskmiste heitgaasikoguste suhtes. Mitmesilindriliste mootorite korral, näiteks V-mootorite korral, millel on väljalasketorustiku harude selgesti eristatavad rühmad, võib proovi võtta igast rühmast eraldi ning arvutada keskmise heite koguse. Kasutada võib ka teisi meetodeid, mille vastavus eespool nimetatud meetoditele on tõendatud. Väljalaskeheite arvutamisel tuleb kasutada mootori heitgaasi massivooluhulga koguväärtust.

Gaasilise heite proovivõtturid tuleb paigaldada võimalikult kaugele, vähemalt 0,5 meetri või väljalasketoru kolmekordsele läbimõõdule vastavale kaugusele (olenevalt sellest, kumb on suurem) heitgaasisüsteemi väljalaskeavast ülesvoolu ning piisavalt mootori lähedale, tagamaks, et heitgaasi temperatuur proovivõtturi juures on vähemalt 343 K (70 °C).

Süsivesinike analüüsimisel kasutatakse kuumleek-ionisatsioondetektorit (HFID analüsaatorit), mille korral detektor, ventiilid, torustik jne on kuumutatud selliselt, et gaasi temperatuur püsiks väärtusel 463 K (190 °C) ± 10 K.

Kasutatavaid mõõtmispõhimõtteid on kirjeldatud käesoleva liite punktides 1.4.3.1–1.4.3.5. Mõõtmissüsteeme on üksikasjalikult kirjeldatud 4A lisa 4. liites.

Võrdlustriiv ühe tunni jooksul peab olema alla 2 % skaala lõppväärtusest kõige madalamas kasutatud vahemikus. Võrdlusväärtus on määratluse kohaselt võrdlusnäidu ja nullnäidu vahe. Võrdlusnäit on määratluse kohaselt keskmine näit võrdlusgaasi puhul 30 sekundi jooksul koos müraga.

Korduvus, mis määratluse kohaselt on 10 korduva lugemi 2,5-kordne standardhälve teatava kalibreerimis- või võrdlusgaasi puhul, ei tohi olla suurem kui ± 1 % skaala lõppväärtusele vastavast kontsentratsioonist iga kasutatava mõõtepiirkonna kohta, mis on suurem kui 155 ppm (või ppm C), või ± 2 % iga mõõtepiirkonna kohta, mis on alla 155 ppm (või ppm C).

Kui skaala lõppväärtus on 155 ppm (või ppm C) või väiksem või kui kasutatakse lugemisseadmeid (arvuteid, andmeregistraatoreid), mis võimaldavad saavutada piisava täpsuse ja eraldusvõime allpool 15 % skaala lõppväärtusest, on vastuvõetavad ka kontsentratsioonid, mis jäävad allapoole 15 % skaala lõppväärtusest. Sellisel juhul tuleb kalibreerimiskõverate täpsuse tagamiseks teha täiendavad kalibreerimised – 4A lisa 2. liite punkt 1.5.5.2.

Märkus. Arvutus on kasutatav diislikütuse korral, mille H/C suhe on 1,8.

Katsetes tuleb kasutada mootori dünamomeetrit, mille omadused võimaldavad korraldada 4A lisa punktis 3.7.1 kirjeldatud katsetsüklit. Pöördemomendi ja pöörlemiskiiruse mõõtmiseks kasutatavad vahendid peavad võimaldama mõõta võimsust märgitud piirides. Võimalik, et on vaja lisaarvutusi. Mõõteriistad peavad olema niivõrd täpsed, et ei ületata punktis 1.3 esitatud arvude suurimaid lubatud hälbeid.

Ainult regressiooni puhul on lubatud punktide väljajätmine tabelis 2 märgitud kohtades enne regressioonarvutust. Kõnealuseid punkte ei tohi aga välja jätta tsükli töö ja heite arvutamisel. Tühikäigupunkt on määratletud punktina, milles pöördemomendi ja pöörlemiskiiruse normaliseeritud etalonväärtus on 0 %. Punktide väljajätmist võib rakendada kogu tsüklile või selle mis tahes osale.

Mootoril lastakse seista 20 ± 1 minuti jooksul. Mootor ja dünamomeeter valmistatakse ette kuumkäivituskatseks. Tühjendatud proovivõtukotid ühendatakse lahjendatud heitgaasi ja lahjendusõhu proovivõtusüsteemidega. CVS lülitatakse sisse (selle kasutamise korral või kui see on veel sisse lülitamata) või ühendatakse heitgaasisüsteem CVSiga (kui see ei ole ühendatud). Käivitatakse proovivõtupumbad (välja arvatud tahkete osakeste proovivõtupump või -pumbad), mootori jahutusventilaator(id) ja andmekogumissüsteem.

Täisvoolu lahjendussüsteemi kasutamisel reguleeritakse proovivõtupumpa(sid) nii, et tahkete osakeste proovivõtturit või ülekandetoru läbiv vooluhulk püsib tasemel ± 5 % määratud vooluhulgast. Voolu kompenseerimisega süsteemi kasutamisel (st proovivõtuvoolu proportsionaalsel juhtimisel) tuleb näidata, et peatunneli voolu ja tahkete osakeste proovivõtuvoolu suhe ei muutu rohkem kui ± 5 % selle määratud väärtusest (välja arvatud proovivõtmise esimese 10 sekundi vältel).

Täisvoolu lahjendussüsteemi kasutamisel mõõdetakse HC ja NOx lahjendustunnelis pidevalt vähemalt 2 Hz sagedusega. Keskmised kontsentratsioonid määratakse analüsaatori signaalide integreerimise teel katsetsükli kestel. Süsteemi reageerimisaeg ei tohi olla pikem kui 20 sekundit ning seda kohandatakse vajaduse korral CVS voolukõikumistega ja proovivõtuaja/katsetsükli nihetega. CO ja CO2 määratakse integreerimise või tsükli ajal proovivõtukotti kogutud kontsentratsioonide analüüsimise teel. Gaasiliste saasteainete kontsentratsioonid lahjendusõhus määratakse integreerimise või taustproovi kogumiskotti kogumise teel. Kõik muud andmed, mida on vaja mõõta, salvestatakse vähemalt 1sekundilise sagedusega (1 Hz).

Võib kasutada loomulikku jahtumist või sundjahutamist. Sundjahutamise korral tuleb lähtuda heast inseneritavast, et luua mootorile jahutusõhku suunavad süsteemid ja jahutusõli läbi mootori õlitussüsteemi saatvad süsteemid, eemaldada soojus jahutusvedelikust mootori jahutussüsteemi kaudu ning eemaldada soojus heitgaasi järeltöötlussüsteemist. Järeltöötlusseadme sundjahutuse korral ei tohi jahutusõhku kasutada enne, kui järeltöötlussüsteemi temperatuur on langenud alla katalüütilise aktiveerimistemperatuuri. Keelatud on kasutada jahutusmeetodit, mis ei anna tulemuseks representatiivseid heitkoguseid.

4.4.2. Mootori katsetamisel pöörisvooldünamomeetri abil on soovitatav, et punktide arv, kus erinevus on väiksem kui – 5 % suurimast pöördemomendist, ei oleks suurem kui 30 (kus Tsp on vajalik pöördemoment, nsp on mootori pöörlemiskiiruse tuletis ja ΘD on pöörisvooldünamomeetri pöördeinertsus).

Kui mõõdetud võrdluskiirus jääb ± 3 % piiresse tootja määratud võrdluskiirusest, võib määratud võrdluskiirust heitekatses kasutada. Kui hälve on suurem, kasutatakse heitekatses mõõdetud võrdluskiirust. (See on kooskõlas standardiga ISO 8178-11:2006.)

(Maksimaalne pöörlemiskiirus on mootori suurim pöörlemiskiirus, mille puhul saavutatakse 70 % nimivõimsusest, samas kui minimaalne pöörlemiskiirus on mootori väikseim pöörlemiskiirus, mille puhul saavutatakse 50 % nimivõimsusest).

mootorit on mehaaniliselt muudetud või ümber kalibreeritud ning see võib mõjutada mootori tööd.

Kõik punkti 4.4.2 kohaselt registreeritud andmed ühendatakse punktidevahelise lineaarse interpolatsiooni abil. Saadud pöördemomendi kõver on kaardistuskõver ning seda kasutatakse 5. lisa kohases mootori dünamomeetri graafikus esitatud normaliseeritud pöördemomendi väärtuste teisendamiseks katsetsükli tegelikeks pöördemomendi väärtusteks, nagu on kirjeldatud punktis 4.3.3.

Mootorit soojendatakse maksimumvõimsusel, et stabiliseerida mootori parameetrid tootja soovituse ja hea inseneritava kohaselt. Pärast mootori stabiliseerimist kaardistatakse see vastavalt järgmistele menetlustele.

n hi × 1,02 või kiirus, mille puhul täiskoormuse pöördemoment langeb nullini, olenevalt sellest, kumb kiirus on väiksem (kus n hi on maksimaalne pöörlemiskiirus, määratletud kui mootori suurim pöörlemiskiirus, mille puhul tekitatakse 70 % deklareeritud maksimaalsest võimsusest).

Maanteeväline siirdetsükkel (NRTC) on esitatud 5. lisa loetelus kui iga sekundi järel vahelduvatest normaliseeritud pöörlemiskiiruste ja pöördemomentide väärtustest koosnev järjestus, mida kohaldatakse kõigi käesoleva eeskirjaga hõlmatud diiselmootorite suhtes. Katse tegemiseks katsekambris tuleb normaliseeritud väärtused teisendada mootori kaardistamiskõvera alusel konkreetse katsetatava mootori tegelikeks väärtusteks. Seda teisendust nimetatakse denormaliseerimiseks ning selliselt kavandatud katsetsükkel on katsetatava mootori etalontsükkel. Tsükkel sooritatakse katsekambris nende võrdluskiiruse ja -pöördemomendi väärtustega ning registreeritakse tegelikud pöörlemiskiiruse ja pöördemomendi väärtused. Katse valideerimiseks tehakse pärast katse lõppu pöörlemiskiiruse ja pöördemomendi etalonväärtuste ja tegelike väärtuste regressioonanalüüs.

Tahkete osakeste proovivõttu ja gaasilise heite mõõtmist ei tohiks alustada enne, kui mootor on vastavalt tootja esitatud andmetele stabiliseerunud, ning need tuleb lõpetada üheaegselt.

Pärast esialgset üleminekuperioodi hoitakse etteantud pöörlemiskiirus katsetsükli iga režiimi jooksul ± 1 % piirides nimipöörlemiskiirusest või piirides ± 3 min–1, sõltuvalt sellest, kumb on suurem, välja arvatud minimaalne tühikäigu pöörlemiskiirus, mis peab jääma tootja määratud lubatavate hälvete piiresse. Ettenähtud pöördemoment hoitakse selline, et selle keskmine väärtus püsib mõõtmiste ajal ± 2 % piirides katsekiirusele vastavast maksimaalsest pöördemomendist.

Koormuse näitajad on põhivõimsusele vastava pöördemomendi protsentuaalsed väärtused, mis on kindlaks määratud suurima võimsusena muutuva võimsustsükli ajal, mis võib toimuda määratud hoolduste vahel ja määratud keskkonnatingimustes piiramatu arvu tundide jooksul aastas, kui hooldust tehakse tootja juhiste kohaselt.

Lahjendusõhku reguleeritakse selliselt, et filtrisisendi temperatuur on iga katserežiimi korral vahemikus 315 K (42 °C) kuni 325 K (52 °C). Summaarne lahjendusaste peab olema vähemalt 4.

Käivitatakse tahkete osakeste proovivõtusüsteem ning seda hoitakse ühefiltrimeetodi korral töös möödaviiguna (mitmefiltrimeetodi korral on see lahendus valikuline). Tahkete osakeste taustanivoo lahjendusõhus saab määrata lahjendusõhu juhtimisega läbi tahkete osakeste filtrite. Filtreeritud lahjendusõhu kasutamise korral võib teostada ühe mõõtmise ükskõik millal enne katset, katse ajal või pärast katset. Kui lahjendusõhku ei filtreerita, tehakse mõõtmine katse ajal võetud ühe proovi põhjal.

Kui abiseadmeid ei eemaldata, tuleb määrata nende katsekiirustel kasutatav võimsus, et välja arvutada dünamomeetri seadistused; see ei kehti mootorite suhtes, mille abiseadmed moodustavad mootori lahutamatu osa (näiteks õhkjahutusega mootorite jahutusventilaatorid).

Tootja näeb mootori jahutamiseks ette süsteemi, mis on piisava mahuga, et tagada mootori normaalsed töötemperatuurid.

Katsemootor varustatakse heitgaasisüsteemiga, mille heitgaasi vasturõhk mootori töötingimustes on ± 650 Pa tootja määratud väärtusest, mille tulemuseks on maksimaalne deklareeritud võimsus.

Katsemootorile paigaldatakse õhu sisselaskesüsteem, mis piirab puhta õhupuhasti puhul õhu sisselaset tootja määratud mootori kasutustingimustes ± 300 Pa tootja määratud väärtusest, mille tulemuseks on maksimaalne õhuvool. Piirangud kehtestatakse nimipöörlemiskiiruse ja täiskoormuse juures. Kasutada võib katselaborisüsteemi, tingimusel et see kopeerib mootori tegelikke töötingimusi.

Katselaborisüsteemi või välise ülelaadekompressori kasutamise korral tuleb ülelaadeõhu temperatuur seadistada nii, et see vastaks täpsusega ± 5 K tootja määratud ülelaadeõhu maksimaalsele temperatuurile nimipöörlemiskiiruse ja täiskoormuse juures. Õhu vahejahuti jahutusvedeliku temperatuuri ja vooluhulka ülalnimetatud seadistuspunkti juures ei tohi kogu katsetsükli vältel muuta. Õhu vahejahuti maht peab põhinema heal inseneritaval ning see peab olema toodetava mootori tegeliku paigalduse suhtes representatiivne.

Võrdväärsuse kriteerium on täidetud, kui tsükli heite väärtuste kaalutud keskmiste kõrvalekalle on maksimaalselt ± 5 %. Kasutatav tsükkel peab vastama 4A lisa punktis 3.6.1 kirjeldatule.

4B LISA

Põllu- ja metsamajanduslikele traktoritele ning väljaspool teid kasutatavatele liikurmasinatele paigaldatavate survesüütemootorite katsemenetlus seoses mootoritest lähtuva saasteaineheitega

1. RESERVEERITUD

2. RESERVEERITUD

3. MÕISTED, TÄHISED JA LÜHENDID

3.1. Mõisted

Vt käesoleva eeskirja punkt 2.1

3.2. Üldised tähised (1)

Tähis Ühik Mõiste a 0 — regressioonisirge ja y-telje lõikepunkt a 1 — regressioonisirge tõus α sp rad/s2 mootori pöörlemiskiiruse tuletis seadistuspunktis A/Fst — õhu/kütuse stöhhiomeetriline suhe c ppm, % vol kontsentratsioon (ka μmol/mol = ppm) D — lahjendustegur d m läbimõõt E % muundamisefektiivsus e g/kWh pidurdamisega seotud heide egas g/kWh gaasiliste osakeste eriheide ePM g/kWh tahkete osakeste eriheide ew g/kWh kaalutud eriheide F F-testi statistika F — regenereerimissündmuse sagedus, mida mõõdetakse selle järgi, kui suures osas katsetest regenereerimine toimub f a — laboratooriumi atmosfääritegur k r — multiplikatiivne regenereerimistegur k Dr — allapoole korrigeerimise tegur k Ur — ülespoole korrigeerimise tegur λ — õhu ülejäägi suhtarv L — osamoment M a g/mol siseneva õhu keskmine molaarmass M e g/mol heitgaasi keskmine molaarmass M gas g/mol gaasiliste komponentide molaarmass m kg mass m gas g gaasilise heite mass katsetsükli jooksul m PM g tahkete osakeste mass katsetsükli jooksul n min-1 mootori pöörlemiskiirus n hi min-1 mootori maksimaalne pöörlemiskiirus n lo min-1 mootori minimaalne pöörlemiskiirus P kW võimsus P max kW suurim täheldatud või deklareeritud võimsus katsekiirusel katsetingimustes (tootja määratletud) P AUX kW katseks paigaldatud abiseadmete deklareeritud tarbitud koguvõimsus p kPa rõhk p a kPa kuiva õhu rõhk PF % läbivoolu osa q maw kg/s niiske siseneva õhu massivooluhulk q mdw kg/s niiske lahjendusõhu massivooluhulk q mdew kg/s lahjendatud niiske heitgaasi massivooluhulk q mew kg/s niiske heitgaasi massivooluhulk q mf kg/s kütuse massivooluhulk q mp kg/s heitgaasiproovi vooluhulk osavoolu lahjendussüsteemi sisenemisel qV m3/s mahuline vooluhulk RF — kalibreerimistegur r d — lahjendusaste r 2 — determinatsioonikordaja ρ kg/m3 tihedus σ — standardhälve S kW dünamomeetri seadistus SEE — hinnangu standardviga üleminekul y-väärtuselt x-väärtusele T °C temperatuur T a K absoluutne temperatuur T N·m mootori pöördemoment T sp N·m vajalik pöördemoment seadistuspunkti „sp” juures u — heitgaasikomponendi ja heitgaasi tiheduse suhe t s aeg Δt s ajavahemik t 10 s aeg astmelise sisendi ja 10 % lõppnäidu vahel t 50 s aeg astmelise sisendi ja 50 % lõppnäidu vahel t 90 s aeg astmelise sisendi ja 90 % lõppnäidu vahel V m3 maht W kWh töö y üldmuutuja aritmeetiline keskmine

3.3. Alaindeksid

abs absoluutne kontsentratsioon act tegelik kontsentratsioon air õhu kontsentratsioon amb kontsentratsioon ümbritsevas keskkonnas atm kontsentratsioon õhus cor korrigeeritud kontsentratsioon CFV kriitilise voolurežiimiga Venturi toru denorm denormaliseeritud kontsentratsioon dry kontsentratsioon kuivas gaasis exp eeldatav kontsentratsioon filter tahkete osakeste filter i hetkeväärtus (nt 1 Hz) i üks (mõõtmine, katse) seeriast idle tingimus tühikäigul in kontsentratsioon (milleski) leak lekkekontsentratsioon max suurim (tipp-)väärtus meas mõõdetud kontsentratsioon min väikseim väärtus mix õhu molaarmass out väljuv kontsentratsioon PDP mahtpump ref võrdluskontsentratsioon SSV eelhelikiirusega Venturi toru total üldkontsentratsioon uncor korrigeerimata kontsentratsioon vac kontsentratsioon vaakumi korral weight kalibreerimiskaal wet kontsentratsioon niiskes gaasis

3.4. Keemiliste koostisosade tähised ja lühendid (kasutatud ka alaindeksitena)

Vt käesoleva eeskirja punkt 2.2.2

3.5. Lühendid

Vt käesoleva eeskirja punkt 2.2.3

4. ÜLDNÕUDED

Mootorisüsteem projekteeritakse, valmistatakse ja paigaldatakse nii, et see vastaks käesoleva eeskirja sätetele. Tootja võetavate tehniliste meetmetega tuleb tagada, et heidet piiratakse tõhusalt käesoleva eeskirja kohaselt kogu mootori kasuliku tööea jooksul ja kasutamisel normaaltingimustes. Selleks peavad mootorid vastama punkti 5 toimivusnõuetele, kui neid katsetati vastavalt punkti 6 katsetingimustele ja punkti 7 katsemenetlusele.

5. TOIMIVUSNÕUDED

5.1. Üldnõuded

5.1.1. Reserveeritud (2)

5.1.2. Gaasiliste ja tahkete osakeste heide

Need saasteained on näiteks järgmised:

a) lämmastikoksiidid, NOx;

b) süsivesinikud, mida võidakse avaldada järgmiselt: i) kõik süsivesinikud, HC või THC; ii) metaanist erinevad süsivesinikud, NMHC;

c) tahked osakesed, PM;

d) süsinikmonooksiid, CO.

Mootorist väljuvas heitgaasis mõõdetud gaasiliste ja tahkete osakeste heite väärtused osutavad pidurdamisega seotud heitele grammides kilovatt-tunni kohta (g/kWh). Muid ühikute süsteeme võidakse kasutada asjakohase teisenduse korral.

Heide määratakse kindlaks töötsüklites (püsi- ja/või siirdetsükkel), nagu on kirjeldatud punktis 7. Mõõtmissüsteemid peavad punktis 9 osutatud mõõteseadmetega läbima punkti 8 kohased kalibreerimis- ja toimivuskontrollid.

Kui leiab tõestamist, et muud süsteemid või analüsaatorid annavad võrdväärseid tulemusi kooskõlas punktiga 5.1.3, võib tüübikinnitusasutus need heaks kiita.

5.1.3. Samaväärsus

Süsteemide samaväärsuse kindlakstegemine põhineb seitsme (või rohkema) katsetsükli paariga korrelatsiooniuuringul, milles katsetatavat süsteemi võrreldakse ühe või mitme käesoleva lisa võrdlussüsteemiga.

Tulemused osutavad konkreetse tsükli heite kaalutud väärtusele. Korrelatsioonitest tuleb teha samas laboris, katsekambris ja samal katsemootoril ning peab eelistatavalt toimuma ühel ja samal ajal. Näidisepaaride keskm