ET Euroopa Liidu Teataja L 14/1

KOMISJONI OTSUS,

29. juuni 2011,

riigiabi C 35/08 (ex NN 11/08) kohta, mida Prantsusmaa andis avalik-õiguslikule asutusele Institut Français du Pétrole

(teatavaks tehtud numbri K(2011) 4483 all)

(Ainult prantsuskeelne tekst on autentne)

(EMPs kohaldatav tekst)

(2012/26/EL)

EUROOPA KOMISJON,

võttes arvesse Euroopa Liidu toimimise lepingut, (1) eriti selle artikli 108 lõike 2 esimest lõiku,

võttes arvesse Euroopa Majanduspiirkonna lepingut, (2) eriti selle artikli 62 lõike 1 punkti a,

olles kutsunud huvitatud isikuid üles esitama märkusi vastavalt eespool nimetatud artiklitele (3)

ning arvestades järgmist:

1 MENETLUS

(1) Prantsusmaa ametiasutused teavitasid komisjoni talitusi 18. juuli 2006. aasta kirjas, mis registreeriti 19. juulil 2006, seoses riigiabi nr C 51/05 (Prantsusmaa abimeetmete kohta ettevõtjale Institut Français du Pétrole (IFP) (4) ametliku uurimismenetlusega, et avalik-õiguslik asutus IFP, mis varem oli ettevõtja 17. novembri 1943. aasta seaduse nr 43-612 (ärihuvide haldamise kohta) tähenduses, muudeti 7. juulil 2006 avalik-õiguslikuks tööstus- ja kaubandusasutuseks. Kõnealune muutmine tuleneb kahest dokumendist, mille Prantsusmaa ametiasutused oma kirjale lisasid: i) 6. juuli 2006. aasta dekreet nr 2006–797, millega kehtestatakse avalik-õigusliku asutuse IFP uus staatus ning ii) 13. juuli 2005. aasta programmseaduse nr 2005–781 (millega määratakse kindlaks energiapoliitika suunitlus) artikkel 95 (mille alusel kõnealune dekreet vastu võeti).

(2) Komisjon saatis Prantsusmaa ametiasutustele teabetaotluse 3. augusti 2007. aasta ja 7. mai 2008. aasta kirjades, millele viimased vastasid vastavalt 28. septembri 2007. aasta ja 26. juuni 2008. aasta kirjades.

(3) Komisjon võttis 16. juulil 2008 vastu otsuse (edaspidi „riigiabi C 51/05 käsitlev otsus”) seoses varasema juhtumiga Prantsusmaa esimese kontsernile IFP antud abimeetme kohta (5). Selles otsuses rõhutas komisjon, et täiendava riigiabi olemasolu küsimust seoses võimaliku piiramatu riigipoolse tagatisega, mis tuleneb avalik-õigusliku asutuse IFP avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse staatusest, uuritakse eraldi teise menetluse raames.

(4) ELi toimimise lepingu artikli 108 lõike 2 kohase teise menetluse kohta seoses piiramatu riigitagatisega, millest võis kasu saada kogu IFP kontsern, tegi komisjon 6. juulil 2008 otsuse (6) (edaspidi „menetluse algatamise otsus”), mis võeti vastu nõukogu 22. märtsi 1999. aasta määruse (EÜ) nr 659/1999 (millega kehtestatakse üksikasjalikud eeskirjad EÜ asutamislepingu artikli 93 kohaldamiseks (7); edaspidi „menetlusmäärus”) artikli 4 lõike 4 kohaselt.

(5) Eespool nimetatud menetluse algatamise otsuse avaldamisega Euroopa Liidu Teatajas11. oktoobril 2008 kutsus komisjon üles kolmandaid isikuid esitama kõnealuse meetme kohta märkusi.

(6) Komisjon sai Prantsusmaa märkused 14. oktoobri 2008. aasta kirjas.

(7) Äriühingu UOP Limited nõustajad teavitasid komisjoni 6. novembri 2008. aasta kirjas, mille komisjon registreeris samal kuupäeval, oma kliendi soovist esitada kõnealuse meetme kohta märkusi. Võttes arvesse tõlkimiseks vajalikku tähtaega, palusid nad märkuste edastamiseks lisaaega kuni 30. novembrini 2008. 7. novembri 2008. aasta kirjas märkis komisjon, et nõustub selle taotluse põhjendusega ning annab äriühingule UOP Limited vastamiseks lisaaega kuni 30. novembrini 2008. Äriühingu UOP Limited nõustajad edastasid komisjonile oma kliendi märkused menetluse algatamise kohta 28. novembri 2008. aasta kirjas, mille komisjon registreeris samal kuupäeval.

(8) Samas 28. novembri 2008. aasta kirjas palusid äriühingu UOP Limited nõustajad oma kliendile luba esitada menetluse käigus lisamärkusi. Komisjon vastas sellele taotlusele 17. detsembri 2008. aasta kirjas, nõustudes pikendama äriühingu UOP Limited vastamise tähtaega kuni 23. jaanuarini 2009, et võimaldada tal esitada võimalikke lisamärkusi. Äriühingu UOP Limited nõustajad edastasid oma kliendi lisamärkused 23. jaanuari 2009. aasta kirjas.

(9) 6. mai 2009. aasta kirjas edastas komisjon Prantsusmaa ametiasutustele kõik äriühingu UOP Limited märkused menetluse algatamise otsuse kohta konfidentsiaalse versioonina, kui see oli vajalik. Komisjon kutsus neid üles esitama märkused hiljemalt 8. juuniks 2009. Oma 2. juuni 2009. aasta kirjas palusid Prantsusmaa ametiasutused tähtaja pikendamist kuni 22. juunini 2009, sest nende sõnul oli vaja kolmanda isiku esitatud märkusi üksikasjalikult ja põhjalikult analüüsida ning nõu pidada mitme ministeeriumiüksusega. Komisjon nõustus 9. juuni 2009. aasta kirjas tähtaega pikendama kuni 22. juunini 2009. Prantsusmaa ametiasutused edastasid 22. juuni 2009. aasta kirjas oma kommentaarid äriühingu UOP Limited märkuste kohta.

(10) 29. juuli 2009. aasta kirjas küsis komisjon Prantsusmaa ametiasutustelt lisateavet, paludes neil saata vastus enne 24. augustit 2009. Prantsusmaa ametiasutused palusid 19. augusti 2009. aasta kirjas pikendada vastuse tähtaega kuni 7. septembrini 2009, mida komisjon neile 20. augusti 2009. aasta kirjas võimaldas. 8. septembri 2009. aasta kirjas edastasid Prantsusmaa ametiasutused lõpuks nõutud teabe.

(11) 20. novembri 2009. aasta kirjas küsis komisjon Prantsusmaa ametiasutustelt uut lisateavet, paludes neil saata vastuse kahekümne päeva jooksul. Prantsusmaa ametiasutused palusid 14. detsembri 2009. aasta kirjas pikendada vastuse esitamise tähtaega kuni 22. jaanuarini 2009, mida komisjon neile võimaldas 18. detsembri 2009. aasta kirjas. 13. jaanuari 2010. aasta kirjas edastasid Prantsusmaa ametiasutused lõpuks nõutud teabe.

(12) Komisjoni talitused korraldasid 20. mail 2010 Brüsselis koosoleku, et arutada Prantsusmaa ametiasutustega, millised tagajärjed on käesolevale juhtumile komisjoni 26. jaanuari 2010. aasta otsusel, milles on käsitletud ettevõtjale La Poste antud riigiabi nr C 56/07 (ex E 15/05) (8) (edaspidi „riigiabi C 56/07 käsitlev otsus”). Kuna ettevõtja La Poste on avalik-õiguslik üksus, kellel on avalik-õiguslik tööstus- ja kaubandusasutusega samastatav staatus (9), sarnaneb teda hõlmav juhtum (edaspidi „juhtum La Poste” või „postiteenuse juhtum”) suuresti kõnealusele meetmele, nii et Prantsusmaa ametiasutused on esitanud oma märkustes mõlema juhtumi puhul samad väited vajalike muudatustega. 4. juunil 2010 saadeti elektronposti teel Prantsusmaale täiendavate küsimuste loetelu, sest komisjoni talitused soovisid Prantsusmaa ametiasutustelt koosolekul käsitletud eri teemade kohta kirjalikku dokumenti. Prantsusmaa ametiasutused edastasid nõutud teabe 16. juulil 2010.

(13) 29. septembri 2010. aasta kirjas küsis komisjon Prantsusmaa ametiasutustelt lisateavet, paludes neil saata vastus kahekümne päeva jooksul. Prantsusmaa ametiasutused palusid 7. oktoobri 2010. aasta kirjas pikendada vastuse tähtaega kuni 26. novembrini 2010, mida komisjon neile võimaldas 8. oktoobri 2010. aasta kirjas. 26. novembri 2010. aasta kirjas edastasid Prantsusmaa ametiasutused lõpuks nõutud teabe.

2 KONTSERN IFP

(14) Nagu komisjon menetluse algatamise otsuses ning riigiabi C 51/05 käsitlevas otsuses (10) (millele on viidatud eespool) märkis, on avalik-õiguslikul asutusel IFP kolm peamist ülesannet: — nafta ja gaasi otsimise ning rafineerimistehnoloogia ja naftakeemia valdkonnaga seotud teadus- ja arendustegevus, — inseneride ja tehnilise personali koolitamine ning — asjaomaste valdkondadega seotud teavitamine ja dokumenteerimine. Riigiga sõlmitud kokkulepitud eesmärkide lepingus on kindlaks määratud ettevõtja tegevuse üldsuunad viieaastaseks ajavahemikuks.

(15) Samuti kontrollib avalik-õiguslik asutus IFP otseselt või kaudselt äriühinguid, kellega ta on sõlminud teadustegevust ja litsentse käsitlevad ainuõiguslikud lepingud. Ühtsete tõendite kogumi põhjal, mida on üksikasjalikumalt käsitletud põhjenduses 137, leiab komisjon riigiabi C 51/05 käsitlevas otsuses (millele on viidatud eespool), et aktsiaseltside Axens, Beicip-Franlab, Prosernat ja nende emaettevõtja, avalik-õigusliku asutuse IFP ühendamisel loodi konkurentsiõiguse tähenduses majanduslik kontsern (edaspidi „kontsern IFP”).

(16) Axens tegutseb katalüsaatorite ning rafineerimis- ja naftakeemiatööstuse tehnoloogiate turul ning tema kogukäive oli 2006. aastal (tema emaettevõtja staatuse muutmise ajal) 308,45 miljonit eurot. Avalik-õiguslikku asutust IFP ja Axensi seovad kaks lepingut: ainuõiguslik üldlitsentsi ning tootelitsentside leping (11) ning rakendusuuringu leping. Tütarettevõtja maksab emaettevõtjale ühelt poolt tasu litsentsilepingute alusel ja teiselt poolt tasu […] (13) juurdepääsu eest avalik-õigusliku asutuse IFP teadustegevuse vahenditele.

(17) Ettevõtja Beicip-Franlab on spetsialiseerunud toormeleiukohtade uurimise tarkvara väljaandmisele ja levitamisele ning uuringutele ja nõustamisele. 2006. aastal oli äriühingu käive 42 miljonit eurot. Arendustegevust, turustamist ja kasutamist käsitlevas ainuõiguslikus lepingus, mis sõlmiti 2003. aastal kümneaastaseks ajavahemikuks, on sätestatud, et [IFP pakub Beicip-Franlabile oma teadustegevuse tulemusi] (**), algoritmide, mudelite või metodoloogiate kohta, mille avalik-õiguslik asutus IFP [on välja töötanud] (**) toormeleiukohtade uurimise valdkonnas ning et Beicip-Franlab võib IFP-l paluda sellel alusel tooteid valmistada. Beicip-Franlab katab kõik avalik-õigusliku asutuse IFP toodete väljatöötamise kulud. Lisaks maksab Beicip-Franlab mitmesuguseid lisatasusid […] (*) hoolduse ja kasutusõiguste katmiseks. 2005. aastal allkirjastati kõrvalleping, millega muudeti tasu maksmise korda, kusjuures säilitati põhimõte, et Beicip-Franlab katab täielikult toodete väljatöötamise kulud.

(18) Prosernat pakub uuringuid ja teenuseid ning gaasitootmise ja väävlitustamise seadmete komplekte. 2006. aastal oli äriühingu käive 49,9 miljonit eurot. Avalik-õigusliku asutuse IFP ja Prosernati vahel sõlmiti 18. augustil 2003 kümneks aastaks üldlitsentsi leping ja rakendusuuringu leping, mis jõustusid tagasiulatuvalt 1. jaanuarist 2002 ning mille kohaselt on Prosernatil avalik-õigusliku asutuse IFP patentide suhtes ainulitsentsileping ning [viimane pakub talle] (**) oma gaasitootmise ja väävlitustamise tehnoloogiate valdkonna teadustegevuse tulemusi. Prosernat maksab emaettevõtjale aastakäibelt tasu nii protsessilitsentsi kui ka seadmete alusel makstava tasu eest, mille suurus määratakse kindlaks iga üksikjuhtumi puhul eraldi. Avalik-õigusliku asutusele IFP Prosernati juurdepääsu eest teadustegevuse tulemustele makstava tasu suurus on […] (*) % Prosernati aastasest kogukäibest.

(19) Vastavalt riigiabi C 51/05 käsitleva otsuse (millele on viidatud eespool) artiklile 6 lisati 2009. aastal (14) klausel ainuõiguslikesse lepingutesse, mis reguleerivad avalik-õigusliku asutusele IFP selle tütarettevõtjate Axens ja Prosernat makstavat tasu, tagamaks, et emaettevõtjale kantakse uuringute eest, mida avalik-õiguslik asutus IFP teeb tütarettevõtjate tegevusvaldkondades, minimaalne kindlaks määramata summa, mis katab vähemalt 25 % rakendusuuringutele eelnevate teostatavusuuringute maksumusest, 50 % rakendusuuringu maksumusest ja vajaduse korral 75 % konkurentsieelse arendustegevuse maksumusest kooskõlas ühenduse 17. veebruari 1996. aasta uurimis- ja arendustegevusele antavat riigiabi käsitleva ühenduse raamistikuga (15) (edaspidi „uurimis- ja arendustegevuse 1996. aasta raamistik”) (16).

(20) Kooskõlas menetluse algatamise otsusega tundus uurimise raames olevat kõnealuse meetme suhtes vajalik arvesse võtta, millist võimalikku mõju avaldab riigitagatis, mis tuleneb avalik-õigusliku asutuse IFP avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse staatusest, kontserni IFP üksustele (sealhulgas avalik-õiguslikule asutusele IFP ja sellele kolmele eraõiguslikule tütarettevõtjale) (17).

3 MEETME KIRJELDUS

(21) Avalik-õiguslik asutus IFP oli 17. novembri 1943. aasta seaduse nr 43-612 (ärihuvide haldamise kohta) tähenduses kuni 2006. aastani eraõiguslik juriidiline isik, ettevõtja, kelle majanduslikku tegevust ja rahastamist kontrollis Prantsusmaa valitsus.

(22) 13. juuli 2005. aasta programmseaduse nr 2005-781 (millega määratakse kindlaks energiapoliitika suunised) artiklis 95 on sätestatud IFP avalik-õiguslikuks tööstus- ja kaubandusasutuseks muutmise põhimõte. Muutmine jõustus 6. juulil 2006, kui Prantsuse Vabariigi ametlikus väljaandes avaldati dekreet nr 2006-797 (avalik-õigusliku asutuse IFP staatuse kohta).

(23) Avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutusena sai avalik-õiguslik asutusest IFP alates selle staatuse muutmise kuupäevast avalik-õiguslik juriidiline isik (18).

(24) Avalik-õiguslikuks tööstus- ja kaubandusasutuseks liigitamise õiguslikke tagajärgi on üksikasjalikult selgitatud riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (millele on viidatud eespool) 2. osas („Meetme kirjeldus”) ning menetluse algatamise otsuse punktis 3.2.1 („Conséquences juridiques du statut d'EPIC de l'IFP” – IFP avalik-õiguslikust tööstus- ja äriasutuse staatuse õiguslikud tagajärjed), millele komisjon viitab vajalike muudatustega.

4 AMETLIKU UURIMISMENETLUSE ALGATAMISE PÕHJUSED

(25) Menetluse algatamise otsuses arvas komisjon esiteks, et meede tekitas kahtlusi, sest tavaõigusest kõrvale kalduv kord, mis on sisse seatud avalik-õiguslike tööstus- ja kaubandusasutuste jaoks pankroti korral, on käsitatav riigi piiramatu tagatisena, mis hõlmab riigi ressursse. — Maksejõuetus- ja pankrotimenetlust ei kohaldata avalik-õiguslike tööstus- ja kaubandusasutuste kui avalik-õiguslike juriidiliste isikute suhtes vastavalt juriidiliste isikute vara puutumatuse üldpõhimõttele, mida on Prantsusmaa kohtupraktikas ning eelkõige kassatsioonikohtus tunnustatud alates 19. sajandi lõpust (19). Üksikasjalikuma teabe saamiseks viitab komisjon menetluse algatamise otsuse põhjendustele 38–40 jaotises 3.2.1.1 (20); — 16. juuli 1980. aasta seadust ja selle rakendusmäärusi kohaldatakse aga avalik-õiguslike tööstus- ja kaubandusasutuste suhtes. Neis on sõnaselgelt märgitud, et avalik-õiguslike asutuste võlgade sissenõudmise puhul on pädevaks instantsiks riik ning antud riigile tähtsad volitused, nagu ametikohustustest lähtuv maksekorraldus ja piisavate ressursside loomine. Samuti on rakendusmäärustes sätestatud põhimõte, et kui ükski muu lahendus ei ole võimalik, vastutab avalik-õigusliku juriidilise isiku võlgade eest riik. Üksikasjalikuma teabe saamiseks viitab komisjon uurimismenetluse algatamise otsuse põhjendustele 41–45 jaotises 3.2.1.2 (21); — Avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse likvideerimisel kohaldataks üldjuhul (22) võlgade riigile või mõnele teisele avalik-õiguslikule üksusele ülekandmise põhimõtet, nii et kõikidele avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse võlausaldajatele on tagatud, et nende nõue avalik-õigusliku asutuse ees ei kao kunagi. Üksikasjalikuma teabe saamiseks viitab komisjon menetluse algatamise otsuse põhjendustele 46–51 jaotises 3.2.1.3 (23); — Avalik-õiguslikel tööstus- ja äriasutustel võib olla eelisjuurdepääs riigikassa ettemaksukontodele. Üksikasjalikuma teabe saamiseks viitab komisjon menetluse algatamise otsuse põhjendusele 52 jaotises 3.2.1.4 (24).

(26) Nagu täpsustatud menetluse algatamise otsuse põhjendustes 65–74, millele komisjon üksikasjalikuma teabe saamiseks viitab, ei tundu Prantsusmaa ametiasutuste selgitused õigusnormide kohta olevat kahtluste kõrvaldamiseks a priori piisavad.

(27) Komisjon märkis seejärel, et ei või välistada sellest olukorrast tulenevat valikulist majanduslikku eelist, peamiselt teadaolevate soodsamate rahastamistingimuste tõttu, ning seda isegi kui avalik-õiguslik asutuse IFP ja selle tütarettevõtjate puhul ei määra väline reitinguagentuur kindlaks krediidireitingut. Samuti võis IFP kontsern olla eelisolukorras oma klientide ja tarnijatega suhtlemisel, sest viimased võisid oma nõuete puhul loota riigi tagatisele. Seega ei saa esialgses uurimise etapis välistada, et laenu hõlmava tarnimise, kaupade ostmise või teenuste osutamise puhul andsid asjaomased tarnijad, teenuseosutajad või kliendid avalik-õiguslikule asutusele IFP paremad tingimused kui riigitagatiseta ettevõtjale.

(28) Seega on komisjon esialgse uurimise lõpus kättesaadava teabe põhjal seisukohal, et tagatise piiramatu iseloomu ning eriti selle kestuse, summa ja ulatuse tõttu on äärmiselt keeruline arvutada turuhinna suurust, mida avalik-õiguslik asutus IFP peaks riigile sellise kaitse eest maksma.

(29) Komisjon kahtles ka riigiabi kokkusobivuses siseturuga, kuna abi ei tundu prima facie olevat ette nähtud teatud majandustegevuse või teatud majanduspiirkondade arengu soodustamiseks.

5 PRANTSUSMAA AMETIASUTUSTE MÄRKUSED JA ETTEPANEKUD

5.1 PRANTSUSMAA AMETIASUTUSTE ESIALGSED MÄRKUSED

(30) Pärast eespool viidatud menetluse algatamise otsuse vastuvõtmist edastasid Prantsusmaa ametiasutused komisjonile 14. oktoobri 2008. aasta kirjaga oma märkused ja ettepanekud. See kiri täiendab Prantsusmaa ametiasutuste varasemates kirjades esitatud märkusi ja seisukohti (25), mis on kokkuvõtvalt esitatud menetluse algatamise otsuses.

(31) Prantsusmaa ametiasutused tuletasid oma 14. oktoobri 2008. aasta märkustes esiteks meelde, et menetlus IFP kontserni suhtes algatati samal ajal eespool viidatud postiteenuse juhtumiga, ning esitasid seetõttu vajalike muudatustega samad väited, kui nad esitasid seoses nimetatud asja uurimisega (26). Hoolimata neist sarnasustest on Prantsusmaa ametiasutused siiski tuletanud meelde avalik-õigusliku asutuse IFP eripära: tegemist on teadusasutusega, kellele on antud kolmekordne üldhuvi ülesanne (teadustegevus, koolitus ja dokumenteerimine) ning kelle tegevus ei paku suures osas majandushuvi; see õigustab selle riiklikku rahastamist. Lisaks on nad täpsustanud, miks muudeti asutus avalik-õiguslikuks tööstus- ja kaubandusasutuseks: ühest küljest selleks, et viia vastavusse IFP tegevuse laad ja rahastamisviis, ning teisest küljest võib staatuse muutmist põhjendada IFP lähendamisega avalikule sektorile, kaotades eraõigusliku ettevõtja vormi.

(32) Prantsusmaa ametiasutused on vaidlustanud riigiabi olemasolu, sest nende sõnul ei ole ELi toimimise lepingu artikli 107 lõikes 1 esitatud tingimustest täidetud kaks: kõnealuse meetme puhul ei toimunud riigi ressursside ülekandmist (5.1.1) ning sellega ei antud avalik-õiguslikule asutusele IFP mingisugust eelist (5.1.2).

5.1.1 PUUDUB RIIGIGA SEOSTATAV JA RIIGI RESSURSSIDE ÜLEKANDMISEGA SEOTUD TAGATIS

(33) Esiteks ei saa Prantsusmaa ametiasutuste arvates avalik-õiguslikud asutused oma staatuse tõttu ühtegi tagatist (A) ja teiseks on komisjoni arutluskäik menetluse algatamise otsuses ekslik (B).

A. Piiramatu riigitagatiS puudub

(34) Nagu täpsustatud riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse põhjendustes 41–45, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, esitavad Prantsusmaa ametiasutused oma väidete toetamiseks viis võimalust.

(35) Esiteks ei ole ühegi õigusakti ega otsusega ette nähtud põhimõtet, mille kohaselt garanteeriks riik põhimõtteliselt lõputult avalik-õiguslike tööstus- ja kaubandusasutuste võlgu.

(36) Teiseks on riiginõukogu (Conseil d'État) kohtupraktikas tehtud otsused tagatiste puudumise kohta, eelkõige otsus kohtuasjas Société de l'hôtel d'Albe (27) ning kaks otsust kohtuasjas Campoloro (28).

(37) Kolmandaks on finantsseadusi käsitlevas 1. augusti 2001. aasta alusseaduses (edaspidi „LOLF” – loi organique relative aux lois de finances) sätestatud, et tagatist võib luua ainult ühe finantsseaduste sätte alusel (29), nagu on riiginõukogu oma 2006. aasta aruandes sõnaselgelt väljendanud (30). Seetõttu ei saa selle eksperdi arvates, kelle Prantsusmaa ametiasutused volitasid tegelema eespool viidatud postiteenuse juhtumiga (31), alates LOLFi jõustumisest 1. jaanuaril 2005 anda õiguspäraselt enam ühtegi kaudset tagatist. Seega ei ole alates 1. jaanuarist 2005 tekkinud võlgadel enam kaudset tagatist. Enne 1. jaanuari 2005 tekkinud võlgade kohta leiab ekspert, et vaidlustava otsuse puudumisel ei saa kindlaks teha, kas need enne 1. jaanuari 2005 antud kaudsed tagatised, mille andmine ei olnud finantsseaduses sõnaselgelt lubatud, võivad võlausaldajate põhiseadusega kaitstud õiguste austamist silmas pidades kehtima jääda.

(38) Neljandaks arvab Prantsusmaa, et kui avalik-õiguslikel tööstus- ja kaubandusasutustel oleks riigitagatis, tuleks nende staatuse muutmisel kehtestada meetmed võlausaldajate õiguste säilitamiseks. Kuna sellist mehhanismi ei ole kunagi kehtestatud (32), järeldavad nad, et seega ei ole avalik-õiguslikel tööstus- ja kaubandusasutustel mitte mingisugust riigitagatist.

(39) Viiendaks tsiteerivad Prantsusmaa ametiasutused riiginõukogu vaidluste lahendamise koja endise presidendi Labetoulle’i artiklit (33), mille kohaselt: „ei ole selle tagatise [riigitagatise, mida kohaldatakse täieulatuslikult avalik-õiguslike asutuste suhtes] andmises, kasutamises ja ulatuses juriidilises mõttes mingit automaatsust.”

B. Komisjoni ekslik arutluskäik (34)

(40) Prantsusmaa ametiasutused on seisukohal, et avalik-õiguslike tööstus- ja kaubandusasutuste puhul ei ole tagatud üksikute võlanõuete tagasimaksmine (a)) ega avalik-õigusliku asutuse ja selle kohustuste säilimine (b)).

a) Üksikute võlanõuete tagasimaksmiseks puudub tagatis

(41) Nagu selgitatud riigiabi C 46/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjendustes 46 ja 49, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, on Prantsusmaa ametiasutused seisukohal, et 16. juuli 1980. aasta seaduse alusel ei anta tagatist: võttes aluseks seaduse ettevalmistustööd, kohtuasjas Campoloro tehtud 10. novembri 1999. aasta (35) ja 18. novembri 2005. aasta (36) otsuste tõlgenduse ning seda küsimust käsitlevad artiklid (37), märgib Prantsusmaa, et tema arvates ei kohustata 16. juuli 1980. aasta seadusega riiki oma ressursse kasutama. Artiklis 1 sätestatud väljendiga „nähakse ette” antakse riigile üksnes õigus „asendada” selle isiku täidesaatvat organit, kelle asemele ta asub ning kelle ülesannet täites „on tal põhimõtteliselt samad pädevused, mis asendataval”. Seoses sellise asendamisega võiks riik kasutada ainult neid täidesaatva organi pädevusi, mis ei hõlma riigieelarve kasutamise võimalust, ning peale selle „ei hõlma asendamise õiguse kasutamine” erakorralist asendamist.

(42) Nagu märgitud eespool viidatud otsuse C 56/2007 põhjendustes 50–53, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, jäävad Prantsusmaa ametiasutused seisukohale, et riigi mittesüülist vastutust ei saa rakendada ainult vara puudujäägi põhjendusel. Prantsusmaa ametiasutuste sõnul eeldab igasugune tagatis seda, et tagatise andja on selle andmisega nõus. Kuna vastutuse puhul on tegemist eksimuse tunnistamisega või mittesüülise vastutuse korral teatava tegevuse tagajärgede eest vastutuse võtmisega, ei saa tegemist olla tagatisega. Prantsusmaa ametiasutuste sõnul ei saa riigi vastutuse kaasamist põhjendada ainult sellega, et prefektil või järelevalveasutusel ei olnud avalik-õigusliku asutuse finants- ja varalise olukorra tõttu võimalik võtta ühtegi meedet, mille kaudu saanuks võla tagasi maksta. Seega tuleks eksimus kõrvale jätta, sest prefekti või järelevalveasutuse tegevusest hoidumine ei ole iseenesest õigusvastane. Prantsusmaa ametiasutused tunnistavad siiski, et riigi esindaja peab 16. juuli 1980. aasta seadusega kehtestatud menetluse täitmisel järgima avaliku teenuse osutamise järjepidevuse nõuet, kuid on seisukohal, et isegi kui kohtunik annaks korralduse maksta võlausaldajale hüvitist, oleks võlausaldaja sellise hüvitamise tagajärjel olukorras, kus ta oleks olnud ka tavaõiguse rakendamise korral, kuna viimasel juhul oleks kõnealune vara võõrandatud ning kõik võlausaldajad oleksid saanud vastava summa. Seega ei tulene sellest võlausaldaja jaoks ühtegi eelist.

b) Puudub avalik-õigusliku asutuse IFP ja selle kohustuste säilitamise tagatis

(43) Nagu märgitud eespool nimetatud riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse põhjendustes 54–56, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, on Prantsusmaa ametiasutused arvamusel, et asjaolu, et avalik-õiguslike isikute suhtes ei saa kohaldada tavaõigusega ette nähtud saneerimis- ega likvideerimismenetlusi, ei välista avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse pankrotti või tema suhtes pankrotimenetluse algatamist. Nad vaidlustavad komisjoni analüüsi, mis tugineb garantiidena antavat riigiabi käsitlevale 2000. aasta teatisele (38) (edaspidi „tagatisi käsitlev teatis”), ning leiavad, et antud juhul ei ole komisjon tõendanud pankrotimenetluse välistamisest tingitud „soodsamate rahastamistingimuste” olemasolu ega sedastanud, et avalik-õiguslik asutus IFP ei või pankrotti minna ega ka seda, et ükski maksejõuetusmenetlus ei ole võimalik, kuivõrd 1985. aasta seadus on ainult menetlusseadus, ning asjaolu, et avalik-õiguslik tööstus- ja äriasutus ei kuulu selle seaduse kohaldamisalasse, ei tähenda, et selle suhtes ei võiks algatada ad hoc saneerimis-, likvideerimis- või pankrotimenetlust.

(44) Nagu on selgitatud eespool viidatud riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse põhjendustes 57–67, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, jäävad Prantsusmaa ametiasutused seisukohale, et 16. juuli 1980. aasta seadusega kehtestatud menetluse kohaldamine tavaõigusega ette nähtud ühismenetluse asemel ei anna võlausaldajale mingit eelist. Nad vaidlustavad menetluse algatamise otsuse põhjenduses 81 komisjoni seatud avalikustamise (39) ja võrdväärsuse (40) kriteeriumi järgimise vajadust, et hinnata, kas erimenetluse kohaldamine maksejõuetuse korral annab sellele üksusele, kelle suhtes seda menetlust kohaldatakse, äriõigusele alluvate äriühingutega võrreldes eelise (41), kuid kasutavad ise neid kriteeriume 16. juuli 1980. aasta seadusega kehtestatud menetluse analüüsimiseks. Avalikustamise kriteeriumi puhul leiavad nad, et menetluse kohta on reitinguagentuurid õigesti märkinud, et seda kohaldatakse avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse maksejõuetuse korral, samas aga võrdväärsuse kriteeriumi puhul eristavad nad juhtumeid selle põhjal, kas avaliku teenuse osutamise järjepidevus on nõutav või mitte, märkides, et avalik-õigusliku asutuse IFP ja selle tütarettevõtjate finantsseisundi tõttu on IFP kontserni vara puudujäägi ilmnemine ebatõenäoline, kuna IFP vaba kapital ja investeeringud (150,3 miljonit eurot) ületasid 2007. aasta lõpus ligikaudu viis korda laenude ja võlgade summa (25,2 miljonit eurot). a) Eeldusel, et ei kohaldata avaliku teenuse osutamise nõuet, ei aseta avalik-õigusliku asutuse vara puudujäägi korral 16. juuli 1980. aasta seadusega kehtestatud menetluse kohaldamine võlausaldajaid soodsamasse olukorda kui tavaõigusega ettenähtud menetluse kohaldamine: nad saaksid tagasi sama summa kui äriõigusele alluva üksuse võlausaldajad, nimelt vara realiseerimisest saadud summa, ning neil ei oleks menetluse lõppedes enam edasikaebamisvõimalust (42), mistõttu leiavad Prantsusmaa ametiasutused, et riigi vastutust ei saa rakendada üksnes vara puudujäägi põhjendusel. Menetlus erineb ainult kahes aspektis: — võlausaldajaid ei kohelda ühtse tervikuna: vastupidiselt eraõiguslikule menetlusele, mille puhul võlausaldajaid käsitatakse tervikuna ning nende nõuded rahuldatakse nende eelisõiguste kahanevas järjekorras ja vastavalt kättesaadavatele summadele, eristub 16. juuli 1980. aasta seadusega kehtestatud menetlus selle poolest, et ainult võlausaldaja tegevus võimaldab tal oma õigused säilitada. 16. juuli 1980. aasta seaduse loogika kohaselt makstakse võlad tagasi taotlemise järjekorras; — riigi esindaja on isik, kes täidab halduskohtuniku kontrolli all (raske eksimuse kontroll, nagu on kindlaks määratud riiginõukogu eespool viidatud otsuses kohtuasjas Campoloro) likvideerija ja pankrotihalduriga samaväärseid ülesandeid. b) Prantsusmaa ametiasutused tunnistavad, et juhul kui tagatud peab olema avaliku teenuse osutamise järjepidevus, võib riigi esindaja võib talle 16. juuli 1980. aasta seadusega antud volituste täitmisel otsustada mitte võõrandada teatavaid avaliku teenuse osutamiseks vajalikke varasid. Teatava vara võõrandamata jätmine, kui sellega ei kaasne riigipoolset hüvitamist, tähendaks, et varad realiseeritaks väiksemal määral ning võlausaldajatele tagasimakstavad summad oleks omakorda väiksemad. Prantsusmaa ametiasutuste sõnul ei annaks selline menetlus avalik-õigusliku asutuse IFP võlausaldajatele suuremaid õigusi kui need, mis neil oleksid olnud äriõiguse kohaldamise korral. Prantsusmaa ametiasutused möönavad siiski, et sellisel juhul kohaldataks tõenäoliselt riigi mittesüülist vastutust ning see väljenduks võlausaldajatele hüvitise maksmises vastavalt nende kantud kahjule (vähemalt nende varade müügiväärtuse ulatuses, mida riigi esindaja otsustas avaliku teenuse osutamise järjepidevuseks alles jätta). Võlausaldajad oleksid seega ilmselt sarnases olukorras nagu tavaõiguse kohaldamise korral. Prantsusmaa ametiasutused järeldavad sellest, et 16. juuli 1980. aasta seadusega kehtestatud menetlusega ei anta tavaõigusega ettenähtud menetlusega võrreldes võlausaldajale mingit eelist ning seega ei ole sellise menetluse kohaldamine avalik-õigusliku asutuse IFP suhtes õigustatud.

(45) Nagu selgitatud riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse põhjenduses 68, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, jäävad Prantsusmaa ametiasutused seisukohale, et menetluse algatamise otsuses komisjoni nimetatud õigusaktid, eriti 18. juuli 2002. aasta kodifitseeriva suunise nr 02–060-M95 (avalik-õiguslike tööstus- ja kaubandusasutuste finants- ja raamatupidamiseeskirjade kohta) põhjendus 82 ning 14. novembri 2006. aasta juhend riigi avalik-õiguslike asutuste ja avalikke huve esindavate rühmade loomise ning nende tegevuse muutmise ja lõpetamisega seotud finantskorralduse kohta, ei ole avalik-õigusliku asutuse IFP suhtes kohaldatavad ega sellele ülekantavad.

(46) Avalik-õigusliku asutuse IFP tütarettevõtjate rekapitaliseerimise osas on Prantsusmaa ametiasutused esiteks seisukohal, et menetluse algatamise otsuse põhjenduses 80 tõstatatud küsimust ei tuleks hinnata võimaliku riigitagatise olemasolu tõendamiseks, vaid pigem selleks, et mõõta sellise tagatise võimalikku mõju, mis asetaks avalik-õigusliku asutuse IFP ja selle tütarettevõtjad soodusolukorda tänu rekapitaliseerimise parematele tingimustele. Seejärel väidavad nad, et komisjoni arutluskäik tugineb kahele ekslikule ideele: — esiteks teeb komisjon arutluskäigus vea, väites, et võimaliku toetuse puhul, mida avalik-õiguslik asutus IFP võis oma tütarettevõtjatele pakkuda kontsernisisese ülekande kaudu, kuuluvad tingimused, mille korral kontserni emaettevõtja, olgugi et avalik-õiguslik juriidiline isik, võib toetada ühte oma raskustes tütarettevõtjat, rangelt äriühinguõiguse valdkonda (43) ega ole mingil määral seotud ettevõtja mõistega konkurentsiõiguse tähenduses. — teiseks vaidlevad Prantsusmaa ametiasutused vastu väitele, et tänu avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse staatusele ning sellest vajaduse korral tulenevale riigitagatisele on avalik-õiguslikul asutusel IFP oma tütarettevõtjaid lihtsam rekapitaliseerida, kui oleks eraõigusliku kontserni emaettevõtjal. Prantsusmaa ametiasutuste sõnul on kontsernis tavaline, et äriühing toetab ajutiselt ühte oma kahjumis olevat tütarettevõtjat, nagu seda on juba tunnustanud Euroopa Kohtu kohtunik (44), ning eraõigusliku investoriga samade käitumisreeglite järgi tegutseva avalik-õigusliku investori sekkumise korral ei esine riigiabi elemente ELi toimimise lepingu artikli 107 lõike 1 tähenduses (45). Sellise olukorraga oli tegemist avalik-õigusliku asutuse IFP puhul, kellel oli õiguslik võimalus (ja mitte kohustus) rekapitaliseerida oma raskustes olev tütarettevõtja teadliku investoriga samade hindamiskriteeriumide põhjal. Prantsusmaa ametiasutused vaidlustavad ka selle, et avalik-õiguslikel tööstus- ja kaubandusasutustel on „otsene juurdepääs riigikassa arvelduskontodele”. Nad täpsustavad, et LOLFi artiklis 24 sätestatud „finantsabi konto” eelarvesättega on ette nähtud piiratud krediidikontode loomine (piirmäär vastavalt finantsseadusele), mis võimaldavad riigil soovi ja võimaluse korral (eriti seoses Euroopa Liidu õigusega) teha mitmesugustele asutustele ettemakseid. Vastavalt Prantsusmaa ametiasutustele ei ole avalik-õiguslikel tööstus- ja kaubandusasutustel neile kontodele otsest juurdepääsu.

5.1.2 PUUDUB EELIS AVALIK-ÕIGUSLIKU ASUTUSE IFP JA SELLE TÜTARETTEVÕTJATE TASANDIL

(47) Prantsusmaa ametiasutused leiavad esiteks, et eespool viidatud teatis tagatiste kohta ei võimalda kõnealusel juhul seoses eelise olemasoluga järeldada, et kui võimalikke eeliseid, millest IFP sai kasu tänu oma avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse staatusele, laiendati avalik-õigusliku asutuse IFP tütarettevõtjatele, kes on aktsiaseltsid, läheks see vastuollu komisjoni otsustuspraktikaga. Samuti ei ole tõendatud avalik-õigusliku asutuse IFP ja selle tütarettevõtjate tegelik majanduslik eelis.

(48) Prantsusmaa ametiasutused leiavad, et komisjon eksib eespool viidatud tagatisi käsitleva teatise punktis 1.2, väites et „[…] garantii kujul antud abiks on ka soodsamad rahastamistingimused ettevõtjatele, kelle õiguslik vorm välistab pankroti- või muud maksejõuetusmenetlused või tagab selgesõnalise riigigarantii või kahjumi katmise riigi poolt”: — esiteks vaidlustavad Prantsusmaa ametiasutused selle, et avalik-õiguslikul asutusel IFP on avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse staatusest tulenevalt selline õiguslik vorm, mis välistab pankroti- ja maksejõuetusmenetluse; komisjon ei ole seda mingil juhul tõendanud, vaid lihtsalt esitanud tõendi, et see staatus ei võimalda erimenetluse (kõnealusel juhul 25. jaanuari 1985. aasta seadusega kehtestatud menetluse) kohaldamist; — teiseks eitavad Prantsusmaa ametiasutused, et esineb automaatne seos pankroti- ja maksejõuetusmenetluse teostamise õiguspärase ja põhiseaduse kohase võimatuse ning soodsamate rahastamistingimustel vahel; komisjon oleks pidanud eespool viidatud tagatisi käsitleva teatise punkti 1.2 kohaselt eelnevalt tõendama soodsamate rahastamistingimuste olemasolu, et väita, et ettevõtja kelle õiguslik vorm välistab pankroti- või maksejõuetusmenetluse, saab kasu tagatise kujul antavast abist.

(49) Pealegi vaatas komisjon menetluse algatamise otsuses mööda oma otsustuspraktikast, kui uuris avalik-õigusliku asutuse IFP tütarettevõtjate tasandil võimalikke eeliseid, mis tulenevad avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse staatusest lähtuva piiramatu tagatise olemasolust. Komisjoni arutluskäik on vastuolus tema arutluskäiguga La Banque Postale’i (postipanga) (46) loomisel: kuigi viimane oli täpselt nagu avalik-õigusliku asutuse IFP tütarettevõtjad aktsiaselts, mis kuulus 100 %-liselt avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutusega samaväärsele üksusele, leidis komisjon (jättes seejuures kõrvale selles toimikus Prantsusmaa võetud kohustused), et aktsiaseltsi õiguslik staatus võimaldas tütarettevõtja tasandil välistada iseenesest igasuguse piiramatu tagatise olemasolu. Sama arutluskäigu põhjal oleks Prantsusmaa ametiasutuste sõnul tulnud järeldada, et avalik-õigusliku asutuse IFP tütarettevõtjatel, kes on samuti aktsiaseltsid, ei ole avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse staatusest tulenevat võimalikku piiramatut riigitagatist.

(50) Komisjon ei tõenda avalik-õigusliku asutuse IFP ja selle tütarettevõtjate tegeliku majandusliku eelise olemasolu ja piirdub menetluse algatamise otsuses sellega, et tunnistab rahastamistingimused „teadaolevalt” soodsamaks, esitamata ühtegi tegelikku tõendit. Euroopa Kohtu kohtupraktika kohaselt peaks komisjon kõnealusel juhul tõendama, et avalik-õiguslik asutus IFP sai soodsamad rahastamistingimused tänu oma avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse staatusele (47). Pealegi on Prantsusmaa ametiasutused esitanud menetluse käigus mitmesuguseid andmeid, mis tõendavad, et avalik-õigusliku asutuse IFP avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse staatus ei andnud ega saanud anda talle ega ta tütarettevõtjatele majanduslikku eelist. Avalik-õigusliku asutuse IFP staatus muudeti nimelt üldise järjepidevuse põhimõtte järgimiseks ning eelkõige tema tegevuse, korralduse, raamatupidamis- ja finantskorra (ressursid ning raamatupidamise ja finantsarvestuse eeskirjad) ja maksusüsteemi tasandil.

(51) Prantsusmaa ametiasutused on seisukohal, et eelnevalt esitatu tõendab järgmist: — avalik-õigusliku asutuse IFP ja selle tütarettevõtjate finantsseisund oli hea, mis välistab võimaliku pankroti küsimuse ja seega ka küsimuse riigi sekkumisest viimase võimalusena; — avalik-õigusliku asutuse IFP ja selle tütarettevõtjate lühiajalise rahastamise tingimused on iga ettevõtja puhul erinevad ning seetõttu toimuvad konkreetsed läbirääkimised nende vastavate pankadega intuitu personae; — avalik-õigusliku asutuse IFP ja tütarettevõtjate suhetes tarnijate ja klientidega ei ole ka soodustingimusi, mis tulenevad asjaolust, et tarnijad ja kliendid eeldavad tagatise olemasolu.

(52) Prantsusmaa ametiasutused järeldavad järgmist: — analüüs, mille komisjoni esitas uurimismenetluse algatamise otsuses, on vaieldav: avalik-õiguslikul asutusel IFP ja selle tütarettevõtjatel ei ole riigitagatist; — komisjon ei ole tõendanud, et IFP avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse staatus annab avalik-õiguslikule asutusele IFP ja selle tütarettevõtjatele eelise; — komisjon ei ole seega tõendanud, et avalik-õiguslikule asutusele IFP ja selle tütarettevõtjatele on antud riigiabi.

5.2 PRANTSUSMAA AMETIASUTUSTE ETTEPANEKUD

(53) Komisjoni kahtluste hajutamiseks on Prantsusmaa ametiasutused siiski märkinud, et juhul, kui komisjon on nõus kõnealuse menetluse lõpetama, otsustades kooskõlas menetlusmääruse artikli 7 lõikega 2, et tegemist ei ole abiga, on nad valmis rakendama järgmisi meetmeid: — selgitama 16. juuli 1980. aasta seaduse rakendusmäärust; — lisama avalik-õigusliku asutuse IFP laenulepingutesse märke tagatise puudumise kohta; — lisama avalik-õigusliku asutuse IFP tütarettevõtjate laenulepingutesse märke tagatise puudumise kohta.

5.2.1 16. JUULI 1980. AASTA SEADUSE RAKENDUSMÄÄRUSE SELGITAMINE

(54) Nagu märgitud riigiabi C 56/2007 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjendustes 94–96, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, teevad Prantsusmaa ametiasutused ettepaneku selgitada 16. juuli 1980. aasta seaduse tõlgendust, muutes selle rakendusmääruse artikli 3 lõike 1 neljandat lõiku (48). Selleks et kõrvaldada seoses prefekti või järelevalveasutuse volituste määramisega kahtlused „nähakse ette” ulatuse puhul, hõlmab Prantsusmaa ametiasutuste sõnul kavandatud muudatus seda, et edaspidi eraldavad kõnealused organid ressursse asjaomase omavalitsuse või riigiasutuse eelarvest (49). Prantsusmaa ametiasutuste sõnul välistatakse ettepanekuga see, et riigi esindaja võiks talle antud volituste täitmisel suurendada asjaomase omavalitsuse või avalik-õigusliku asutuse vahendeid riigi toetuse või riigi ressursside abil.

5.2.2 AVALIK-ÕIGUSLIKU ASUTUSE IFP LAENULEPINGUTESSE MÄRKE LISAMINE TAGATISE PUUDUMISE KOHTA

(55) Nagu täpsustatud riigiabi C 56/2007 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjendustes 97–100, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, vaidlustavad Prantsusmaa ametiasutused komisjoni (50) seisukoha, mille kohaselt võib riigi vastutust rakendada üksnes avalik-õigusliku asutuse IFP maksejõuetuse tõttu. Nad teevad siiski ettepaneku, mis põhineb vastuvõetava riski erandil (riiginõukogu otsused kohtuasjades Sille (51) ja Meunier (52), soovitades postiteenuse juhtumis väljapakutu näitel avalik-õigusliku asutuse IFP võlausaldajatele ametlikult kinnitada, et nende võlanõudel ei ole riigitagatist ning et maksejõuetuse korral ei pea riik asjaomast ettevõtjat võlgade tagasimaksmisel rahalises mõttes asendama. Seetõttu ei ole võimalikel huvitatud isikutel, kes on olukorrast täielikult teadlikud, õigust hüvitisele. Prantsusmaa ametiasutused võtavad seega endale koos avalik-õigusliku asutusega IFP kohustuse lisada iga tehingu puhul rahastamislepingusse järgmine märge (kõikide lepinguga hõlmatud instrumentide kohta): „Emissioonil/programmil/laenul ei ole ühtegi otsest ega kaudset riigitagatist. Maksejõuetuse korral ei pea riik IFPd nõude tagasimaksmisel rahaliselt asendama.”

(56) Nagu täpsustatud riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjenduses 101, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, tegid Prantsusmaa ametiasutused märkuse ka komisjoni väljendatud kahtluste kohta menetluse algatamise otsuse põhjenduses 71, kus komisjon märkis, et esiteks on vastuvõetava riski erand kohtupraktikaga kehtestatud reegel, mis võib muutuda; teiseks toetub vastav reegel konflikti korral hõlpsalt kehtetuks tunnistatavatele teisese õiguse aktidele; ning lõpuks ei hõlma Prantsusmaa ametiasutuste ettepanek kõiki juhtumeid, sest nõuded ei pruugi olla üksnes rahalised, vaid ka ärilised või muud liiki.

(57) Nagu täpsustatud riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjendustes 102–104, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, on Prantsusmaa ametiasutused pärast meeldetuletust, et nad on vastu komisjoni seisukohas esitatud põhimõttele, mille kohaselt ei saa riigi mittesüülist vastutust rakendada üksnes avalik-õigusliku asutuse IFP vara puudujäägi põhjendusel, esitanud kahtlustele vastuseks järgmised täiendavad andmed: a) Prantsusmaa ametiasutuste arvates tähendaks komisjoni esimene vastuväide seda, et isegi kui liikmesriigi õigusega ei oleks selle kohta sätet ette nähtud, piisaks riigiabi olemasoluks ainult sellest, et on oht kohtupraktika, st riigi õiguse muutumiseks. Komisjon ei tohiks võimaliku abimeetme olemasolu üle otsustada õiguse võimalikust muutumisest lähtudes, mis käesoleval juhul on rohkem kui ebatõenäoline, ning vastuvõetava riski erand on avaliku õiguse üldpõhimõte, mida kohtupraktika on korduvalt kinnitanud ning mida ei ole kohtupraktikas kunagi vaidlustatud ega ulatuslikult kommenteeritud; b) teise vastuväite puhul tunnistavad Prantsusmaa ametiasutused, et seadused ja määrused on lepingute suhtes ülimuslikud ning vaidlusaluse sätte võib alati tühistada. Nad on siiski arvamusel, et see väide ei tugine kõrgema astme dokumendile, see ei ole põhjendatud ning on seega alusetu; c) kolmanda väite osas leiavad Prantsusmaa ametiasutused, et see tugineb lihtsalt tarnijate võimalikule arvamusele või eeldusele, et nende nõude puhul on olemas riigitagatis. Sellist oletust ei saa rajada üksnes eelise olemasolule, vaid tuleb tõestada, et avalik-õiguslikul asutusel IFP ja selle tütarettevõtjatel on tegelik majanduslik eelis.

(58) Nagu täpsustatud riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjenduses 106, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, märgivad Prantsusmaa ametiasutused, et nad on valmis laiendama tagatise puudumist käsitleva märke lisamise ettepanekut kõikidele laenulepingutele, et välistada igasugune risk rakendada riigi mittesüülist vastutust üksnes avalik-õigusliku asutuse IFP maksejõuetuse tõttu.

5.2.3 AVALIK-ÕIGUSLIKU ASUTUSE IFP TÜTARETTEVÕTJATE AXENS, BEICIP-FRANLAB JA PROSERNAT LAENULEPINGUTESSE MÄRKE LISAMINE TAGATISE PUUDUMISE KOHTA

(59) Kavandatava meetme täiendamiseks teevad Prantsusmaa ametiasutused komisjonile lisaettepaneku, mis on sarnane La Banque Postale’i loomise ajal tehtud ettepanekuga ning mille kohaselt lisataks avalik-õigusliku asutuse IFP tütarettevõtjate (Axens, Beicip-Franlab, Prosernat) laenutingimuste puhul lepingutesse iga tehingu kohta järgmine märge (kõikide lepinguga hõlmatud instrumentide kohta): „vastavalt Prantsuse õigusele (eriti tulenevalt õigusaktiga antud sõnaselge loa vajadusest iga tagatise puhul) ei ole käesoleval finantstehingul ühtegi otsest ega kaudset riigitagatist.”

(60) Nagu märgitud eespool nimetatud riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse põhjendustes 107–110, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, on Prantsusmaa ametiasutused arvamusel, et kaks kavandatud selgitavat meedet (mille üksikasjad on meelde tuletatud põhjendustes 55 ja 59), võimaldavad suurendada avalik-õigusliku asutuse IFP ja selle tütarettevõtjate võlausaldajate teadlikkust oma õigustest, nii et ei saa öelda, et Prantsusmaa (nagu komisjon on menetluse algatamise otsuse põhjenduses 87 märkinud) „vastutab IFP võlausaldajates seoses tagatise olemasoluga tekkinud ootuste eest” ning et ta toetab vabatahtlikult sellist „juriidiliselt segast olukorda”, millega „antakse avalik-õiguslikule asutusele IFP eelis ja mis võib kaasa tuua riigi ressursside kasutamise.”

5.3 PRANTSUSMAA AMETIASUTUSTE TÄIENDAVAD MÄRKUSED

(61) Prantsusmaa ametiasutused esitasid 16. juuli 2010. aasta ja 26. novembri 2010. aasta kirjades täiendavad andmed, mis nende sõnul tõendavad, et avalik-õigusliku asutus IFP ei ole saanud riigiabi.

(62) Esmalt tuletavad nad oma 16. juuli 2010. aasta kirjas meelde kohtuasja France Télécom (53) ja rõhutavad, et Euroopa Kohtu kohtunik kinnitas, et komisjonil on abi olemasolu kindlaksmääramiseks kohustus tõendada tegeliku eelise esinemist. Nad on kõnealuse juhtumi puhul arvamusel, et piiramatu tagatisega, mis komisjoni sõnul tulenes IFP avalik-õiguslikust staatusest, ei anta sellele tegelikkuses ühtegi majanduslikku eelist. 26. novembri 2010. aasta kirjas täpsustavad Prantsusmaa ametiasutused, et nende arvates lasub komisjonil tõendamiskohustus. Nad tuletavad meelde Euroopa Kohtu kohtupraktikaga kehtestatud nõudeid tõendamise ja põhjendamise valdkonnas, eriti Üldkohtu eespool viidatud otsust kohtuasjas France Telecom, Euroopa Kohtu otsust kohtuasjas Krantz (54) ja hiljutist otsust kohtuasjas Deutsche Post AG (55). Prantsusmaa ametiasutused on arvamusel, et komisjoni esitatud analüüsis tuginetakse antud juhul „rohkem oletustele kui konkreetsele analüüsile”.

(63) Prantsusmaa ametiasutuste arvates eeldab komisjon, et avalik-õiguslik asutus IFP võib eelisest kasu saada kolmel tasandil: i) suhetes pankade ja finantsasutustega, ii) suhetes tarnijatega ja iii) suhetes kolmandatest isikutest tööstuspartneritega, kes kasutavad teadusteenuseid.

(64) Avalik-õigusliku asutuse IFP suhete osas pankade ja finantsasutustega on Prantsusmaa ametiasutused arvamusel, et avalik-õiguslik asutus IFP ei ole siiani saanud avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse staatuse tõttu mingisugust majanduslikku eelist. Nad edastavad komisjonile andmed, mis tõendavad järgmist: i) pikaajalises plaanis ei olnud avalik-õiguslikul asutusel IFP võlga aastatel 2005, 2006 ja 2007 (56) ning 2008. ja 2009. aastal, ii) keskpikas plaanis oli avalik-õiguslik asutus IFP eri pankadega kokku leppinud krediidiliinide tühistamises, kuid saavutanud turuhinnaga võrreldava intressimäära ning igal juhul ei olnud ta neid krediidiliine kunagi kasutanud; iii) lühiajalises plaanis oli avalik-õigusliku asutuse IFP võlg peaaegu nullis või oli seda asjaomase ajavahemiku puhul.

(65) Prantsusmaa ametiasutused leiavad, et avalik-õiguslik asutus IFP pidi suhetes tarnijatega hankijana täitma 6. juuni 2005. aasta määrusest nr 2005-649 (57) tulenevat avalikustamise ja hankemenetluse korraldamise kohustust ning seega ei saanud tal eelist olla. Prantsusmaa ametiasutused kordavad seda analüüsi 26. novembri 2010. aasta kirjas, ning täpsustavad, et kuna avalik-õiguslik asutus IFP peab tellimused täitma hankemenetluse teel vastavalt Euroopa Parlamendi ja nõukogu 31. märtsi 2004. aasta direktiivile 2004/18/EÜ ehitustööde riigihankelepingute, asjade riigihankelepingute ja teenuste riigihankelepingute sõlmimise korra kooskõlastamise kohta (58), on see nende arvates piisav tagatis konkurentsi moonutamise vältimiseks turul. Kuna avalik-õiguslik asutus IFP korraldab oma tarnijate leidmiseks hankemenetluse vastavalt Euroopa Liidu õigusest tulenevatele kohustustele, ei saa teda Prantsusmaa sõnul süüdistada ebaseadusliku eelise saamises, eriti kui puudub konkreetne tõend selle kohta. Nad rõhutavad, et just riikliku tellimuse täiustamiseks lihtsustati elektrooniliste ostusüsteemide kasutamist, näiteks on direktiivi 2004/18/EÜ põhjenduses 13 märgitud: „Kõnealune ostusüsteem võimaldab [hankijal, …] saada […] eriti suures ulatuses pakkumisi ning järelikult kindlustada riiklike vahendite optimaalne kasutamine ulatusliku konkurentsi tingimustes.” Nad nimetavad komisjoni aruannet (59) kus järeldati, et riigihankeid käsitleval määrusel on hinna langusele positiivne mõju; seda langust on nimetatud sotsiaalseks kasuks, mis tuleneb pakkujate vahelisest õiglasemast konkurentsist. Seega ei ühtinud komisjoni arvamus avalik-õigusliku asutuse IFP säästusid selle avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse staatuse arvele pannes direktiivi põhiideega, mille kohaselt on valikumenetlus parema konkurentsi kandev jõud, mis vähendab riikliku tellimuse kulu.

(66) Avalik-õigusliku asutuse IFP suhete kohta selle klientidega täpsustavad Prantsusmaa ametiasutused, et asjaomane lepinguline teadustegevus hõlmab avalik-õigusliku asutuse IFP osutatavaid teenuseid kliendi (kolmanda isiku või tütarettevõtja) taotlusel ning teemal, mis kuulub avalik-õigusliku asutuse IFP ülesannete piiridesse, ei paku tulemuste omandi osas avalik-õigusliku asutuse IFP jaoks strateegilist huvi, rikastavad tõenäoliselt avalik-õigusliku asutuse teadmisi ja pädevust tema teostatavate teadus- ja arendustegevuse programmide juhtimisel ning ei kuulu üksnes tütarettevõtjate tegevusvaldkondadesse. Prantsusmaa ametiasutused märgivad, et teadusteenusteks, mida IFP kliendid tellivad, on vaja konkreetseid seadmeid ja eksperditeadmisi.

(67) Prantsusmaa rõhutab, et isegi kui avalik-õiguslik asutus IFP oleks oma majandustegevuse puhul eelisolukorras tänu tema avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse staatusele, ei avaldaks see eelis turule praktilist mõju. Eelkõige ei saaks see kahjustada konkurentsi ega mõjutada liikmesriikidevahelist kaubandust. Avalik-õigusliku asutuse IFP staatuse muutmisega (2006. aasta juulis) alanud ajavahemiku kohta tunnistavad Prantsusmaa ametiasutused ometigi, et avalik-õiguslik asutus IFP võis saada kasu maksuvähendustest, sest temalt ei nõutud täitmisgarantiid, mis on siiski väga väike summa võrreldes summaga, mida nõuavad tavaliselt sellist liiki teenuste eest pangad ja kindlustusseltsid. Prantsusmaa ametiasutused järeldavad, et sellise mõju puhul ei ole tegemist eelisega, mis seab kahtluse alla isegi riigiabi olemasolu seoses avalik-õigusliku asutusega IFP.

6 KOLMANDATE ISIKUTE JA PRANTSUSMAA AMETIASUTUSTE MÄRKUSED

6.1 ÄRIÜHINGU UOP LIMITED MÄRKUSED

(68) Äriühing UOP Limited põhjendab 28. novembri 2008. aasta kirjas esmalt oma huvi sekkuda antud menetlusse kolmanda isikuna (60) ning esitab seejärel mõned üldmärkused ja väidab, et tema arvates saab üksus, keda ta nimetab äriühinguks IFP/Axens, riigiabi: — avalik-õiguslikust asutusest IFP ja selle tütarettevõtjast koosnevat üksust IFP/Axens nähakse turul vastuvaieldamatult avalik-õigusliku üksusena (5.1.1); — üksusele IFP/Axens avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse staatuse andmine võimaldas märkimisväärselt moonutada konkurentsi protsessitehnoloogiate turul, kus tegutseb äriühing UOP Limited, sest see andis eelised suhetes tarnijate, rahastajate ja klientidega (5.1.2).

6.1.1 ÜKSUSE IFP/AXENS KUVANDI KÜSIMUS TURGUDEL

(69) Äriühingu UOP Limited sõnul ei saa nõustuda Prantsusmaa ametiasutuste väitega, mille kohaselt Axens ning teised IFP tütarettevõtjad kujutasid endast eri majandusüksusi. Komisjon märgib õigesti, et: i) Axens kuulub 100 %-liselt avalik-õiguslikule ettevõtjale IFP, ii) see, kuidas äriühing Axens rakendas avalik-õigusliku asutuse IFP teadus- ja arendustegevuse programme, peegeldas riigi otsustatud strateegilisi prioriteete, iii) avalik-õigusliku asutuse IFP eest vastutavad isikud osalesid äriühingu Axens juhtimises; iv) äriühingul Axens oli avalik-õigusliku ettevõtjaga IFP ainuõiguslik leping, mis oli tütarettevõtja tegevuses väga oluline; v) olemas olid esmakasutuse ja personali kasutusse andmise lepingud.

(70) Peale eelmises põhjenduses esitatud andmete lisab äriühing UOP Limited, et ettekujutus, mille andsid IFP ja Axens oma suhetest ning sellest, kuidas neid turul tajuti, kätkes endas ka endas ka järgmisi tähtsaid tegureid: — äriühingu Axens veebisaidil on märgitud, et „äriühing on teadus- ja arendustegevuses ning tööstuses edukas olnud ligikaudu 50 aastat” (61). Samuti viidatakse äriühingu Axens reklaamides selle tehnoloogiate puhul avalik-õiguslikule asutusele IFP. Äriühingu Axens ja avalik-õigusliku asutuse IFP töötajad külastasid mõnikord koos ettevõtjaid, kellele nad olid litsentsi andnud; — tööstust käsitlevas ajakirjanduses esitatakse näide selle kohta, et äriühingut IFP/Axens nähti turul ühtse majandusliku üksusena. Äriühing UOP Limited on nimelt lisanud ajalehest väljavõtted, milles viidatakse üksuse IFP/Axens tegevusele protsessitehnoloogiate litsentsimise valdkonnas või selliste litsentside pakkumisele avalik-õigusliku asutuse IFP poolt tema tütarettevõtja Axens vahendusel. Lisaks on äriühing UOP Limited esitanud näiteid artiklitest või esitlustest, milles äriühingu Axens töötajad teatavad, et avalik-õiguslik asutus IFP näeb äriühingut Axens „tööstusosakonna ja äriühingu Procatalyse kogu vastavat tegevust hõlmavana.”

6.1.2 AVALIK-ÕIGUSLIKU TÖÖSTUS- JA KAUBANDUSASUTUSE STAATUSEST TULENEVAD EELISED

(71) Äriühingu UOP Limited sõnul andis asjaolu, et tarnijate ja klientide arvates oli äriühingul Axens oma tegevuse rahastamiseks piiramatu riigitagatis, talle turul märkimisväärse eelise. Isegi kui tegemist on vaid turukuvandiga, oli see ülemaailmse majanduskriisi tõttu tähtis asjaolu.

(72) Klientide puhul on üksuse IFP/Axens pakutud tagatised erilise tähtsusega turul, kus kliendid võtavad enne vastava tehnoloogia valimist arvesse pikka ajavahemikku hõlmavaid majanduslikke kaalutlusi. Aromaatsete süsivesinike komplekside näitest lähtudes selgitab äriühing UOP Limited, et sisuliselt peavad kliendid enne selliste tehnoloogiate rakendamist olema nõus väga suurte investeeringutega infrastruktuuride väljatöötamisse ja rajamisse, milleks kulub palju tööaastaid. Tööstuskomplekside edu on peamiselt seotud kasutatavate tehnoloogiate toimimisega, mille peab klientide nõudmiste kohaselt üldiselt tagama protsesside müüja (62). Juhul kui nõutavat toimimise taset ei saavutata, ei kõhkle nad rakendamast tehnoloogia üleandja vastutust ja nõudmast taastamisega seoses rangete kohustuste täitmist. Tehnoloogia üleandja pikaajaline maksevõime on seega ostjate jaoks nende valikute tegemisel oluline ja mitte üksnes lepinguliste kohustuste täitmise, vaid ka teadus- ja arendustegevuse valdkonna pakutavate perspektiivide poolest omandatud protsessi toimimise edaspidisel parandamisel. Üksuse IFP/Axens nägemine turul riigist sõltuvana andis võrreldes konkurentidega talle seega eelise, sest ostjatel ei olnud konkreetset põhjust kahelda äriühingu pikaajalises püsimajäämises.

(73) Tarnijate osas leiab äriühing UOP Limited, et üksuse IFP/Axens puhul võidi kokku leppida soodustingimustes võrreldes selle konkurentidega. Ta viitab äriühingu IFP ja Axensi ühiselt alla kirjutatud lepingutele, mida on mainitud menetluse algatamise otsuses.

(74) Finantsurgude puhul arvab äriühing UOP Limited, et üksusel IFP/Axens olid kapitaliturgudel soodsamad tingimused ja intressimäär, pidades silmas riigi rolli lõpliku tagatiseandjana. Pealegi võimaldas riigi kohalolu ja sellega seostatav turvalisus investorite jaoks meelitada finantskriisi ajal nappuse tingimustes ligi erakapitali. Konkureerivatel äriühingutel ei olnud vähem huvipakkuvate majanduslike tingimuste tõttu võimalik ligi pääseda võrreldavatele ressurssidele ega neid saada. Äriühingu UOP Limited sõnul suurendasid majandus- ja finantskriis veelgi enam ohtu, et meetme tõttu võib tekkida konkurentsimoonutus.

(75) UOP Limited viitab 23. jaanuari 2009. aasta kirjas oma eelmistele märkustele, mille ta edastas eespool viidatud riigiabi C 51/2005 käsitleva otsusega seotud menetluse käigus. Ta on arvamusel, et selles teabes oli piisavalt andmeid, mis tõendasid lepinguosaliste maksevõimelisuse tähtsust asjaomasel protsessilitsentside turul. Ta kordab väidet, et üksuse IFP/Axens kliendid eeldasid, et on ärilises suhtes riigiasutusega, mille pikaajaline elujõulisus ei olnud seotud mingisuguse riskiga. Lõpetuseks kutsub äriühing UOP Limited komisjoni üles analüüsima äriühingu Axens ja selle klientide lepinguid ning on enda sõnul veendunud, et neis ei esine ühtegi sätet, mis võiksid äriühingu Axens tasandil vastutust piirata.

6.2 PRANTSUSMAA AMETIASUTUSTE KOMMENTAARID ÄRIÜHINGU UOP LIMITED MÄRKUSTE KOHTA

(76) Prantsusmaa ametiasutused on 22. juuni 2009. aasta kirjas seisukohal, et äriühingu UOP Limited märkused „põhinevad ekslikel, st täielikult valedel kinnitustel ning kindlasti mitte sellistel väidetel, mis tõendaksid avalik-õigusliku asutuse IFP või äriühingu Axens puhul riigiabi olemasolu.”

(77) Prantsusmaa ametiasutused ei pea sisuliselt asjakohaseks esitatud väidet, mille kohaselt nähakse üksust IFP/Axens turul avalik-õigusliku üksusena, kes on eelisolukorras suhetes klientide ja tarnijatega ning finantsturgudel, ning lükkavad ümber kinnituse, mille kohaselt üksus IFP/Axens kujutab endast riigiasutust, kellel ei ole pikaajalise elujõulisusega mingeid probleeme.

(78) Prantsusmaa ametiasutused esitavad kaks väidet: — üksus IFP/Axens ei ole riigiasutus, kelle kasutuses on piiramatud ressursid; lisaks ei tõenda miski, et kõnealust üksust turul sellisena nähakse (6.2.1); — teiseks ei anna avalik-õigusliku asutuse IFP staatus avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutusena turul ühtegi eelist äriühingule Axens (6.2.2).

6.2.1 IFP/AXENS EI OLE RIIGIASUTUS, KELLE KASUTUSES ON PIIRAMATUD RESSURSID

(79) Vastupidiselt äriühingu UOP Limited väitele, ei näinud Prantsusmaa ametiasutuste sõnul üksuse IFP/Axens tarnijad ja kliendid seda ettevõtjat riigiasutusena, kelle päralt on piiramatud riigiressursid.

(80) Esiteks viitavad Prantsusmaa ametiasutused komisjonile edastatud õiguslikule analüüsile ning oma eelnevatele märkustele, mis nende arvates tõendasid, et avalik-õigusliku asutuse IFP avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse staatusest ei tulenenud mingisugust riigitagatist.

(81) Teiseks märgivad Prantsusmaa ametiasutused, et äriühing UOP Limited tugineb „väidetavale uskumusele, mille kohaselt on üksuse IFP/Axens puhul olemas piiramatu riigitagatis”, mida õiguslikult ei ole, ning ainuüksi sellest ei piisa riigiabi olemasolu põhjendamiseks.

(82) Kolmandaks, isegi kui eeldada, et avalik-õiguslikul asutusel IFP on riigitagatis – millele Prantsusmaa ametiasutused vastu vaidlevad –, on ekslik arvata, et selline tagatis laieneks automaatselt avalik-õigusliku asutuse IFP tütarettevõtjatele põhjendusel, et IFP ja selle tütarettevõtjad moodustavad konkurentsiõiguse tähenduses majandusliku kontserni. Prantsusmaa väidab, et kuna avalik-õigusliku asutuse IFP tütarettevõtjad, eriti Axens, ei ole eraõigusliku üksusena, kelle suhtes kehtib äriühinguõigus, sellise tagatisega kaetud, on tütarettevõtjate autonoomia põhimõte just vastuolus äriühingu UOP Limited väljapakutud teooriaga, et kontserni piires toimub tagatiste automaatne laiendamine. Kontserni mõistet, millel võib olla tähendus konkurentsiõiguses, ei tunnustata äriühinguõiguses ning tagatiste andmisel kontserni piires tuleb seega lähtuda rangetest vormilistest ja sisulistest tingimustest. See kehtibki avalik-õigusliku asutuse IFP suhtes, kes on ette näinud, et on vaja haldusnõukogu luba põhikirja artikli 7 tähenduses. Pealegi leiavad Prantsusmaa ametiasutused, et komisjon on seda juba kinnitanud, kui tunnistas, et „äriühingu Banque Postale õiguslikust staatusest (eraõiguslik juriidiline isik) piisab iseenesest, et välistada äriühingu Banque Postale tasandil piiramatu riigitagatise olemasolu” (63).

6.2.2 AVALIK-ÕIGUSLIKU ASUTUSE IFP STAATUS AVALIK-ÕIGUSLIKU TÖÖSTUS- JA KAUBANDUSASUTUSENA, EI ANNA ÄRIÜHINGULE AXENS TURUL ÜHTEGI EELIST

(83) Prantsusmaa ametiasutused on arvamusel, et äriühingu UOP Limited esitatud väide, mille kohaselt turul usuti, et üksus IFP/Axens on piiramatute ressurssidega riigiasutus, kellel on suhetes klientide, tarnijate ja võlausaldajatega eelised, ei tugine „usaldusväärsetele andmetele” ning pealegi saab selle „vaieldamatult faktidega ümber lükata.”

(84) Prantsusmaa ametiasutused on esitanud äriühingu Axens õigusasjade ja lepingutega tegeleva juhatuse (Direction des Affaires juridiques et des Accords (AJA)) märgukirja pealkirjaga „Äriühingu Axens õiguskindluse põhimõtted” (64), milles on täpsustatud suhteid avalik-õigusliku asutuse IFP ja äriühingu Axens vahel. Nimetatud suhete puhul kehtib üldreegel, mille kohaselt ei nõua Axens mitte mingil põhjusel emaettevõtja tagatist. Prantsusmaa ametiasutused on täpsustanud, et tagatise puudumise eeskirjast ei ole võimalik teha ühtegi erandit. Seda põhimõtet on dokumendis in extenso meelde tuletatud järgmiselt: „IFP ei taga äriühingu Axens tegevust või tegevusetust.” Prantsusmaa ametiasutused on täpsustanud, et see eeskiri kehtib iga lepingu suhtes, mida Axens võib sõlmida, või iga projekti suhtes, mida ta võib koos oma klientide, tarnijatega ja finantsturgudel teostada.

6.2.2.1 Äriühingu Axens ja selle klientide suhted

(85) Prantsusmaa sõnul väidab äriühing UOP Limited ilma igasuguse põhjenduseta, et riiklik tagatis on äriühingu Axens pikaajalisele finantsolukorrale tähtis, nimelt seoses litsentsilepingutes sätestatud tavapäraste lepinguliste tagatiste ja hooldamiskohustustega (65), pealegi ta ei põhjenda, miks on „veendunud, et komisjon ei leia ühtegi vastutuse piiramise sätet äriühingu Axens tasandil.”

(86) Sellega seoses on Prantsusmaa ametiasutused täpsustanud, et põhjenduses 84 kirjeldatud eeskiri (mille kohaselt tütarettevõtja ei taotle emaettevõtjalt ühtegi tagatist) kehtib ka kõikide tagatiste suhtes, mille üle Axens võiks oma kliendiga läbirääkimisi pidada või lepingu sõlmida. Prantsusmaa ametiasutused on väidet näitlikustanud „aromaatsete süsivesinike komplekside” näitega, mida äriühing UOP Limited on oma märkustes kommenteerinud. Prantsusmaa ametiasutused on selgitanud, et üldreeglina püüab Axens piirata oma vastutuse teatava osaga litsentsitasust […] (*). Selline tagatiste piiramise poliitika, mis on üheks äriühingu Axens õiguskindluse põhimõtteks, eristab teda selgesti selles valdkonnas tegutsevatest teistest ettevõtjatest, kellel on Prantsusmaa ametiasutuste sõnul tavaks anda teatavatel juhtudel piiramatu tagatis.

(87) Prantsusmaa ametiasutused tuletavad lõpetuseks meelde, et katastroofide korral ei kasutata hooldamise/parandamise kohustuste täitmiseks avalik-õigusliku asutuse IFP rahalist katet: a) Axensi makseviivituse korral on tsiviilvastutuse kindlustusandjate pakutav tagatis tema ülemaailmse programmi kindlustuspoliiside kaudu oluliselt suurem kui äriühingu Axens lepingujärgne vastutus tema litsentsisaajate ees; b) äriühingu Axens ressursside vahetu ja kiire kasutuselevõtmine, eelkõige tänu tema väikesele võlakoormale, on samuti väga tähtis; c) avalik-õigusliku asutuse IFP ja äriühingu Axens kokkulepetega on avalik-õigusliku asutuse IFP vastutus sõnaselgelt piiratud paratamatult vajalike summadega Axensi makseviivituse korral ühe oma litsentsisaaja suhtes, sest need on seotud litsentsitasuga, mida avalik-õiguslik asutus IFP saab; d) äriühingu Axens tsiviilvastutuse kindlustusandja loobub sõnaselgelt mis tahes põhjustel avalik-õigusliku asutuse suhtes hagi esitamisest.

(88) Prantsusmaa ametiasutused järeldavad, et äriühingu UOP Limited väited seoses äriühingu Axens väidetava eelisega protsessilitsentside turul on alusetud, eriti seetõttu, et äriühingu Axens poliitika on pikka aega olnud piirata klientidele antava vastutuse tagatist.

(89) Prantsusmaa ametiasutused täpsustasid oma 8. septembri 2009. aasta kirjas, et vastutuse piiramine seoses klientidega on ette nähtud nii üldlitsentsi lepingu (66) kui ka tootelitsentside lepingutega (67), mis on avalik-õigusliku asutuse IFP ja äriühingu Axens vahel sõlmitud ning mis jõustusid 1. jaanuaril 2001. Nende kahe lepinguga on kindlaks määratud, et kui Axens suudab tõestada, et tema makseviivitus tuleneb avalik-õigusliku asutuse IFP osutatud teenustest, siis piirdub viimase rahaline vastutus protsendiga (68) summast, mida avalik-õiguslik asutus IFP on tegelikult saanud litsentsitasuna pro rata kaebuse põhjustanud müügi eest (tootelitsentsid) ning kaebuse põhjustanud individuaalse all-litsentsi või all-litsentsi müügi eest (üldlitsents). Teisisõnu ei saa avalik-õigusliku asutuse IFP vastutus kunagi olla rohkem kui 100 % saadud summast. Üldlitsentsi lepinguga on lisaks ette nähtud, et Axens vastutab protsesside tehnilise toimimise puhul all-litsentsisaajatele antud finantstagatiste eest. Avalik-õiguslik asutus IFP ei vastuta seega tehniliste tagatiste eest, mida Axens on oma klientidele andnud.

(90) Lisaks tuleb märkida, et laenulepingutes äriühingu Axens ja tema klientide vahel on järjekindlalt sätestatud, et äriühingu Axens rahaline vastutus piirdub üldjuhul […] (*) %ga iga kaebuse põhjustanud üksuse makstud litsentsitasust. Avalik-õigusliku asutuse IFP vastutus on täielikult sõltumatu äriühingu Axensi omast, sest ärilistel põhjustel ületab tagatis, mille viimane on andnud klientidele, talle avalik-õigusliku asutuse IFP antud tagatise. Sama põhimõte kehtib iga litsentsi puhul, mida avalik-õiguslik asutus IFP annab muudele kolmandatele isikutele kui tema tütarettevõtjad.

(91) Lõpetuseks on Prantsusmaa ametiasutused lisanud, et avalik-õiguslik asutuse IFP põhimõte on piirata oma vastutust klientide (tütarettevõtjate või kolmandate isikute) ees, kui ta osutab viimaste nimel teenuseid (uuringud, teadustegevus tellimisel, katsed jms). Avalik-õigusliku asutuse IFP vastutus seisneb seega elluviidud tööde parandamises, samas kui rahalises plaanis kehtib põhimõte, et vastutus piirdub […] (*) %ga tegelikult saadud tasust, kusjuures ülemmäär võib vastavalt üksikjuhtumile ulatuda kuni […] (*) %ni. Seega kui avalik-õigusliku asutuse IFP teostatud töö on kliendi hinnangul puudulik, ei või mingil juhul kohustada IFPd tööd täielikult uuesti tegema.

6.2.2.2 Äriühingu Axens suhe tarnijatega ja rahastamistingimused finantsturgudel

(92) Prantsusmaa ametiasutuste sõnul ei ole asjakohane äriühingu UOP Limited väide, mille kohaselt annab nii tarnijate seas kui ka finantsturgudel valitsev arvamus äriühingu Axens piiramatutest finantsressurssidest talle soodsamad tingimused. Prantsusmaa sõnul ei esita äriühing UOP Limited kõnealuse väite kinnitamiseks ühtegi tõendit.

(93) Prantsusmaa ametiasutuste arvates piisab äriühingu UOP Limited väite ümberlükkamiseks põhjenduses 84 kirjeldatud eeskirjast, mille kohaselt ei taotle tütarettevõtja emaettevõtjalt ühtegi tagatist.

(94) Lisaks tuletavad Prantsusmaa ametiasutused seoses finantsturgudel nii äriühingu Axens kui ka äriühingute Beicip-Franlab ja Prosernat suhtes valitsevate laenutingimustega meelde, et nad on valmis võtma komisjoni ees kohustuse märkida iga tehingu puhul kirjalikult igasse rahastamislepingusse, et „vastatavalt Prantsuse õigusele (eelkõige tulenevalt õigusaktiga antud sõnaselge loa vajadusest iga tagatise puhul) ei anta käesoleva rahastamistehingu puhul mingisugust riigi tagatist, ei otsest ega kaudset” (69).

7 HINDAMINE

7.1 ABI OLEMASOLU ELI TOIMIMISE LEPINGU ARTIKLI 107 LÕIKE 1 TÄHENDUSES

(95) ELi toimimise lepingu artikli 107 lõikes 1 on sätestatud: „Kui aluslepingutes ei ole sätestatud teisiti, on igasugune liikmesriigi poolt või riigi ressurssidest ükskõik missugusel kujul antav abi, mis kahjustab või ähvardab kahjustada konkurentsi, soodustades teatud ettevõtjaid või teatud kaupade tootmist, siseturuga kokkusobimatu niivõrd, kuivõrd see kahjustab liikmesriikidevahelist kaubandust.”

(96) Kõnealusel juhul tuleb riigiabi olemasolu kindlaksmääramiseks esmalt kontrollida, kas meetme puhul, mis seisnes selles, et Prantsusmaa andis avalik-õiguslikule asutusele IFP 7. juulil 2007 avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse staatuse, kasutati riigi ressursse (7.1.1) majandustegevusele piiramatu avalik-õigusliku tagatise andmiseks (7.1.2). Kuna riigitagatise ulatus ja tagatisega hõlmatud tegevuse laad võimaldavad määratleda käesoleva otsuse reguleerimisala (7.1.3), tuleb järgnevalt uurida, kas kõnealune meede annab kontsernile IFP valikulise eelise (7.1.4), mis võib kahjustada liikmesriikidevahelist kaubandust (7.1.5).

7.1.1 RIIGI RESSURSSIDE KASUTAMINE PIIRAMATU TAGATISE KUJUL

(97) Pidades silmas konkurentsiõiguse tähenduses majandusliku kontserni eripärast struktuuri, on vaja võtta arvesse, millist mõju võib piiramatu riigitagatis, mis tuleneb avalik-õigusliku asutuse IFP avalik-õiguslik tööstus- ja kaubandusasutuse staatusest, avaldada kontserni IFP kõigile üksustele, st nii avalik-õiguslikule asutusele endale kui ka selle tütarettevõtjatele. Seda tuleb teha seoses kahe aspektiga: — avalik-õigusliku asutuse IFP puhul tuleneb piiramatu tagatise mõju otseselt avalik-õiguslik tööstus- ja kaubandusasutuse staatusest: avalik-õigusliku juriidilise isikuna ei kohaldata avalik-õigusliku asutuse IFP suhtes tavaõigust raskustes olevate äriühingute saneerimise ja likvideerimise küsimuses. Seda eripära arvesse võttes võivad kontserni IFP emaettevõtja otsese majandustegevuse tingimused olla soodsamad kui teistel turuosalistel, kelle võrreldavat tagatist ei ole (7.1.1.1); — kontserni IFP eraõiguslike tütarettevõtjate, kelle suhtes kehtib makseviivituste küsimustes tavaõigus, otsese majandustegevuse sidumine avalik-õigusliku asutusega ja seega riigiga tundub olevat võimatu. Seega tuleb tütarettevõtja vara puudujäägi korral analüüsida, kas äriühingute Axens, Prosernat ja Beicip-Franlab võlausaldajate jaoks võiks olemas olla tagatisega sarnane kaudne mehhanism, mis tugineb nende tütarettevõtjate emaettevõtja võimalikule vastutusele (7.1.1.2).

7.1.1.1 Avalik-õigusliku asutuse IFP piiramatu riigitagatis, mis tuleneb tema avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse staatusest

(98) Riigiabi C 56/07 käsitlevas otsuses (millele on viidatud eespool) on komisjon järeldanud (70), et La Poste’i (71) avalik-õiguslikust staatusest tulenev lahutamatu eripära ning eelkõige tagatise olemasolu üksikute nõuete tagasimaksmiseks ja La Poste’i olemasolu ja/või tema kohustuste säilitamiseks tähendab seda, et riik täidab avalik-õigusliku asutuse majandustegevuse puhul viimase tagatiseandja rolli.

(99) Kõnealusel juhul arvab komisjon, et riigiabi C 56/07 käsitlevas otsuses (millele on viidatud eespool) esitatud peamisi väiteid saab põhiosas üle kanda avalik-õigusliku asutuse IFP staatusele avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutusena ning et viimasel on ka eriline juriidiline seisund nii seoses selle võlausaldajate nõuete rahuldamisega kui ka selle tegevuse jätkamisega maksejõuetuse korral. Samuti viitab komisjon käesoleva analüüsi puhul riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) jaotises 4.1 („Abi liigitamine”) esitatud väidetele.

A. Tagatis üksikute võlanõuete rahuldamiseks

(100) Esmalt tuleb kontrollida Prantsusmaa ametiasutuste väidet, mille kohaselt on riigitagatis avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse kasuks välistatud õigusaktide või kohtupraktikaga (a), enne kui tõendada, et juhul kui avalik-õiguslik asutus IFP satub maksejõuetuse olukorda, on menetlus tema võlausaldajate puhul soodsam kui nende ettevõtjate võlausaldajate puhul, kelle suhtes kehtib tavaõigus.

a) Prantsusmaa ametiasutuste argumentide ümberlükkamine

(101) Vastupidiselt Prantsusmaa ametiasutuste kinnitatule saab komisjon teha järelduse, et Prantsuse õiguses tunnistatakse kaudsete tagatiste ning eelkõige avalik-õigusliku asutuse staatusest tuleneva riigitagatise olemasolu. Komisjon lükkab Prantsusmaa ametiasutuste väited tagasi järgmistel põhjustel.

(102) Esiteksviitab komisjon vajalike muudatustega riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjendustele 120 ja 121, kus Prantsusmaa ametiasutused kinnitavad, et ühegi õigusakti ega otsusega ei ole kehtestatud põhimõtet, mille kohaselt tagab riik avalik-õiguslike tööstus- ja kaubandusasutuste võlgu. Komisjon aga arvab vastupidi, et kuigi on tõsi, et ei ole õigusakti ega otsust, mis kinnitaks või välistaks sõnaselgelt riigitagatise olemasolu avalik-õiguslike tööstus- ja kaubandusasutuste puhul, ei välista see kaudse tagatise olemasolu.

(103) Teiseks viitab komisjon vajalike muudatustega riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjendustele 122 ja 124, kus Prantsusmaa ametiasutused leiavad, et kohtupraktikas on olemas otsused tagatiste puudumise kohta, nimelt otsus kohtuasjas Société de l'hôtel d'Albe (72) ja otsused kohtuasjas Campoloro (73). Nagu on komisjoni ekspert postiteenuse juhtumis rõhutanud, ei käsitletud esimese kohtuasja puhul täpselt sellist olukorda, milles peaks eeldatavalt rakendama tagatist (74). Teisest kohtuasjast (75) nähtub komisjoni arvates aga, et kui avalik-õiguslike asutuste võlgade sissenõudmise menetluses rakendatakse riigi vastutust, on sel olemas kõik tagatismehhanismitunnused.

(104) Kolmandaks leiab komisjon, et ei ole võimalik kinnitada Prantsusmaa ametiasutuste postiteenuse juhtumis esitatud väidet, mille kohaselt avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse võetud laenudel ei saa pärast LOLFi jõustumist 1. jaanuaril 2005 olla kaudset tagatist. a) Komisjon rõhutab, et avalik-õigusliku asutuse IFP staatust muudeti 7. juulil 2006 ehk pärast LOLFi jõustumist. Seega ei ole vaja analüüsida Prantsusmaa ametiasutuste eksperdi esitatud väiteid postiteenuse juhtumi puhul enne 1. jaanuari 2005 võetud võimalike laenude kohta ning seda sõltumatult asjaolust, et Prantsusmaa ametiasutused viitavad sellele oma märkustes vajalike muudatustega. Laenud, mille avalik-õiguslik asutus IFP võttis enne 1. jaanuari 2005, võttis ta ettevõtjana 17. novembri 1943. aasta seaduse nr 43-612 (ärihuvide haldamise kohta) tähenduses (ja seega eraõigusliku juriidilise isikuna), ning seetõttu ei saanud nende suhtes võtmise (76) ajal kehtida avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse staatusest tulenev piiramatu tagatis. b) Komisjon märgib seega, nagu tõi esile ka komisjoni ekspert postiteenuse juhtumis ja nagu juba selgitatud riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjenduses 130, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, et finantsseaduses riigitagatiste loetlemise kohustuse rakendamisala piirdub selliste tagatiste andmisega; et seetõttu hõlmab tagatise andmine juhtumeid, kus riik otsustab sõnaselge tahteavalduse kaudu anda tagatise teatavale organile või tehingule; et finantsseaduses tagatiste loetlemise kohustus ei hõlma neid tagatisi, mis tulenevad staatusest või kohtuotsusega määratud kohustusest ning millel on kaudne ja automaatne iseloom, ning et see teine kategooria ei sõltu riigi otsusest, vaid asjaolust, et riik tegutseb eelnevalt kindlaks määratud õigusraamistikus, mille puhul tagatis on üksnes tagajärjeks (77). c) Komisjon järeldab selle põhjal samamoodi nagu riigiabi C 56/2007 käsitleva otsuse põhjenduses 131, millele ta viitab vajalike muudatustega, et LOLFile tuginev Prantsusmaa ametiasutuste argument ei ole veenev ning et asjaolu, et üheski finantsseaduses ei täpsustata, et riik annab avalik-õiguslikule asutusele IFP tema staatusest tuleneva tagatise, ei välista kaudse tagatise olemasolu; igal juhul rõhutab komisjon, et see ei ole seotud sellega, et Prantsuse õiguses liigitatakse meede tagatiseks, ega isegi mitte sellega, et tegemist on LOLFi reguleerimisalasse kuuluva tagatisega; et asjakohane on ainult kõnealuse meetme liigitamine Euroopa Liidu õiguse alusel ning et selles õiguses tunnustatakse kaudse tagatise olemasolu, kui liikmesriik on õiguslikult kohustatud tagasi maksma teise isiku võlad, kui viimane on makseviivituse olukorras (78).

(105) Neljandaks lükkab komisjon tagasi Prantsusmaa ametiasutuste väite, mille kohaselt tuleb juhul, kui avalik-õiguslikel tööstus- ja kaubandusasutustel on riigitagatis, rakendada uue avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuste loomisel (sealhulgas staatuse muutmise kaudu) tagatismeetmeid, millega säilitada võlausaldajate enne asjaomase avalik-õigusliku isiku staatuse muutmist tekkinud õigused, ning tuletusreegli modus tollens, mille kohaselt ei rakendatud sellist mehhanismi kunagi (79), mistõttu ei ole avalik-õiguslikule asutusele IFP antud ühtegi tagatist. a) Nagu komisjoni ekspert on märkinud postiteenuse juhtumi puhul ning nagu selgitatud riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjenduses 133, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, tooks selline kinnitus kaasa omandiõiguse põhiseadusliku kaitse väga laia tõlgendamise. b) Komisjon soovib seega täpsustada, nagu ta ka juba tegi riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjenduses 134, millele ta viitab vajalike muudatustega, et omandiõigus ei nõua erimeetme võtmist eesmärgiga tagada võlausaldajate õigused avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse äriühinguks muutmisel, mille suhtes on kohaldatavad saneerimis- ja likvideerimismenetlused, ning et selliste meetmete puudumine ei ole märgiks kaudse tagatise puudumisest. c) Nagu selgitatud riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjendustes 135 ja 136, millele viidatakse vajalike muudatustega, lisab komisjon, et asjaolu, et Prantsusmaa ametiasutused otsustasid anda sõnaselge tagatise La Post'ile (80), kui see sai 1990. aastal avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutusega samaväärse staatuse, ei tõenda, et tal juba ei olnud kaudset tagatist.

(106) Viimaseks viitab komisjon käesoleva otsuse jaotisele, milles käsitletakse riigi vastutust, ning riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) jaotise 4.1.1 A osa punkti b alapunktile 3 seoses Labetoulle’i artikliga, mida tsiteerisid Prantsusmaa ametiasutused (81), ning oma analüüsile kohtuasja Camporolo kohta (82).

(107) Vastupidiselt sellele, mida väidavad Prantsusmaa ametiasutused – nende sõnul on selline tagatis õigusaktidega välistatud –, märgib komisjon, et avalik-õigusliku asutuse staatusega seotud kaudsete tagatiste olemasolu kinnitab riiginõukogu teatis kohtuasjas Crédit Lyonnais, milles tugineti kaudse tagatise kindlakstegemisel üksnes asjaolule, et tegemist oli avalik-õigusliku asutusega (83).

(108) Nagu selgitatud riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjendustes 142–145, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, ei jaga komisjon Prantsusmaa ametiasutuste tõlgendust, mille kohaselt ei ole riiginõukogu seisukoht avalik-õiguslikule asutusele IFP ülekantav. Ta rõhutab, et selles arvamuses ei osutata mingil moel avalik-õigusliku asutuse ülesannetele ega avaliku sektori raamatupidamisarvestuse olemasolule või selle puudumisele vastavas asutuses. Muu hulgas ei selgita Prantsusmaa ametiasutused, miks on nende arvates kõnealune seisukoht kohaldatav ainult avaliku sektori raamatupidamisarvestusega avalik-õiguslike asutuste suhtes. Komisjon lükkab muu hulgas ümber Prantsusmaa ametiasutuste argumentidega, mille kohaselt ei ole asjaomane seisukoht kohaldatav, kuna see koostati enne LOLFi vastuvõtmist ja on vastuolus riiginõukogu hilisema praktikaga, olles tuletanud põhjenduses 104 ning riigiabi C 56/07 käsitlevas otsuses (mida on nimetatud eespool) meelde, et LOLF ei ole takistuseks avalik-õiguslikule asutusele IFP antud kaudse riigitagatise olemasolule.

(109) Nagu märgitud riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjendustes 146 ja 147, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, võtab komisjon teadmiseks majandus-, rahandus- ja tööstusministri 22. juuli 2003. aasta teatise, mille teemaks on „Riigi kaudsete või sõnaselgete tagatiste arvelevõtmine” ja mis kinnitab kaudsete tagatiste olemasolu, mis tulenevad haldus- või õigusaktist, „millel on või mis põhjustab riigi jaoks finantstagajärgi”. Selles teatises tõendatakse, et riigitagatis võib tuleneda väga erineva iseloomuga õigusaktidest (84) ning tuletatakse meelde, et avalik-õigusliku asutuse loomine tähendab kaudse riigitagatise andmist selle asutuse võlausaldajatele (85).

b) Avalik-õigusliku asutuse IFP võlausaldajale on tagatud tema nõude rahuldamine.

(110) Riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool), millele komisjon viitab vajalike muudatustega, jaotise 4.1.1 A osa punktis b esitatud tutvustuse näitel kavatseb komisjon järgnevalt tõendada, et avalik-õigusliku asutuse IFP maksete tegemise peatamise korral on viimase võlausaldajad soodsamas olukorras kui äriõigusele alluva ettevõtja võlausaldajad.

(111) Esiteks puuduvad avalik-õigusliku asutuste puhul tavapärased piirangud, mis esinevad eraõigusliku asutuse nõude puhul. Riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool), millele komisjon viitab vajalike muudatustega, põhjendustes 150–154 üksikasjalikumalt esitatud andmetele tuginedes järeldab komisjon esimese punkti kohta järgmist: — vastupidiselt äriõigusele alluvate ettevõtjate võlausaldajatele ei riski avalik-õigusliku asutuse IFP võlausaldajad (arvestades, et IFP suhtes ei kohaldata tavaõigust raskustes olevate äriühingute saneerimise ja likvideerimise küsimuses) sellega, et nende nõuded võivad likvideerimismenetluse tagajärjel täielikult või osaliselt kaduda; — avalik-õigusliku asutuse IFP juriidilise isiku staatus ei ole takistuseks riigitagatise olemasolule; — kuna riigi vastutuse ulatus avalik-õigusliku asutuse IFP suhtes ei ole sõnaselgelt piiritletud, võivad viimase võlausaldajad õiguspäraselt tugineda põhimõttele, mille kohaselt toetab riik avalik-õigusliku asutuse IFP laene, ehkki viimane on juriidiline isik.

(112) Teiseks on 16. juuli 1980. aasta seaduse (ja eri rakendusmääruste) (86) kohaselt algatatud kohtuotsusega avalik-õigusliku asutuse võlgade sissenõudmise menetlus põhjendustes 113–117 esitatud põhjustel soodsam avalik-õigusliku asutuse IFP võlglastele kui tavaõigusega ettenähtud juriidiliste menetluste puhul, kuivõrd nende puhul ei saa võlausaldaja nõue avalik-õigusliku asutuse IFP vastu kaduda.

(113) Vastavalt riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool), millele komisjon viitab vajalike muudatustega, põhjendustes 157–161 esitatud analüüsile märgib komisjon esiteks, et 1980. aasta seaduse (87) ja selle rakendusmeetmete (88) kohaselt on avalik-õiguslike asutuste võlgade sissenõudmise puhul pädev instants riik ja sellele antakse olulised eesõigused: ametikohustustest lähtuva makse tegemine ja piisavate vahendite loomine.

(114) Riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse põhjendustes 162–168, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, esitatud kaalutluste näitel leiab komisjon, et 1980. aasta seaduse ja selle rakendusmäärustega kindlaksmääratud konkreetne menetlus on ainult nõuete sissenõudmise menetlus, mitte aga likvideerimismenetlus; selle menetluse kohaldamise tulemusel nõue ei kao, samas kui tavaõiguse kohase likvideerimismenetluse kohaldamise tulemusel toob otsus lõpetada vara puudujäägi tõttu menetlus ilma sanktsioonideta võlausaldajate jaoks kaasa selle, et nad ei saa otsust edasi kaevata. Komisjon märgib ka, et kuna 1980. aasta seaduses ja selle rakendusmäärustes on sätestatud maksekorralduse tähtaja edasilükkamine ning samas ei ole neis mitte ühelgi juhul käsitletud maksete tegemise peatamise võimalust, jätavad need võlausaldajatele mulje, et avalik-õigusliku üksuse vastu esitatud nõude rahuldamiseks on vajalikud vahendid alati olemas. Nende kahe asjaolu põhjal võib järeldada, et vara puudujäägi katab vajaduse korral riik või on selline olukord ainult ajutine. Seevastu ei ole ühegi likvideerimismenetluse puhul võimalust, et maksejõuetu isiku võlgade eest peaks vastutama kolmas isik, välja arvatud juhul, kui tegemist on tagatise andjaga.

(115) Vastavalt analüüsile, mis on esitatud riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjendustes 170–180, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, arvab komisjon, et Prantsuse õigusaktides on riigil lubatud nõustuda või isegi kutsutakse riiki nõustuma avalik-õiguslikele asutustele likviidsusprobleemide korral abi andmisega, eelistades seda võimalust tavapärastele pangalaenudele; selline toetus võib endast kujutada 16. juuli 1980. aasta seaduses sätestatud lisavahendeid. Samuti arvavad nad, et nendest õigusaktidest on teadlikud võlausaldajad, kes võivad seega põhjendatult eeldada, et järelevalveasutusel on võimalik leida nende nõuete rahuldamiseks vajalikke vahendeid. Seega leiab komisjon, et võimalus, et 16. juuli 1980. aasta seadusega sätestatud menetluse kohaldamise tagajärjel jääb võlausaldaja nõue rahuldamata, on ebatõenäoline.

(116) Seega väidab komisjon vastupidiselt sellele, mida ta järeldas äriühingu La Poste kohta riigiabi C 56/07 käsitlevas otsuses (mida on nimetatud eespool), et kõnealusel juhul on avalik-õigusliku asutuse kasutada suhteliselt märkimisväärsed omavahendid, arvestades, et – nagu on selgitanud Prantsusmaa ametiasutused põhjenduses 44 – vaba kapital ja investeeringud (150,3 miljonit eurot) ületasid 2007. aasta lõpus ligikaudu viis korda laenude ja võlgade summa (25,2 miljonit eurot). Seega tunnistab komisjon, et praeguses finantsolukorras ei ole eriti tõenäoline, et omavahendite puudumise tõttu ei suudaks avalik-õiguslik asutus IFP lähitulevikus oma kohustustega toime tulla ja vajaks riigi sekkumist.

(117) Kuigi praegu ei ole avalik-õigusliku asutuse IFP vara puudujäägi olukord võimalik, ei pruugi see aga pikaajalisemas plaanis nii olla. Sellises olukorras tooks võimatus saada vahendeid varade võõrandamise teel kaasa muude tagatismehhanismide (ettemaksed, riigi vastutuse rakendamine jne) kasutamise. Pealegi, kui seadusandja näeb ette vara kaitsmise korra, võib see toetada vaidlusi riigi mittesüülise vastutuse üle avalik-õigusliku asutuse IFP võimaliku makseviivituse korral (89). Selles osas võtab komisjon teadmiseks Prantsusmaa ametiasutuste väite (90), mille kohaselt juhul, kui riik otsustaks, et avalik-õiguslikule asutusel kuuluv vara on avaliku teenuse osutamiseks vajalik ning on selle võõrandamise vastu, ei pea ta siiski vastutama tagatismehhanismide kaudu makstava hüvitise eest. Ta märgib siiski, et Prantsusmaa ametiasutused on tunnistanud (isegi kui nad vaidlevad vastu sellele, et avalik-õiguslik asutus IFP võiks sellest kasu saada), et riigi esindaja peab 16. juuli 1980. aasta seadusega kehtestatud menetluse täitmisel järgima avaliku teenuse osutamise järjepidevuse nõuet (91). Samuti leiab komisjon, et juhul, kui avalik võim otsustab jätta vara võõrandamata avaliku teenuse säilitamiseks, võib see kaasa tuua riigi mittesüülise vastutuse rakendamise võrdsuse põhimõtte rikkumise eest avalik-õiguslike koormiste kandmisel.

(118) Kolmandaks on komisjon riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjendustes 185–226, millele komisjon viitab vajalike muudatustega, juba esitatud põhjustel seisukohal, et sellisel ebatõenäolisel juhul, kui 1980. aasta seadusega kindlaksmääratud menetlus ei võimalda võlausaldaja nõuet rahuldada, on tal riigi vastutuse rakendamiseks kasutada jäävatel edasikaebamisvõimalustel tagatismehhanismi omadused.

(119) Kuigi Prantsusmaa ametiasutuste arvates ei saa riigi vastutust põhimõtteliselt rakendada, olgu see süüline või mitte (92), tunnistavad nad, et avaliku teenuse osutamise järjepidevuse nõude olemasolu korral ning juhul, kui riigi esindaja peab 1980. aasta seadusega kindlaksmääratud menetluse rakendamisel sellise nõudega arvestama, võib kohus anda korralduse maksta võlausaldajale hüvitist. Prantsusmaa ametiasutused on siiski seisukohal, et sellisel juhul ei oleks võlausaldajal mingisugust eelist, kuna tema hüvitis oleks võrreldav tavaõiguse kohaldamisel saadavaga. Selles osas viitab komisjon teatavatele 1980. aasta seadusega kehtestatud eriõiguste eripärale: tavaõiguse kohase likvideerimismenetluse korral ei saa võlausaldajad (eelkõige tagatiseta võlausaldajad) üldiselt tagasi kogu oma võlga ning sageli ei maksa kolmandad isikud likvideerimisele mineva äriühingu võlgu.

(120) Samuti vaidlevad Prantsusmaa ametiasutused vastu sellele, et vastutuse rakendamise teel võlausaldajate jaoks avanenud hüvitise saamise võimalusi saab samastada teatavas vormis tagatisega. Komisjon leiab aga, et riigi (süülise või mittesüülise) vastutuse rakendamine 16. juuli 1980. aasta seaduses viidatud avalik-õiguslike isikute võlgade sissenõudmise menetluse rakendamisel on ELi õiguse tähenduses võrdne tagatismehhanismiga, kuna sellega tagatakse võlausaldajatele nende nõuete tagasimaksmine, kohustades riiki seda tegema avalik-õigusliku asutuse IFP makseviivituse korral. Pealegi tundub Euroopa Inimõiguste Kohtu kohtupraktika kohtuasjas Société de gestion du port de Campoloro ja Société fermière de Campoloro vs. Prantsusmaa (93) (edaspidi „kohtuasi Campoloro”) tunnustavat automaatse tagatise olemasolu.

(121) Riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool), millele komisjon viitab vajalike muudatustega, põhjendustes 181–184 esitatu näitel leiab komisjon, et Prantsusmaa ametiasutuste ettepanek 1980. seaduse rakendusmääruse selgitamiseks ei ole piisav, et välistada riigi ressurssidest kapitalisüsti tegemise võimalus. a) Prantsusmaa ametiasutused on teinud ettepaneku muuta 1980. aasta rakendusmäärust järgmiselt: „Kui märgukiri ei ole kõnealuseks tähtajaks tulemusi andnud, kirjendab riigi esindaja või järelevalveasutus asjaomase kulu raskustes oleva omavalitsuse või avalik-õigusliku asutuse eelarvesse. Vajaduse korral eraldab ta selle omavalitsuse või asutuse eelarvest vajalikud vahendid, vähendades muudeks kuludeks ettenähtud ja veel kasutamiseks vabasid vahendeid või siis tulusid suurendades.” (Muudatused on alla joonitud). b) Komisjon märgib siiski, nagu ta seda tegi juba menetluse algatamise otsuse punktis 67, et need õigusaktid ei välista ei praeguses redaktsioonis ega ka Prantsusmaa ametiasutuste kavandatavas muudetud redaktsioonis seda, et vahendite eraldamine võiks toimuda tulude suurendamise teel, mille on eelnevalt võimalikuks teinud toetus või kapitalisüst riigi ressurssidest.

(122) Komisjon on riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (millele on viidatud eespool) põhjendustes 204–211, millele ta osutab vajalike muudatustega, juba esitatud põhjustel seisukohal, et Euroopa Inimõiguste Kohtu otsusest kohtuasjas Campoloro nähtub, et Prantsuse riigi vastutuse rakendamist kõnealusel juhul saab samastada kaudse tagatise andmisega avalik-õiguslike asutuste kohustuste suhtes ning et see ei ole seotud ühegi kahjutingimusega. a) Komisjon märgib eelkõige, et Euroopa Inimõiguste Kohus lükkas ümber Prantsusmaa ametiasutuste argumendid (94), millele nad oma arutluskäigus püüdsid tugineda: ühest küljest see, et vastutuse tekkimise alust ei saa omistada riigile, ning teisest küljest see, et juriidilistest isikutest avalik-õiguslikel asutustel ei ole riigitagatist, mistõttu nõustub komisjon hagejate vastupidiste argumentidega (95). b) Komisjon märgib, et Euroopa Inimõiguste Kohus tegi lõpuks kindlaks Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni (edaspidi „konventsioon”) artikli 6 lõike 1 rikkumise eelkõige järgmisel põhjendusel: „Seega tuleb need otsused täide viia, kuna kohus tuletab meelde, et riigiasutus ei saa kohtuotsusega nõutavat võlga tasumata jätta vahendite puudumise ettekäändel […].” Lisaks sedastas Euroopa Inimõiguste Kohus konventsiooni esimese protokolli artikli 1 rikkumise, kuna hagejad kandsid kahju omandiõiguse rikkumise tõttu, mis tulenes erilisest ja äärmuslikust kahjust seoses neile tasumisele kuuluvate summade maksmata jätmisega (96). Eelnevat arvesse võttes tegi Euroopa Inimõiguste Kohus riigile ülesandeks kõikide võlgnikust kommuuni võlgade maksmise (97). c) Komisjon leiab, et sellest kohtuotsusest tuleneb kolm olulist punkti: — tingimusel, et hagejate võlanõuet tunnustatakse kohtuotsusega, saab riigi vastutust käsitleda kaudse tagatisena (98), kuivõrd ühest küljest on Prantsuse riik kohustatud tasuma kogu avalik-õigusliku isiku võla (99) ning teisest küljest ei ole mingil viisil eristatud võlgnikust kohaliku omavalitsuse maksejõuetusest ja riigile omistatavatest võimalikest vigadest tuleneda võivad summad (Euroopa Inimõiguste Kohus ei püüa mingil moel vastutuse tekkimise alust riigile omistada ning piirdub ainult võlgniku maksejõuetusega); — vastutus hõlmab nende avalik-õiguslike asutuste võlgasid, kes siiski on juriidilised isikud. Juriidilise isiku ja isikliku vara olemasolule viitas sõnaselgelt Prantsuse valitsus, vaidlustades Prantsuse riigi vastutuse rakendamist, kuid Euroopa Inimõiguste Kohus lükkas selle väite tagasi; — riigitagatise rakendusala laieneb riigist sõltuvatele avalik-õiguslikele asutustele. Seega on tagatis tihedalt seotud võlgniku avalik-õigusliku staatusega. d) Pealegi märgib komisjon, et eespool viidatud Euroopa Inimõiguste Kohtu otsus kohtuasjas Campoloro ei ole eraldiseisev ning järgib väga levinud kohtupraktikat, eriti otsuseid kohtuasjades Artico vs. Itaalia (100) ja Bourdov vs. Venemaa (101).

(123) Komisjon on riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjendustes 212–220, millele ta viitab vajalike muudatustega, juba esitatud põhjustel seisukohal, et Prantsusmaa ametiasutuste esitatud märkused ei lükka seda tõendust ümber. Eelnevat silmas pidades järeldab komisjon, võttes eeskujuks riigiabi C 56/2007 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjenduses 222 tehtud järelduse postiteenuse juhtumi kohta ning menetluse algatamise otsuses tehtud järelduse, et praegu kehtiva Prantsuse õiguse kohaselt on avalik-õigusliku asutuse IFP võlausaldajal, kelle nõuet ei ole rahuldatud 16. juuli 1980. aasta seaduses sätestatud menetluste teel, õigus saada kogu rahuldamata võlanõudele vastav summa viimse abinõuna riigi vastutuse rakendamise abil, mis on vastupidine tavaõiguse kohase likvideerimismenetluse raames toimuvale, mille puhul võlausaldaja nõuete rahuldamine on piiratud kättesaadava vara väärtusega. Eelnevat arvesse võttes leiab komisjon, et riigi vastutus on käsitatav tagatisena, Prantsuse õiguses ei ole seda ühegi õigusaktiga piiratud ning see on oma põhiolemuselt seotud võlgnikust asutuse avalik-õigusliku staatusega.

(124) Pealegi võtab komisjon riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjendustes 223–226, millele komisjon osutab vajalike muudatustega, juba esitatud põhjustel teadmiseks Prantsusmaa ametiasutuste ettepaneku kirjutada kõikidesse avalik-õigusliku asutuse IFP laenulepingutesse klausel, mille kohaselt võiks riigi mittesüülist vastutust rakendada üksnes avalik-õigusliku asutuse IFP maksejõuetuse korral. Ta leiab siiski, et selline õigusraamistik on nõrk ja selle püsivus kahtlane, kuivõrd vastuvõetava riski erand on kohtupraktikaga kehtestatud reegel, mis võib veel muutuda. Seega hindab komisjon, et selline ettepanek ei ole iseenesest piisav, kuna see ei hõlma kõiki võimalusi: see ei võimalda välistada riigitagatise käsitamist igat liiki vastutusena (eelkõige lepinguvälise vastutuse ja kriminaalvastutusena). Pealegi ei ole võimalik võlgnike jaoks lepinguga ette näha, et riik ei ole vastutav avalik-õigusliku asutuse IFP võlgade eest, kuivõrd avalik-õiguslikust asutusest IFP võib näiteks saada kolmanda isiku võlgnik eri õiguslike mehhanismide, nimelt teise üksuse ülevõtmise kaudu (102), mistõttu ei oleks kolmandate isikute nõudeid algusest peale võimalik kindlaks teha. Komisjon on kolmandate isikute üksikute võlanõuete osas seisukohal, et piiramatu tagatise „tühistamine” oleks võimalik ainult üldise ulatusega ning igas olukorras kõikide kolmandate isikute suhtes kohaldatava õigusaktiga, milles sätestatakse, et riik ei anna avalik-õiguslikule asutusele IFP tagatist. Isegi eeldusel, et Prantsusmaa ametiasutuste ettepanekud välistavad avalik-õigusliku võlausaldaja jaoks igasuguse võimaluse rakendada oma võlanõude rahuldamiseks riigi vastutust (eeldus, mis komisjoni arvates ei ole tõendatud), ei võimalda need ettepanekud sõnaselgelt sätestada, mis juhtuks avalik-õigusliku asutuse IFP maksejõuetuse (103) korral.

(125) Neljandaks, isegi kui avalik-õigusliku võlausaldaja nõuet ei rahuldata, võib tema õiguspärasel eksimusel võlanõude koostamisel olla õigusmõju, millest tulenevalt asjaomane nõue ikkagi rahuldatakse.

(126) Komisjon on riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjendustes 227, 228 (esimene ja kolmas lõik) ning 229, millele ta viitab vajalike muudatustega, juba esitatud põhjustel seisukohal, et näilikkuse teooria (104) võimaldab kinnitada, et avalik-õigusliku asutuse IFP võlausaldajatel on rea tegurite kokkusattumise põhjal alust uskuda, et selline tagatis on olemas (ning seda isegi eeldades, quod non, et avalik-õigusliku asutuse IFP staatus avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutusena ei saa talle tegelikult anda Prantsuse riigi piiramatut tagatist). Näilikkuse teooriaga seotud peamised asjakohased tegurid võtavad ühest küljest arvesse asjaolu, et avalik-õiguslikele tööstus- ja kaubandusasutustele antava riigitagatise puhul lubavad eri õigusaktid (1980. aasta seadus ja selle rakendusmeetmed) või ametlikud dokumendid (eelarvedokumendid) võlausaldajal uskuda, et riik võtab avalik-õiguslike tööstus- ja kaubandusasutuste likviidsusprobleemide korral üle selle kohustused või vastutab nende täitmise eest; teisest küljest asjaolu, et võlausaldajate usaldust sellise tagatise olemasolu suhtes suurendab ka see, et pärast kohtuasja Campoloro ja komisjoni algatatud esimesi menetlusi avalik-õiguslike tööstus- ja kaubandusasutuste staatuse kohta ei ole Prantsusmaa ametiasutused õiguslikku olukorda selgitanud; ning lõpuks asjaolu, et seda mõttekäiku toetab samuti sõnaselge märke puudumine avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse maksejõuetuse tagajärgede kohta.

(127) Kõnealusel juhul soovib komisjon lisada, et enne 7. juulit 2006 olid avalik-õigusliku asutuse IFP võimalikud võlausaldajad lepingulistes suhetes ettevõtjaga 17. novembri 1943. aasta seaduse nr 43-612 (ärihuvide haldamise kohta) tähenduses ja seega eraõigusliku juriidilise isikuga, kelle puhul ei olnud neil mingit põhjust arvata, et tal võiks olla riigitagatis. Seetõttu saab näilikkuse teooria kohaldamine olla vajaduse korral asjakohane üksnes pärast avalik-õigusliku asutuse IFP staatuse muutmist tekkinud võlanõuete puhul.

(128) Pärast 7. juulit 2006 tekkinud nõuetega seoses järeldab komisjon, tuginedes oma eksperdi seisukohtadele postiteenuse juhtumis, et isegi kui Prantsusmaa ametiasutuste eelduse kohaselt oleks võlausaldaja arvamus, et riik peab tagama avalik-õiguslike asutuste ja eelkõige avalik-õigusliku asutuse IFP võlad, ekslik, oleks see ekslikkus eespool osutatud andmeid silmas pidades õiguspärane ning sellel võiksid olla õiguslikud tagajärjed. Kui võlausaldajal ei õnnestu erandkorras oma nõude rahuldamist saavutada, oleks siiski tagatud see, et nõue ei saa mingil juhul kaduda.

B. Avalik-õigusliku asutuse IFP ja/või selle kohustuste olemasolu säilitamise tagatis

(129) Komisjon on riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjendustes 230–250, millele ta viitab vajalike muudatustega, juba esitatud põhjustel seisukohal, et isegi kui avalik-õigusliku tööstus- ja kaubandusasutuse võlausaldaja ei suuda mõistliku aja jooksul ja pärast eelmises jaotises kirjeldatud menetluste kasutamist saavutada oma nõude rahuldamist, on ta jätkuvalt kindel selles, et tema nõue ei kao, vastupidiselt likvideerimisel oleva eraõigusliku üksuse võlausaldajale, kellel ei ole oma nõude rahuldamise suhtes mingisugust tagatist.

(130) Komisjon rõhutab, et ei ole olemas avaliku võimu otsuse kohast avalik-õigusliku asutuse likvideerimise-kaotamise menetlust, millega kaasneks selle asutuse õiguste ja kohustuste kadumine: kui need asutused avaliku võimu otsusega kaovad, kalduvad praktika ja teatavad haldusõiguse aluspõhimõtted näitama, et sel viisil kaduvate avalik-õiguslike asutuste õigused ja kohustused võtab alati üle teine üksus või vajaduse korral riik, ehkki see ei ole ühegi õigusaktiga sõnaselgelt ette nähtud. Teisisõnu kantakse avalik-õiguslike asutuste kohustused alati üle teisele juriidilisele isikule, kes ei saa sellest keelduda, mistõttu on iga võlausaldaja kindel, et võib oma võlanõude esitada mõne teise organi vastu ning et see nõue seega ei kao.

(131) Komisjon viitab riigiabi C 56/07 käsitleva otsuse (mida on nimetatud eespool) põhjendustes 233–250 esitatud sellise analüüsi üksikasjadele, mis põhineb postiteenuse juhtumis komisjoni eksperdi teostatud uuringule avalik-õiguslikke asutusi mõjutava loomuliku arengu kohta ning milles eristatakse a