Komisjoni otsus, 14. aprill 1993, milles sätestatakse hormonaalse või türeostaatilise toimega ainete jääkide avastamise meetodid



Euroopa Liidu Teataja L 118 , 14/05/1993 Lk 0064 - 0074

Soomekeelne eriväljaanne: Peatükk 3 Köide 49 Lk 0190

Rootsikeelne eriväljaanne: Peatükk 3 Köide 49 Lk 0190

CS.ES Peatükk 3 Köide 14 Lk 198 - 208

ET.ES Peatükk 3 Köide 14 Lk 198 - 208

HU.ES Peatükk 3 Köide 14 Lk 198 - 208

LT.ES Peatükk 3 Köide 14 Lk 198 - 208

LV.ES Peatükk 3 Köide 14 Lk 198 - 208

MT.ES Peatükk 3 Köide 14 Lk 198 - 208

PL.ES Peatükk 3 Köide 14 Lk 198 - 208

SK.ES Peatükk 3 Köide 14 Lk 198 - 208

SL.ES Peatükk 3 Köide 14 Lk 198 - 208



Komisjoni otsus, 14. aprill 1993, milles sätestatakse hormonaalse või türeostaatilise toimega ainete jääkide avastamise meetodid (93/256/EMÜ) EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON, võttes arvesse Euroopa Majandusühenduse asutamislepingut, võttes arvesse nõukogu 16. juuli 1985. aasta direktiivi, millega täiendatakse direktiivi 85/358/EMÜ hormonaalse ja türeostaatilise toimega ainete keelustamise kohta, [1] viimati muudetud direktiiviga 88/146/EMÜ, [2] eriti selle artikli 5 lõiget 2, ning arvestades, et: nõukogu 26. juuni 1964. a direktiivi 64/433/EMÜ (ühendusesisest värske lihaga kauplemist mõjutavate tervishoiuprobleemide kohta, [3] viimati muudetud direktiiviga 92/5/EMÜ [4]) artikli 8 lõikes 1 ja nõukogu 5. augusti 1985. aasta direktiivi 85/397/EMÜ (ühendusesisest kuumtöödeldud piimaga kauplemist mõjutavate tervishoiu ja loomatervishoiu probleemide kohta, [5] viimati muudetud direktiiviga 89/662/EMÜ [6]) artikli 11 lõike 4 teises lõigus sätestatakse, et jääke tuleb uurida vastavalt teaduslikult tunnustatud meetoditele, eelkõige vastavalt ühenduse direktiivides või muudes rahvusvahelistes standardites sätestatud meetoditele; proovide analüüsimeetodite kindlaksmääramine hõlmab tehtavate analüütiliste protseduuride, proovide võtmisel järgitavate eeskirjade ja analüüside tegemisel kohaldatavate kriteeriumite määratlemist; tehtavad analüüsid peavad olema piisavalt tundlikud, et avastada hormonaalse või türeostaatilise toimega ainete jääke; proovide võtmine on analüüsimeetodi tähtis osa; seetõttu tuleks sätestada proovide võtmisel kohaldatavad eeskirjad; käesoleva otsuse kohaldamisel tuleks võtta arvesse nõukogu 20. detsembri 1985. aasta direktiivi 85/591/EMÜ (inimtarbimiseks ettenähtud toiduainete kontrolliks vajalike ühenduse proovivõtu- ja analüüsimeetodite kehtestamise kohta [7]) lisa punktis 1 sätestatud kriteeriume; teaduse ja tehnika edusamme arvesse võttes ja selguse huvides on vaja tühistada komisjoni otsus 87/410/EMÜ [8]; käesoleva otsusega ettenähtud meetmed on kooskõlas alalise veterinaarkomitee arvamusega, ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA OTSUSE: Artikkel 1 Hormonaalse või türeostaatilise toimega ainete jääkide avastamiseks lubatakse teha järgmisi tavapäraseid analüüse: - immunoloogiline analüüs, - planaarkromatograafia, - vedelikkromatograafia, - gaasikromatograafia, - massispektromeetria, - spektromeetria, või kasutada muid meetodeid, mis vastavad lisas sätestatud meetodite kriteeriumitega sarnastele kriteeriumitele. Artikkel 2 Analüüsitavad proovid võetakse vastavalt järgmistele eeskirjadele: 1. proov peab olema representatiivne ning nõuetekohase analüüsi tegemiseks, analüüsi kordamiseks ja kontrollanalüüsi tegemiseks vajaliku suurusega; 2. proovid tuleb märgistada nii, et neid oleks võimalik igal ajal identifitseerida; 3. proovide võtmine, pakendamine, säilitamine, vedamine ja ladustamine peab olema selline, mis säilitab proovide terviklikkuse ja ei mõjuta uurimistulemusi. Tuleb vältida kõrvaliste isikute juurdepääsu proovidele. Artikkel 3 Hormonaalse või türeostaatilise toimega ainete jääkide avastamiseks kasutatavate analüüsimeetodite suhtes kohaldatavad kriteeriumid on sätestatud käesoleva otsuse lisas. Artikkel 4 Käesolev otsus vaadatakse uuesti läbi enne 1. jaanuari 1996, et võtta arvesse teaduse ja tehnika edusamme. Artikkel 5 Komisjoni otsus 87/410/EMÜ tunnistatakse kehtetuks. Artikkel 6 Käesolev otsus on adresseeritud liikmesriikidele. Brüssel, 14. aprill 1993 Komisjoni nimel komisjoni liige René Steichen [1] EÜT L 191, 23.7.1985, lk 46. [2] EÜT L 70, 16.3.1988, lk 16. [3] EÜT 121, 29.7.1964, lk 2012/64. [4] EÜT L 57, 2.3.1992, lk 1. [5] EÜT L 226, 24.8.1985, lk 13. [6] EÜT L 395, 30.12.1989, lk 13. [7] EÜT L 372, 31.12.1985, lk 50. [8] EÜT L 223, 11.8.1987, lk 18. -------------------------------------------------- LISA 1. MÕISTED JA ÜLDNÕUDED 1.1. Mõisted 1.1.1. Tavalised analüüsimeetodid Need on liikmesriikide poolt toiduainete saamiseks kasvatatavatelt loomadelt saadud toodetes jääkide kontrollimise riiklike plaanide kohaldamisel kasutatavad analüüsimeetodid vastavalt nõukogu direktiivile 86/496/EMÜ. [1] Tavalised meetodid peavad olema kinnitatud tegutseva laboratooriumi poolt ja vastama käesolevas lisas sätestatud asjakohastele kriteeriumitele. Neid võib kasutada sõelumiseks ja/või kinnitamiseks: - sõelumiseks kasutatavad meetodid (sõelumismeetodid) on meetodid, mida kasutatakse analüüdi või analüütide klassi olemasolu kindlakstegemiseks teataval tasemel. Need meetodid on suure tootlikkusega ja neid kasutatakse suure arvu proovide kontrollimiseks positiivsete tulemuste suhtes. Nende eesmärgiks on vältida valesid negatiivseid tulemusi, - kinnituse saamiseks kasutatavad meetodid (kinnitusmeetodid) on meetodid, mis annavad täielikku või täiendavat teavet analüüdi olemasolu üheseks kindlakstegemiseks teataval tasemel. Nende meetmete eesmärgiks on valede positiivsete tulemuste vältimine ja valede negatiivsete tulemuste saamise madala tõenäosuse tagamine. 1.1.2. Analüüt Uuritava proovi komponent, mis tuleb avastada, identifitseerida ja/või kvantifitseerida. Vajaduse korral hõlmab mõiste "analüüt" ka analüüdist analüüsi käigus saadud derivaate. Koguseliselt väljendatakse analüüt: - massiühikuna väljendatud kogusena (nt μg, ng) või - massiosana (nt μg kg–1, ng kg–1), massikontsentratsioonina (nt mg l–1) või kontsentratsioonina (nt mol l–1) väljendatud sisaldusena. 1.1.3. Proovid 1.1.3.1. Laboriproov Laboratooriumisse saatmiseks ettevalmistatud ja kontrollimiseks või testimiseks mõeldud proov. 1.1.3.2. Uuritav proov Laboriproovist valmistatud proov, millest võetakse katsekogused. 1.1.3.3. Katsekogus Uuritavast proovist (kui need on samad, siis laboriproovist) võetud materjali kogus, mida tegelikult kontrollitakse või vaadeldakse. 1.1.4. Standardanalüüt Võimalikult suure puhtuseastmega ja teadaoleva analüüdisisaldusega selgelt määratletud aine, mida kasutatakse analüüsi käigus etalonina. 1.1.5. Etalonaine Materjal, mille üks või mitu omadust on tõestatud kinnitatud meetodite abil nii, et seda saaks kasutada seadmete kalibreerimisel või mõõtemeetodi kontrollimiseks. 1.1.6. Pimekatsed 1.1.6.1. Pimekatsed proovidega Analüüti mittesisaldavast proovist võetud katsekoguse täielik analüüsimine. 1.1.6.2. Pimekatsed reaktiividega Täielik analüüs, millest jäetakse välja katsekogus või kasutatakse selle asemel samaväärset kogust sobivat lahustit. 1.1.7. Spetsiifilisus Spetsiifilisus on meetodi võime eristada mõõdetavat analüüti ja muid ained. See omadus tuleneb eelkõige kasutatavast meetodist, aga võib erineda vastavalt põhiaine või ühendi liigile. Üksikasjad spetsiifilisuse kohta peavad käsitlema vähemalt kõiki aineid, mis võivad anda kirjeldatud mõõtemeetodi kasutamisel tulemusi, nt uuritava jäägi homolooge, analooge või ainevahetusprodukte. Spetsiifilisusega seotud üksikasjadest peab olema võimalik kvantitatiivselt tuletada ulatus, mil määral saab meetodiga katsetingimustel analüüti teistest ainetest eristada. 1.1.8. Korrektsus Käesolevas otsuses tähendab see keskväärtuse täpsust. Mõiste on sätestatud ISO 3534-1997 standardi punktis 2.83 (keskväärtuse täpsus: suure arvu katsete tegemisel saadav tegeliku väärtuse ja keskmise väärtuse lähedus). Ebatäpsuse peamised põhjused on: a) juhuslikud vead; b) süstemaatilised vead. Katsete väga suure arvu korral läheneb keskväärtuse täpsus süstemaatilisele veale. Meetodi dokumentaalseks hindamiseks on vaja määratleda katsete arv. Täpsust määratakse etalonainel mõõdetud keskmise väärtuse ja tegeliku väärtuse vahena, väljendatuna protsentides tegelikust väärtusest. Kui etalonaine ei ole kättesaadav, hinnatakse vastavaid parameetreid prooviainel, kuhu on lisatud uuritavat ainet. Kui täieliku tuvastamise meetodeid ei saa kasutada ja sertifitseeritud etalonaine ei ole kättesaadav, võib proovi analüüdisisalduse määrata kõrge spetsiifilisuse, korrektsuse ja täpsusega meetodi abil. 1.1.9. Täpsus Ettenähtud tingimustel (ISO 3534-1977, [2] 2.84) mitu korda tehtud katsete tulemuste lähedus, mis hõlmab korratavust ja korduvteostatavust. Korratavus: Korratavuse tingimustel (sama meetod, sama katsematerjal, sama laboratoorium, samad seadmed, sama operaator, sama aeg) saadud sõltumatute katsete tulemuste lähedus. Korduvteostatavus: Korduvteostatavuse tingimustel (sama meetod, sama katsematerjal, eri laboratooriumid, eri seadmed, erinev operaator) saadud sõltumatute katsete tulemuste lähedus. Vastavalt nõukogu direktiivi 85/591/EMÜ [3] lisale saadakse kõnealuse direktiivi alusel kasutavate analüüsimeetodite täpsusväärtused ühiskatse alusel, mis on võimaluse korral läbi viidud ISO standardi 5725-1986 [4] järgi. Terminid "korratavus" ning "korduvteostatavus" on käesolevas tähenduses määratletud ISO 5725-1986 standardis. Selliste katsete läbiviimisel kasutatakse teadaoleva analüüdisisaldusega proovimaterjali, mis vastab jääkide piirnormile. Kuni meetodi korduvteostatavuse kinnitamiseni ühiskatse teel on dokumentaalse hindamise teel meetodite eelvalikuks piisav andmete olemasolu korratavuse kohta. Korratavuse ja korduvteostatavuse mõõtmiseks kasutatakse ISO 3534-1997 standardi punktis 2.35 määratletud variatsioonikordajat (variatsioonikordaja: standardhälbe ja aritmeetilise keskmise absoluutväärtuse suhe). 1.1.10. Avastamispiir Väikseim mõõdetud sisaldus, mille põhjal on analüüdi olemasolu võimalik teha kindlaks piisava statistilise kindlusega (keelatud ainete puhul vähemalt 95 % – vaata punkti 1.2.6.1). Avastamispiiri võib arvutada erinevatel viisidel: a) pimekatsed vähemalt 20 representatiivse puhasnäidisega. Avastamispiir arvutatakse keskväärtusele vastava mõõdetud sisaldusena, millele lisatakse pimekatsete standardhälbe kolmekordne korrutis. Märkus 1: Tuleks täpsustada analüüsimisel tavapäraselt kasutatav katsekogus. Märkus 2: Kui võib arvata, et sellised tegurid nagu liik, sugu, vanus, sööt või muud keskkonnatingimused võivad analüüsi tulemusi mõjutada, nõutakse vähemalt 20 puhasnäidist iga homogeense üldkogumi puhul, mille suhtes meetodit kohaldatakse. b) kui spektromeetrilise määramise puhul annavad representatiivsed pimekatsed ainult valget müra, arvutatakse avastamispiir tippudevahelise müra kolmekordsele korrutisele vastava mõõdetud sisaldusena. 1.1.11. Määramispiir Väikseim analüüdi sisaldus, mille puhul meetod on kinnitatud täpsuse ja korrektsuse osas. 1.1.12. Tundlikkus Meetodi võime eristada analüüdi sisalduse erinevusi. Käesolevas otsuses arvutatakse tundlikkust kalibreerimiskõvera tõusuna antud tasemel. 1.1.13. Otstarbekus Analüüsimenetluse omadus, mis sõltub meetodi kasutusalast ja mis määratakse vastavalt tootlikkusele ja kulutustele. 1.1.14. Kasutatavus Proovimaterjali ja/või analüütide loetelu, mille suhtes meetodit kohaldatakse esitatud kujul või väheoluliste muudatustega. 1.1.15. Tulemuste tõlgendamine 1.1.15.1. Positiivne tulemus Analüüdi olemasolu proovis on analüüsi käigus tõestatud, kui üldkriteeriumid ja konkreetse määramismeetodi jaoks kehtestatud erikriteeriumid on täidetud. a) nulltolerantsiga ainete puhul on analüüsi tulemus positiivne, kui analüüdi samasus on üheselt tõestatud; b) ainete puhul, mille suhtes on kehtestatud jääkide piirnorm, on analüüsi tulemus positiivne, kui analüüdi katseliselt määratud sisaldus proovis (pärast saagise paranduse kohaldamist) on suurem kui jääkide jaoks kehtestatud piirnorm, mis võtab arvesse valede positiivsete või valede negatiivsete tulemuste saamise vastuvõetavat tõenäosust. 1.1.15.2. Negatiivne tulemus Vastavalt analüüsimenetlusele loetakse analüüsi tulemus negatiivseks, kui üldkriteeriumid ja konkreetse määramismeetodi jaoks kehtestatud erikriteeriumid on täidetud asjakohase võrdlusmaterjali ja pimekatsete korral ning a) kui nulltolerantsiga ainete puhul ei ole analüüdi samasus üheselt tõestatud; või b) ainete puhul, mille suhtes on kehtestatud jääkide piirnorm, on analüüdi mõõdetud sisaldus alla eespool (1.1.15.1. b) määratletud taset. Märkus: Negatiivne tulemus ei tõesta a) juhul, et proovis analüüt puudub, või b) juhul, et analüüdi tegelik sisaldus on alla jääkide piirnormi. 1.1.16. Standardlahuse lisandiga kromatograafia Menetlus, mille käigus puhastatud uuritav lahus jagatakse enne kromatograafilist analüüsi kaheks osaks ning: a) ühele osale tehakse kromatograafia sellisena, nagu see on; b) teisele osale lisatakse identifitseeritav standardanalüüt ja sellisele proovilahuse ja standardanalüüdi segule tehakse kromatograafia. Lisatud standardanalüüdi kogus peab olema ligikaudu sama suur kui proovilahuses eeldatavalt sisalduv analüüdikogus. 1.1.17. Immunogramm Käesolevas otsuses tähendab immunogramm kromatograafilisest lahutamisest (üldjuhul off-line) koos proovi ekstrakti komponentide immunokeemilise avastamisega saadud immunokeemilise näitaja graafilist esitust peetumisaja või elueerumismahu suhtes. 1.2. Üldnõuded 1.2.1. Kriteeriumid Vastavalt nõukogu direktiivi 85/591/EMÜ lisale kohaldatakse allpool nimetatud kriteeriume analüüsimeetodite uurimiseks. 1.2.2. Sõelumismeetodid Sõelumismeetodite suhtes ei saa kehtestada kindlaid nõudeid. Kõige tähtsam on, et valede negatiivsete tulemuste esinemine antud tasemel oleks minimaalne. 1.2.2.1. Spetsiifilisus peab olema määratletud. 1.2.2.2. Korrektsus ja täpsus: Kvantifikatsioon ei ole vajalik. Sõltuvalt sellest, kas aine kasutamine on keelatud või lubatud, võib sõelumismeetod olla kvalitatiivne või kvantitatiivne. Valed positiivsed tulemused on vastuvõetavad, aga valed negatiivsed tulemused peaksid olema minimaalsed. 1.2.2.3. Avastamispiir: Avastamispiir peaks olema eesmärgiga kooskõlas. Ainete puhul, mille suhtes on kehtestatud jääkide piirnorm, peab avastamispiir olema piisavalt madal, et avastada jääke sellel tasemel. Ainete puhul, mida toiduainete saamiseks kasvatatavate loomade puhul ei ole lubatud kasutada, peaks avastamispiir olema võimalikult madal. 1.2.2.4. Otstarbekus: Tootlikkus peaks olema suur ja kulud peaks olema madalad. 1.2.3. Kinnitusmeetodid 1.2.3.1. Spetsiifilisus: Kinnitusmeetodid peavad andma võimalikult üheti mõistetavat teavet analüüdi keemilise struktuuri kohta. Kui rohkem kui üks ühend annab sama vaste, ei suuda meetod neid ühendeid eristada. Meetodid, mis põhinevad ainult kromatograafilisel analüüsil ja mille puhul ei kasutata molekulaarspektromeetrilist avastust, ei ole kinnitusmeetoditena kasutamiseks sobivad. Kui menetlus ei ole piisavalt spetsiifiline, võib vajaliku spetsiifilisuse saavutada analüüside abil, mis hõlmavad sobivas vahekorras puhastamist, kromatograafilist lahutamist ja immunokeemilist avastamist, nt GC-MS, LC-MS, IAC/GC-MS, GC-IR, LC-IR LC/IMG. 1.2.3.2. Korrektsus Etalonaine korduval analüüsimisel on katseliselt määratud sisalduse keskmise hälbe (pärast saagise paranduse kohaldamist) diapasoon tegelikust väärtusest järgmine: Tegelik sisaldus (massiosa) | Diapasoon | ≤ 1 μg kg–1 | –50 % kuni +20 % | > 1 μg kg–1 kuni 10 μg kg–1 | –30 % kuni +10 % | > 10 μg kg–1 | –20 % kuni +10 % | 1.2.3.3. Täpsus: Etalonaine korduval analüüsimisel korduvteostatavuse tingimustel on laboratooriumite vahelise Horwitz’i võrrandi järgi arvutatava [(CV(%) = 2(5) 0,5 logC), kus C on sisaldus astmes 10], variatsioonikordaja (CV) tüüpilised väärtused järgmised: Sisaldus (massiosa) | CV | 1 μg kg–1 | 45 % | 10 μg kg–1 | 32 % | 100 μg kg–1 | 23 % | 1 μg kg–1 | 16 % | Korratavuse tingimustel läbiviidud analüüsi puhul on laboratooriumite vahelise variatsiooni kordaja (CV) tavapäraselt vahemikus pool kuni kaks kolmandikku eespoolnimetatud väärtustest. 1.2.3.4. Avastamispiir: Vastavalt eesmärgile (vt 1.2.6.1). 1.2.3.5. Määramispiir: Vastavalt eesmärgile (vt 1.2.6.2). 1.2.3.6. Tundlikkus: Vastavalt eesmärgile. 1.2.3.7. Otstarbekus: Kiirus ja kulud on vähem tähtsad kui sõelumismeetodite puhul. Kinnitusmeetodite puhul on enamus otstarbekuse aspekte võrreldes teiste käesolevas otsuses määratletud kriteeriumitega väheolulised. Üldjuhul on piisav, et vajalikud reaktiivid ja seadmed on olemas. 1.2.4. Kalibreerimiskõverad Kui meetod sõltub kalibreerimiskõverast, tuleb esitada järgmine teave: - kalibreerimiskõverat kirjeldav matematiline valem, - vastuvõetav diapasoon, mille piires kalibreerimiskõver võib päevast päeva muutuda, - kalibreerimiskõvera tööpiirkond. Kinnitusmeetodite kalibreerimiskõverate kvaliteedi kontrolliks tuleks igal võimalikul juhul kasutada nõuetekohaseid sisestandardeid ja etalonmaterjale ning vähemalt kalibreerimiskõvera tööpiirkonnas kehtivate muutujate dispersiooni kohta peaks olema esitatud üksikasjad. 1.2.5. Tundlikkus häiritusele 1.2.5.1. Kõigi katsetingimuste puhul, mis tegelikkuses võivad muutuda (nt reaktiivide stabiilsus, proovi koostis, pH, temperatuur), tuleb üles märkida kõik muutused, mis võivad analüüsitulemust mõjutada. Meetodi kirjeldus sisaldab meetmeid oletatavate häirete vältimiseks. Vajadusel kirjeldatakse kinnitamiseks sobivaid alternatiivseid avastamisprintsiipe. 1.2.5.2. Standardlahuse lisandiga kromatograafiat tuleks teha ainult esimese piigini, kus suurendatud piigi kõrgus (või pindala) vastab lisatud analüüdi kogusele. GC või LC kasutamise korral peaks piigi laius selle keskosas olema vahemikus 90 – 110 % piigi algsest laiusest ning peetumisajad ei tohiks erineda üksteisest üle 5 %. Planaarkromatograafia meetodite puhul võib intensiivistuda ainult analüüdi tekitatav arvatav tsoon; uut laiku ei tohiks tekkida ja visuaalne välimus ei tohiks muutuda. 1.2.5.3. Kõige tähtsam on põhiaine osadest tuleneva häirituse uurimine. 1.2.6. Jääkide lubatud määra ja analüütiliste avastamispiiride vaheline seos 1.2.6.1. Ainete puhul, mida ei ole toiduainete saamiseks kasvatatavate loomade puhul lubatud kasutada, peaks analüüsimeetodi avastamispiir olema piisavalt madal, et lubamatu kasutamise järel oodatav jääkide kogus avastataks vähemalt 95 % tõenäosusega. 1.2.6.2. Ainete puhul, mille suhtes on kehtestatud jääkide piirnorm, ei ületa meetodi avastamispiir, millele on lisatud meetodi jääkide piirnormile vastava proovi kolmekordne standardhälve, kehtestatud jääkide piirnormi. 1.2.6.3. Ainete puhul, mille suhtes on kehtestatud jääkide piirnorm, peab meetod olema kehtiv kõnealusel tasemel, poole madalamal tasemel ja kahekordsel tasemel. 2. JÄÄKIDE IDENTIFITSEERIMISE JA KVANTIFITSEERIMISE KRITEERIUMID 2.1. Põhinõuded Laboratooriumid, mis teevad analüüse väikse molekulmassiga orgaaniliste ainete jääkide olemasolu lõplikuks kinnitamiseks, tagavad, et tulemuste tõlgendamise kriteeriumid on täidetud vastavalt käesoleva jao nõuetele. Kriteeriumid on koostatud analüüdi identifitseerimiseks ning eesmärgiga vältida valesid positiivseid tulemusi. Positiivse järelduse jaoks peavad analüüsitulemused vastama antud analüüsimeetodi puhul sätestatud kriteeriumitele. 2.2. Kogu analüüsimeetodit käsitlevad üldkriteeriumid 2.2.1. Proovi ettevalmistamine Proov võetakse ning seda käsitsetakse ja töödeldakse sellisel viisil, et analüüdi olemasolu korral oleks selle avastamise võimalus maksimaalne. 2.2.2. Tundlikkus häiritusele Tuleb esitada punkti 1.2.5 (Tundlikkus häiritusele) all täpsustatud teave. 2.2.3. Kogu menetluse üldkriteeriumid 2.2.3.1. Uuritavas proovis analüüdi leidmiseks kasutava meetodi spetsiifilisus (1.1.7), avastamispiirid (1.1.10) ja määramispiirid (1.1.11) peavad olema teada. Märkus: Seda teavet on võimalik saada katseandmetest ja/või teoreetilistest uurimustest. 2.2.3.2. Positiivse tulemuse saamiseks peaks analüüdi füüsikaline ja keemiline käitumine analüüsi käigus olema eristamatu vastava standardanalüüdi vastavast käitumisest asjakohasel prooviainel. 2.2.3.3. Analüüsi positiivne või negatiivne tulemus kehtib ainult spetsiifilisuse, avastamispiiride ja määramispiiride raames uuritava analüüdi ja proovimaterjali puhul. 2.2.3.4. Teatud kogust uuritavat ainet sisaldavat etalonainet või tugevdatud ainet tuleks võimaluse korral analüüsida samal ajal kui iga uuritavat proovipartiid. Uuritavatele proovidele võib lisada sisestandardit. 2.2.4. Füüsikalise ja/või keemilise off-line eelkontsentreerimise, puhastamise ja eraldamise kriteeriumid 2.2.4.1. Analüüt peaks olema fraktsioonis, mis on tüüpiline vastavale standardanalüüdile asjakohases proovimaterjalis samadel katsetingimustel. 2.2.4.2. Teave standardite, kontrollproovide ja katsekoguste peetumisaja kohta esitatakse koos lõplike tulemustega: positiivne või negatiivne. 2.2.5. Kvantitatiivsete mõõtmiste kriteeriumid 2.2.5.1. Kõikide kvantitatiivsete mõõtmiste saagis peab olema mõõdetud ja määratletud. 2.2.5.2. Laboratooriumite vaheline saagiste erinevus peaks olema võimalikult väike. 2.2.5.3. Peab olema selgelt märgitud, kas lõplike tulemuste suhtes on kohaldatud saagise parandust. Kui saagise parandust on kohaldatud, tuleb kirjeldada parandamiseks kasutatud meetodit. 2.3. Kriteeriumid analüüsimeetodite kohta, mida võib kasutada kinnituse saamiseks ainult koos teiste meetoditega. 2.3.1. Kvaliteedinõuded analüüdi määramiseks immunoloogilise analüüsi abil 2.3.1.1. Tuleb määratleda kalibreerimiskõvera tööpiirkond, mis peab üldjuhul katma kontsentratsioonivahemiku vähemalt ühe dekaadi ulatuses. 2.3.1.2. Kalibreerimiskõveral peab olema vähemalt kuus nõuetekohaselt jaotatud kalibreerimispunkti. 2.3.1.3. Nõuetekohased kvaliteedikontrolli parameetrid peavad olema kooskõlas eelmiste testide vastavate parameetritega, nt NSB ja kalibreerimiskõvera parameetritega. 2.3.1.4. Iga test peab sisaldama kontrollproove. Kontsentratsioonitasemed: null ja tööpiirkonna madalamas, keskmises ja ülemises osas. Nende tulemused peavad olema kooskõlas eelmiste testidega. Algandmed kontrollproovide ja katsekoguste kohta esitatakse koos lõpliku tulemusega: positiivne või negatiivne. 2.3.2. Analüüdi määramise kriteeriumid GC või LC abil, kasutades mittespetsiifilist tuvastamist 2.3.2.1. Analüüt peaks elueeruma peetumisaja jooksul, mis on tüüpiline vastavale standardanalüüdile samadel katsetingimustel. 2.3.2.2. Kromatogrammi piigi lähim maksimum peaks olema eraldatud analüüdi piigist vähemalt ühe täislaiuse võrra 10 % maksimumkõrguse juures. 2.3.2.3. Lisateabe saamiseks võib teha standardlahuse lisandiga kromatograafia ja kromatograafia, mis kasutab vähemalt kahte erineva polaarsusega kolonni. 2.3.3. TLC abil analüüdi määramise kriteeriumid 2.3.3.1. Analüüdi Rf väärtus(ed) peaks(id) vastama standardanalüüdi tüüpilis(te)ele Rf väärtus(te)ele. See nõue on täidetud, kui analüüdi Rf väärtus(ed) on ± 3 % standardanalüüdi Rf väärtus(t)est samadel katsetingimustel. 2.3.3.2. Analüüdi ja standardanalüüdi visuaalne välimus peaksid olema eristamatud. 2.3.3.3. Analüüdi laigu keskpunkti ja sellele lähima laigu keskpunkti vaheline kaugus peaks olema vähemalt pool nende alade läbimõõtude summast. 2.3.3.4. Lisateabe saamiseks võib kasutada standardlahuse lisandiga kromatograafiat ja/või kahemõõtmelist TLC-d. 2.4. Kriteeriumid kinnituse saamiseks kasutatavate analüüsimeetodite kohta. 2.4.1. LC/IA või LC/IMG abil analüüdi määramise kriteeriumid 2.4.1.1. LC/IMG kasutamisel peab IMG analüüdi piik koosnema vähemalt viiest LC fraktsioonist. 2.4.1.2. Punktide 2.2.4.1 ja 2.2.4.2 kriteeriumid peavad olema täidetud. 2.4.1.3. Reaktiivid Antikeha ja teiste reaktiivide päritolu ja omadused peaks olema määratletud. 2.4.1.4. Kalibreerimiskõver Kui meetod sõltub kalibreerimiskõverast, peab olema märgitud punktis 1.2.4 (Kalibreerimiskõverad) esitatud teave. IA jaoks sätestatud kvaliteedinõuded (2.3.1.1–2.3.1.4) peavad olema täidetud. 2.4.1.5. Kui meetodit ei kasutata koos teiste meetoditega, tuleb kinnituse saamiseks läbi viia kaks LC eraldamist või kaks immunogrammi, mille käigus kasutatakse erineva spetsiifilisusega antikehasid. 2.4.2. LC-SP abil analüüdi määramise kriteeriumid 2.4.2.1. Punktide 2.3.2.1 ja 2.3.2.2 kriteeriumid peavad olema täidetud. 2.4.2.2. Analüüdi spektri suurim neeldumine peaks olema samadel lainepikkustel kui standardanalüüdi puhul analüüsiseadme lahutusvõimega määratud piirides. Dioodirea määramisel on see tavaliselt ± 2 nm. 2.4.2.3. Analüüdi spekter ei tohiks ülalpool 220 nm olla visuaalselt erinev standardanalüüdi spektrist mõlema spektri nendes osades, mille suhteline neeldumine on 10 %. See nõue on täidetud, kui mainitud spektrites esinevad ühed ja samad maksimumid ning erinevused kahe spektri kõigis uuritud punktides ei ületa 10 % standardanalüüdile vastavast neeldumisest. 2.4.2.4. Kui meetodit ei kasutata koos teiste meetoditega, on kinnituse saamiseks standardlahuse lisandiga kromatograafia LC etapis kohustuslik. Standardlahuse lisandiga kromatograafia puhul järgitavaid tingimusi vaata punktis 1.2.5.2. 2.4.3. TLC-SP abil analüüdi määramise kriteeriumid 2.4.3.1. Meetod peab vastama TLC jaoks määratletud kriteeriumitele (2.3.3.1–2.3.3.3). 2.4.3.2. Analüüdi spektri suurim neeldumine peaks olema samadel lainepikkustel kui standardanalüüdi puhul analüüsiseadme lahutusvõimega määratud piirides. 2.4.3.3. Analüüdi ja standardanalüüdi spektrid peaksid olema visuaalselt eristamatud. 2.4.3.4. Kui meetodit ei kasutata koos teiste meetoditega, on kinnituse saamiseks standardlahuse lisandiga kromatograafia TLC etapis kohustuslik. Standardlahuse lisandiga kromatograafia puhul järgitavaid tingimusi vaata punktis 1.2.5.2. 2.4.4. GC-MS abil analüüdi määramise kriteeriumid 2.4.4.1. GC kriteeriumid 2.4.4.1.1. Punktide 2.3.2.1 ja 2.3.2.2 kriteeriumid peavad olema täidetud. 2.4.4.1.2. Kui antud eesmärgiks sobiv materjal on kättesaadav, tuleks kasutada sisestandardit. See peaks võimaluse korral olema analüüdi märgistatud stabiilne isotoop või, kui see ei ole võimalik, siis vastav standard, mille peetumisaeg on lähedane analüüdi peetumisajale. 2.4.4.1.3. Analüüdi peetumisaja ja sisestandardi suhe GC puhul, st analüüdi suhteline peetumisaeg, peaks olema sama kui standardanalüüdi peetumisaeg sobiva põhiaine puhul, st jääma ± 0,5 % piiridesse. 2.4.4.1.4. Kui kinnitusmeetodi puhul sisestandardit ei kasutata, peab analüüdi tuvastamine olema kinnitatud standardlahuse lisandiga kromatograafia teel. 2.4.4.2. Madala lahutamisvõimega massispektromeetria kriteeriumid 2.4.4.2.1. Sõelumismeetodi puhul tuleb mõõta vähemalt kõige arvukama diagnostilise iooni intensiivsus. 2.4.4.2.2. Kinnitusmeetodi puhul tuleks mõõta vähemalt nelja kõige arvukama diagnostilise iooni intensiivsus. Kui ühend ei anna kasutatava meetodiga nelja diagnostilist iooni, peaks analüüdi tuvastamine põhinema vähemalt kahe sõltumatu erinevate derivaatidega ja/või ionisatsiooni tehnikatega GC-LRMS meetodi tulemustel, milledest igaüks annab kaks või kolm diagnostilist iooni. Molekulaarioon peaks olema üks valitud diagnostilistest ioonidest. 2.4.4.2.3. Analüüdi kõigi diagnostiliste ioonide suhteline arvukus peaks langema kokku standardanalüüdi omadega, st jääma soovitatavalt piiridesse ± 10 % (EI) või ± 20 % (CI). 2.4.5. IR abil analüüdi identifitseerimise kriteeriumid 2.4.5.1. Nõuetekohaste piikide mõiste Nõuetekohased piigid on standardanalüüdi suurim neeldumine infrapuna-spektris, ja vastavad järgmistele nõuetele. 2.4.5.1.1. Suurim neeldumine on lainepikkusel vahemikus 1800–500 cm–1. 2.4.5.1.2. Neeldumise intensiivsus ei ole väiksem kui: a) 40 spetsiifilise molaarabsorptsiooni puhul null-neeldumise suhtes ja 20 piigi põhijoone suhtes; või b) 12,5 % suhtelise neeldumise puhul lainepikkusel 1800–500 cm–1 kõige intensiivsema piigi neeldumisest, mõlemad mõõdetuna nullneeldumise suhtes, ja 5 % lainepikkusel 1800–500 cm–1 kõige intensiivsema piigi neeldumisest, mõlemad mõõdetuna piigi põhijoone suhtes. Märkus: Kuigi teoreetilisest aspektist võib eelistada punkti a kohaselt määratud piike, on praktikas neid lihtsam määrata vastavalt punktile b. 2.4.5.2. Määratakse piikide arv analüüdi infrapunaspektris, mille sagedus vastab standardanalüüdi spektri nõuetekohasele piigile piirides ± 1 cm–1. 2.4.5.3. IR kriteeriumid 2.4.5.3.1. Neeldumine peab esinema analüüdi spektri kõikides osades, mis vastavad standardanalüüdi võrdlusspektris olevale nõuetekohasele piigile. 2.4.5.3.2. Standardanalüüdi infrapunaspektris peab olema vähemalt kuus nõuetekohast piiki. Kui nõuetekohaseid piike on vähem kui kuus, ei saa kõnealust spektrit kasutada võrdlusspektrina. 2.4.5.3.3. "Tulemus," st analüüdi infrapunaspektris leitud nõuetekohaste piikide protsent, peab olema vähemalt 50. 2.4.5.3.4. Kui nõuetekohasele piigile ei ole täpset vastet, peab analüüdi spektri vastav osa olema vastavuses sobiva piigiga. 2.4.5.3.5. Menetlust kohaldatakse ainult neeldumispiikide suhtes, mis asuvad proovi spektris, mille intensiivsus vastab vähemalt tippudevahelise müra kolmekordsele. 2.5. Teised analüüsimeetodid 2.3 ja 2.4 jaos nimetamata analüüsimeetodeid või meetodite kombinatsioone (nt LC-MS, MS-MS, GC-IR) võib kasutada sõelumiseks või kinnituse saamiseks, kui need vastavad uuritaval tasemel analüüdi üheti mõistetavat kindlakstegemist võimaldatavatele võrreldavatele kriteeriumitele. [1] EÜT L 275, 26.9.1986, lk 36. [2] Rahvusvaheline Standardiorganisatsioon: Statistika – lühendid ja sümbolid. [3] EÜT L 372, 31.12.1985, lk 50. [4] Rahvusvaheline Standardiorganisatsioon: Katsemeetodite täpsus – standardse katsemeetodi korratavuse ja korduvteostatavuse määramine laboratooriumite vaheliste katsete teel. --------------------------------------------------