KOMISJONI SOOVITUS (EL) 2017/2338,

16. november 2017,

millega võetakse kasutusele ühine tagasisaatmise käsiraamat, mida liikmesriikide pädevad asutused peavad kasutama tagasisaatmisega seotud ülesannete täitmisel

EUROOPA KOMISJON,

võttes arvesse Euroopa Liidu toimimise lepingut, eriti selle artiklit 292,

ning arvestades järgmist:

Tuleb tagada, et kõikides liikmesriikides rakendatakse neid ühiseid nõudeid ja ühist korda ühetaoliselt, ning seepärast võttis komisjon 1. oktoobri 2015. aasta soovitusega C(2015)6250 (2) kasutusele ühise tagasisaatmise käsiraamatu, milles on esitatud ühised suunised, parim tava ja soovitused ning mida liikmesriikide pädevad asutused peavad kasutama tagasisaatmisega seotud ülesannete täitmisel. Tagasisaatmise käsiraamatut tuleb ajakohastada, sest liidus ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmise valdkonnas on ilmnenud uusi suundumusi.

ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA SOOVITUSE:

Liikmesriigid peaksid käsiraamatu edastama asutustele, kes on nende riigis pädevad täitma tagasisaatmisega seotud ülesandeid, ning andma neile asutustele juhtnöörid, et nad kasutaksid seda oma ülesannete täitmisel peamise vahendina.

Tagasisaatmise käsiraamatut tuleks kasutada selleks, et koolitada nii tagasisaatmise ülesannete täitmisega seotud personali kui ka eksperte, kes osalevad nõukogu määrusega (EL) nr 1053/2013 (4) kehtestatud hindamis- ja järelevalvemehhanismis, et kontrollida Schengeni acquis' kohaldamist liikmesriikides.

(1) Euroopa Parlamendi ja nõukogu 16. detsembri 2008. aasta direktiiv 2008/115/EÜ ühiste nõuete ja korra kohta liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel (ELT L 348, 24.12.2008, lk 98).

(2) Komisjoni 1. oktoobri 2015. aasta soovitus C(2015) 6250, millega võetakse kasutusele ühine tagasisaatmise käsiraamat, mida liikmesriikide pädevad asutused peavad kasutama tagasisaatmisega seotud ülesannete täitmisel.

(3) Komisjoni 7. märtsi 2017. aasta soovitus C(2017) 1600 tagasisaatmise tõhususe suurendamise kohta Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2008/115/EÜ rakendamisel.

(4) Nõukogu 7. oktoobri 2013. aasta määrus (EL) nr 1053/2013, millega kehtestatakse hindamis- ja järelevalvemehhanism Schengeni acquis' kohaldamise kontrollimiseks ja tunnistatakse kehtetuks täitevkomitee 16. septembri 1998. aasta otsus, millega luuakse Schengeni hindamis- ja rakendamiskomitee (ELT L 295, 6.11.2013, lk 27).

LISA

TAGASISAATMISE KÄSIRAAMAT

1. MÕISTED 87

1.1. Kolmanda riigi kodanik 87

1.2. Ebaseaduslik riigis viibimine 88

1.3. Tagasisaatmine 90

1.4. Tagasisaatmisotsus 90

1.5. Väljasaatmismeede 91

1.6. Põgenemise oht 91

1.7. Vabatahtlik lahkumine 93

1.8. Haavatavad isikud 94

2. KOHALDAMISALA 94

2.1. Piiriületusjuhtumid – artikli 2 lõike 2 punkt a 95

2.2. Piiriületusjuhtumite korral kohaldatavad eritagatised 96

2.3. Kriminaalõiguse juhtumid ja väljaandmisjuhtumid 97

3. SOODSAMAD SÄTTED 98

4. KARISTUSED RÄNDEALASTE ÕIGUSNORMIDE RIKKUMISE KORRAL 98

5. KINNIPIDAMINE JA KOHUSTUS TEHA TAGASISAATMISOTSUS 100

5.1. Kinnipidamine väljumiskontrolli käigus 102

5.2. Isikud, kelle suhtes on tehtud tagasisaatmisotsus teises liikmesriigis 102

5.3. Seos Dublini normidega 103

5.4. Ebaseaduslikult riigis viibiv kolmanda riigi kodanik, kellel on õigus viibida mõnes teises liikmesriigis 104

5.5. Ebaseaduslikult riigis viibiv kolmanda riigi kodanik, kes on hõlmatud liikmesriikidevaheliste olemasolevate kahepoolsete lepingutega 106

5.6. Ebaseaduslikult riigis viibiv kolmanda riigi kodanik, kellele on antud humanitaarkaalutlustel (või muudel kaalutlustel) elamisluba või mõni muu riigis viibimise õigust andev luba 107

5.7. Ebaseaduslikult riigis viibiv kolmanda riigi kodanik, kelle elamisloa või muu riigis viibimise õigust andva loa pikendamise menetlus on pooleli 107

5.8. Seaduslikku rännet käsitlevate direktiivide erinormid isikute tagasivõtmise kohta liikmesriikide vahel liidusisese liikuvusega seotud juhtudel 108

6. VABATAHTLIK LAHKUMINE 108

6.1. Vabatahtliku lahkumise tähtaja pikendamine 109

6.2. Vabatahtliku lahkumise tähtaja jooksul kehtivad kohustused 110

6.3. Vastunäidustused 110

6.4. Nõuete täitmine praktikas – läbisõit maismaad mööda 111

6.5. Nõuete täitmine praktikas – läbisõit õhuteed pidi 112

6.6. Vabatahtliku lahkumise registreerimine 113

7. VÄLJASAATMINE 113

7.1. Väljasaatmine õhuteed pidi 115

7.2. Läbisõit õhuteed pidi 118

7.3. Ühised väljasaatmisoperatsioonid õhuteed pidi 118

7.4. Euroopa Piiri- ja Rannikuvalve Ameti koordineeritavad tagasisaatmisoperatsioonid 119

8. SUNNIVIISILISE TAGASISAATMISE JÄLGIMINE 119

9. VÄLJASAATMISE EDASILÜKKAMINE 120

10. SAATJATA ALAEALISTE TAGASISAATMINE 121

10.1. Asjakohaste üksuste antav abi 122

10.2. Tagasisaatmine perekonnaliikme või määratud eestkostja juurde või vastuvõtuasutusse 123

11. SISENEMISKEELUD 123

11.1. ELi-ülene mõju 124

11.2. SIS II kasutamine 125

11.3. Menetluslikud küsimused 125

11.4. Sisenemiskeelu kehtestamise alused 125

11.5. Sisenemiskeelu kehtivusaeg 126

11.6. Sisenemiskeelu tühistamine, lühendamine ja peatamine 127

11.7. Karistused sisenemiskeelu eiramise korral 128

11.8. Liikmesriikidevahelised konsultatsioonid 128

11.9. Varasemad sisenemiskeelud 129

12. MENETLUSLIKUD TAGATISED 130

12.1. Õigus heale haldusele ja õigus olla ära kuulatud 130

12.2. Tagasisaatmisega seotud otsused 131

12.3. Otsuste vorm ja tõlge 133

12.4. Õiguskaitsevahendid 134

12.5. Keeleline abi ja tasuta õigusabi 135

13. TAGASISAATMISENI ANTAVAD TAGATISED 137

13.1. Kirjalik kinnitus 138

13.2. Pikaleveniv ebaseaduslik riigis viibimine 138

14. KINNIPIDAMINE 139

14.1. Kinnipidamist õigustavad asjaolud 139

14.2. Kinnipidamise vorm ja esialgne läbivaatamine 142

14.3. Kinnipidamise korrapärane läbivaatamine 142

14.4. Kinnipidamise lõpetamine 143

14.4.1. Väljasaatmine ei ole mõistlik 144

14.4.2. Kinnipidamise maksimaalse tähtaja täitumine 144

14.5. Tagasipöördujate uuesti kinnipidamine 146

14.6. Leebemate sunnimeetmete kasutamine pärast kinnipidamise lõpetamist 146

15. KINNIPIDAMISTINGIMUSED 146

15.1. Politsei valve alla paigutamine 146

15.2. Spetsiaalsete asutuste kasutamine kui üldreegel 147

15.3. Eraldamine tavalistest vangidest 148

15.4. Materiaalsed kinnipidamistingimused 148

16. ALAEALISTE JA PEREKONDADE KINNIPIDAMINE 153

17. ERIOLUKORD 155

18. SISERIIKLIKKU ÕIGUSESSE ÜLEVÕTMINE, TÕLGENDAMINE JA ÜLEMINEKUKORD 156

19. ALLIKAD JA VIITEDOKUMENDID 157

20. LÜHENDID 159

EESSÕNA

Tagasisaatmise käsiraamat annab juhiseid riigi ametiasutustele, kelle pädevusse kuulub tagasisaatmisega seotud ülesannete täitmine, sealhulgas politseile, piirivalvele ning rändeasutustele, kinnipidamisasutuste personalile ja järelevalveasutustele.

Käsiraamatus käsitletakse nõudeid ja korda, mida kohaldatakse liikmesriikides ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike tagasisaatmisel, ja käsiraamat põhineb seda küsimust reguleerivatel liidu õigusaktidel, eeskätt Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivil 2008/115/EÜ (1) („tagasisaatmisdirektiiv“). Tagasisaatmismenetlused on praktikas sageli seotud muud liiki menetlustega (varjupaigamenetlused, piirikontrollimenetlused, sisenemis-, viibimis- või elamisõiguseni viivad menetlused), mis on reguleeritud muude asjakohaste liidu ja siseriiklike õigusaktidega. Sellistel juhtudel peavad liikmesriigid tagama tõhustatud koostöö nendesse menetlustesse kaasatud eri asutuste vahel.

Käsiraamatu esimene redaktsioon võeti vastu 2015. aasta oktoobris (2). Käesoleva, 2017. aasta redaktsiooni aluseks on komisjoni 7. märtsi 2017. aasta soovitus (3) ja selles pakutakse liikmesriikide asutustele lisajuhiseid selle kohta, kuidas rakendada tagasisaatmisdirektiivi norme nii, et parandada tagasisaatmissüsteemide tõhusust, tagades samal ajal põhiõiguste täieliku järgimise.

Lisaks asjakohastele nõuetele ja korrale eeldab tulemuslik tagasisaatmissüsteem ka pädevuste ühtset ja integreeritud korraldust riigi tasandil. See tähendab suutlikkust mobiliseerida kõik tagasisaatmisega seotud menetlusi toimetavad osalised (näiteks õiguskaitse- ja sisserändeasutused, aga ka kohtu-, lastekaitse- ja meditsiiniasutused, sotsiaalteenistused ning kinnipidamisasutuste töötajad) ning koordineerida nimetatud asutuste tegevust kooskõlas nende ülesannete ja pädevusega, et tagada individuaalsete tagasisaatmisjuhtumite lahendamisel kiire ja täpne valdkondadevaheline tegutsemine. Riikide tagasisaatmissüsteemidel peab olema piisaval hulgal koolitatud ja pädevat personali, keda saab kiiresti mobiliseerida (vajaduse korral ööpäevaringselt), eriti siis, kui tagasisaatmise koormus kasvab, ja keda saab vajaduse korral lähetada liidu välispiirile, et rändesurvega toimetulekuks viivitamatult meetmeid võtta. Sel eesmärgil peaksid nad tagama operatiivteabe pideva vahetamise Euroopa Piiri- ja Rannikuvalve Ameti ja teiste liikmesriikidega ning nad võivad tugineda ameti tehnilisele ja operatiivtoele.

Selleks et tagasisaatmissüsteemid suudaksid väljakutsetega toime tulla, peaksid liikmesriigid maksimaalselt ära kasutama tagasisaatmisdirektiiviga ette nähtud paindlikkust ning tõhususe säilitamiseks korrapäraselt kontrollima ja kohandama oma struktuure ja tagasisaatmissüsteemi suutlikkust, et need vastaksid tegelikele vajadustele.

Käsiraamatuga ei looda liikmesriikidele õiguslikult siduvaid kohustusi ega anta uusi õigusi ega ülesandeid. Käsiraamat põhineb suuresti tööl, mida liikmesriigid ja komisjon tegid aastatel 2009–2017 tagasisaatmisdirektiivi 2008/115/EÜ kontaktkomitees, ning selles esitatakse süstematiseeritult ja kokkuvõtlikult komitees toimunud arutelud, mis ei pruugi ilmtingimata kajastada liikmesriikide üksmeelt õigusaktide tõlgendamisel.

Käsiraamatu tõlgendavat osa on täiendatud suunistega viimasel ajal esile kerkinud küsimustes (nt Euroopa Liidu Kohtu uued otsused, rahvusvahelised standardid). Õiguslikult siduv toime on üksnes õigusaktidel, millele käsiraamatus tuginetakse või viidatakse, ning vaid neile saab tugineda riigisisese vaide korral. Liidu õigusele saab anda õiguslikult siduva tõlgenduse vaid Euroopa Liidu Kohus.

1. MÕISTED

1.1. Kolmanda riigi kodanik

Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikli 3 punkt 1; Schengeni piirieeskirjade (4) artikli 2 lõige 5

Isik, kes ei ole ELi kodanik asutamislepingu artikli 17 lõike 1 tähenduses ja kes ei oma liidu õiguse alusel vaba liikumise õigust Schengeni piirieeskirjade artikli 2 lõike 5 kohaselt.

Kolmanda riigi kodanikuks ei loeta järgmisi isikuid:

— isikud, kes on ELi kodanikud ELi toimimise lepingu artikli 20 lõike 1 tähenduses (endine EÜ asutamislepingu artikli 17 lõige 1), ehk isikud, kellel on mõne ELi liikmesriigi kodakondsus (5);

— isikud, kellel on mõne EMP riigi või Šveitsi kodakondsus;

— ELi kodanike pereliikmed, kes kasutavad ELi toimimise lepingu artikli 21 või Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2004/38/EÜ (6) kohast vaba liikumise õigust;

— EMP riikide või Šveitsi kodanike pereliikmed, kellel on ELi kodanikega samaväärsed vaba liikumise õigused.

Kõiki muid isikuid (sh kodakondsuseta isikud) (7) tuleb käsitada kolmandate riikide kodanikena.

Lisaselgitused:

— ELi/EMP riikide / Šveitsi kodanike pereliikmed, kellel on õigus vastuvõtvasse liikmesriiki siseneda ja seal koos ELi kodanikuga elada, on järgmised isikud olenemata nende kodakondsusest: a) abikaasa, ja kui vastuvõtva liikmesriigi õiguses käsitatakse registreeritud kooselu abieluga samaväärsena, siis ka partner, kellega ELi/EMP riigi / Šveitsi kodanik on sõlminud liikmesriigi õigusaktide kohaselt registreeritud kooselu; b) alanejad lähisugulased, kes on alla 21aastased, või ülalpeetavad, sealhulgas abikaasa või registreeritud partneri sugulased või ülalpeetavad; c) ülalpeetavad ülenejad lähisugulased, sealhulgas abikaasa või registreeritud partneri sugulased. Peale punktides a–c nimetatud kategooriate võib ka teistel pereliikmetel olla teatavatel tingimustel liidu õiguse alusel vaba liikumise õigus, eriti kui neile on antud liikmesriiki sisenemise ja seal elamise õigus kooskõlas siseriikliku õigusega, millega rakendatakse direktiivi 2004/38/EÜ artikli 3 lõiget 2.

— Kolmanda riigi kodanikku, kelle väite, et ta on ELi toimimise lepingu artikli 21 või direktiivi 2004/38/EÜ alusel liidu vaba liikumise õigust omava ELi kodaniku pereliige, on liikmesriik ümber lükanud, võib käsitada kolmanda riigi kodanikuna. Seepärast võivad sellised isikud kuuluda tagasisaatmisdirektiivi kohaldamisalasse ning nende suhtes tuleb kohaldada selles direktiivis ette nähtud miinimumnõudeid, menetlusi ja õigusi. Seoses kaebusega, mis võidakse esitada otsuse peale, millega lükatakse tagasi isiku väide selle kohta, et tema suhtes on kohaldatav direktiiv 2004/38/EÜ, leiab komisjon, et asjaomane isik saab jätkuvalt tugineda direktiivi 2004/38/EÜ VI peatükis sätestatud menetluslikele tagatistele kui tagasisaatmisdirektiivi artikli 4 kohastele soodsamatele sätetele (nt otsusest teatamine ja selle põhjendamine; aeg, mis antakse isikule liikmesriigi territooriumilt vabatahtlikult lahkumiseks ja kaebemenetlus).

1.2. Ebaseaduslik riigis viibimine

Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikli 3 punkt 2; Schengeni piirieeskirjade artikkel 6

Kolmanda riigi kodaniku viibimine liikmesriigi territooriumil, kui ta ei vasta või enam ei vasta Schengeni piirieeskirjade artiklis 5 sätestatud sisenemise tingimustele või muudele asjaomasesse liikmesriiki sisenemise, selles viibimise või elamise tingimustele.

See väga lai määratlus hõlmab igat kolmanda riigi kodanikku, kellel ei ole seaduslikku õigust liikmesriigis viibida. Iga kolmanda riigi kodanik, kes on füüsiliselt mõne ELi liikmesriigi territooriumil, viibib seal kas seaduslikult või ebaseaduslikult. Kolmandat võimalust ei ole.

Siseriikliku õiguse kohane õiguslik fiktsioon, mille alusel käsitatakse isikuid, kes viibivad füüsiliselt liikmesriigi territooriumi kindlaksmääratud osades (nagu transiidialad või teatavad piirialad) isikutena, kes „ei viibi riigi territooriumil“, on selles kontekstis ebaoluline, sest see kahjustaks ELi tagasisaatmisalase õigustiku ühtset kohaldamist. Liikmesriigid võivad siiski otsustada mitte kohaldada selle isikute kategooria suhtes teatavaid tagasisaatmisalase õigustiku sätteid (vt allpool 2. jagu).

Pärast Schengeni piirieeskirjade 2016. aasta kodifitseerimist loetakse tagasisaatmisdirektiivi artikli 3 punktis 2 sisalduvat viidet Schengeni piirieeskirjade artiklile 5 viiteks Schengeni piirieeskirjade praegusele artiklile 6.

Asjaomases liikmesriigis ebaseaduslikult viibivateks isikuteks loetakse näiteks järgmistesse kategooriatesse kuuluvad kolmandate riikide kodanikud:

— aegunud elamisloa või viisa omanikud;

— isikud, kellelt on elamisluba või viisa ära võetud;

— varjupaigataotlejad, kelle taotlus on tagasi lükatud;

— varjupaigataotlejad, kes on saanud otsuse, millega lõpetatakse nende õigus viibida riigis varjupaigataotlejana;

— isikud, kellele ei antud piiril riiki sisenemiseks luba;

— isikud, kes on kinni peetud seoses ebaseadusliku piiriületusega;

— liikmesriigi territooriumil kinni peetud ebaseaduslikud rändajad;

— isikud, kes peetakse kinni ajal, mil nad läbivad liikmesriigi territooriumi eesmärgiga jõuda teise liikmesriiki, ilma et neil oleks selleks seaduslikku õigust;

— isikud, kellel ei ole õigust viibida liikmesriigis, kus nad kinni peeti (ehkki neil on õigus viibida mõnes teises liikmesriigis);

— isikud, kes viibivad liikmesriigi territooriumil vabatahtliku lahkumise tähtaja jooksul;

— isikud, kelle väljasaatmine on edasi lükatud.

Järgmistesse kategooriatesse kuuluvaid isikuid ei käsitata liikmesriigis ebaseaduslikult viibivate isikutena, sest neil on asjaomases liikmesriigis viibimiseks seaduslik õigus (mis võib olla vaid ajutine):

— varjupaigataotlejad, kes viibivad liikmesriigis, kus neil on õigus varjupaigamenetluse ajal viibida;

— kodakondsuseta isikud, kes viibivad liikmesriigis, kus neil on siseriikliku õiguse kohaselt õigus kodakondsusetuse kindlaksmääramise menetluse ajal viibida;

— isikud, kes viibivad liikmesriigis, kus nende ebaseaduslikku riigis viibimist ametlikult lubatakse (tingimusel, et sellist riigis viibimist loetakse siseriikliku õiguse alusel n-ö seaduslikuks riigis viibimiseks);

— pettuse teel omandatud elamisloa omanikud seni, kuni luba pole kehtetuks tunnistatud või ära võetud ja seda peetakse jätkuvalt kehtivaks loaks.

Lisaselgitused:

— Isikud, kelle elamisloa taotlus on menetluses, võivad viibida riigis kas seaduslikult või ebaseaduslikult olenevalt sellest, kas neil on või ei ole kehtiv viisa või mõni muu riigis viibimise õigus.

— Riigis ebaseaduslikult viibimine ei eelda viibimise minimaalset kestust ega kolmanda riigi kodaniku kavatsust jääda ebaseaduslikult liikmesriigi territooriumile – vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-47/15 Affum (8) (punkt 48).

— Isikud, kes taotlevad juba aegunud loa pikendamist, viibivad riigis ebaseaduslikult, kui liikmesriigi õiguses ei ole sätestatud teisiti (vt ka punkt 5.7).

— Kolmandate riikide kodanikud, kelle suhtes on kohaldatud tagasisaatmisdirektiivis kehtestatud tagasisaatmismenetlust ja kes viibivad liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult, ilma et neil oleks mõjuvat põhjust tagasipöördumisest keeldumiseks (stsenaarium, millele on viidatud kohtuasjas C-329/11 Achughbabian (9) tehtud Euroopa Kohtu otsuse punktis 48), viibivad riigis ebaseaduslikult. Euroopa Kohtu konkreetne viide Achughbabiani kohtuotsuses puudutab üksnes siseriikliku kriminaalõiguse meetmete kokkusobivust tagasisaatmisdirektiiviga. Selles kohtuotsuses ei ole öeldud midagi tagasisaatmisdirektiivi kohaldamisala ega kohaldatavuse kohta ning seega jääb kehtima artikli 2 lõikes 1 sätestatud üldreegel: isik kas viibib liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult ja tema suhtes kohaldatakse tagasisaatmisdirektiivi või isikul on õigus viibida liikmesriigi territooriumil ja tagasisaatmisdirektiivi tema suhtes ei kohaldata.

1.3. Tagasisaatmine

Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikli 3 punkt 3

Kolmanda riigi kodaniku naasmine kas vabatahtlikult tagasipöördumiskohustust täites või sunniviisiliselt:

1) oma päritoluriiki või

2) transiidiriiki kooskõlas ühenduse või kahepoolsete tagasivõtulepingute või muude kokkulepetega või

3) muusse kolmandasse riiki, kuhu asjaomane kolmanda riigi kodanik otsustab vabatahtlikult tagasi pöörduda ja kus ta vastu võetakse.

See määratlus sisaldab piiranguid selle kohta, mida saab lugeda tagasisaatmisdirektiivi rakendamisel tagasisaatmiseks ja mida mitte. Ebaseaduslikult riigis viibiva kolmanda riigi kodaniku tagasisuunamist mõnda teise liikmesriiki ei saa käsitada liidu õiguse alusel tagasisaatmisena. Erandkorras võib selline toiming olla siiski võimalik kahepoolsete tagasivõtulepingute või Dublini normide alusel; seetõttu on soovitatav mitte nimetada seda tagasisaatmiseks, vaid pigem tagasisuunamiseks või üleandmiseks.

Eeltoodud määratlus tähendab ka seda, et liikmesriigid peavad saatma isiku tagasi vaid sellisesse kolmandasse riiki, mis on nimetatud ühes määratluse kolmest taandest. Seepärast ei ole näiteks võimalik suunata tagasipöördujat ilma tema nõusolekuta kolmandasse riiki, mis ei ole ei asjaomase isiku päritoluriik ega transiidiriik.

Lisaselgitused:

— „Päritoluriik“ määratluse esimeses taandes tähendab kolmanda riigi kodaniku kodakondsusjärgset riiki; kodakondsuseta isikute puhul võib päritoluriigiks enamasti pidada isiku varasema hariliku viibimiskoha riiki.

— „Transiidiriik“ määratluse teises taandes hõlmab üksnes kolmandaid riike, mitte ELi liikmesriike.

— „Ühenduse või kahepoolsed tagasivõtulepingud või muud kokkulepped“ määratluse teises taandes hõlmavad vaid kolmandate riikidega sõlmitud lepinguid. Liikmesriikidevahelised kahepoolsed tagasivõtulepingud ei oma selles kontekstis tähtsust. Sellised liikmesriikidevahelised lepingud võivad teatavatel juhtudel siiski võimaldada suunata ebaseaduslikud rändajad tagasisaatmisdirektiivi artikli 6 lõike 3 alusel tagasi teistesse liikmesriikidesse (vt allpool punkt 5.5).

— „Otsustab vabatahtlikult tagasi pöörduda“ määratluse kolmandas taandes ei ole samaväärne vabatahtliku lahkumisega. „Vabatahtlikult“ viitab siin tagasipöörduja sihtkohavalikule. Sellist vabatahtlikku sihtkoha valimist võib ette tulla ka väljasaatmise ettevalmistamisel: võib esineda juhtumeid, kus tagasipöörduja eelistab väljasaatmist mõnda muusse kolmandasse riiki, mitte transiidi- või päritoluriiki.

— Naasmisriigi kindlaksmääramine väljasaatmise korral: kui vabatahtlikuks lahkumiseks nähakse ette tähtaeg, on tagasipöörduja ülesanne kanda hoolt selle eest, et ta täidab tagasipöördumiskohustuse ettenähtud tähtaja jooksul, ja põhimõtteliselt ei ole naasmisriiki vaja kindlaks määrata. Vaid juhul, kui liikmesriigid peavad kasutama sunnimeetmeid (väljasaatmine), on vaja kindlaks määrata, millisesse kolmandasse riiki isik välja saadetakse (vt punkt 1.5).

1.4. Tagasisaatmisotsus

Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikli 3 punkt 4 ja artikli 6 lõige 6

Haldus- või kohtuotsus või -akt, millega sätestatakse, et kolmanda riigi kodaniku riigis viibimine on ebaseaduslik, ja kehtestatakse või sätestatakse tagasipöördumiskohustus.

Tagasisaatmisotsuse määratlus keskendub kahele olulisele elemendile. Tagasisaatmisotsus peab sisaldama:

1) kinnitust riigis viibimise ebaseaduslikkuse kohta ja

2) tagasipöördumiskohustuse kehtestamist.

Tagasisaatmisotsus võib sisaldada teisigi elemente, nagu sisenemiskeeld, vabatahtliku lahkumise tähtaeg ja naasmisriigi kindlaksmääramine; kui naasmisriiki otsuses ei nimetata, peavad liikmesriigid tagama tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtte järgimise kooskõlas tagasisaatmisdirektiivi artikliga 5.

Liikmesriikidel on vastuvõetava tagasisaatmisotsuse vormi osas ulatuslik kaalutlusõigus (kohtu- või haldusotsus või -akt).

Tagasisaatmisotsused võib anda eraldiseisva akti või otsusena või koos muude otsustega, nagu väljasaatmiskorraldus või otsus, millega lõpetatakse seaduslik viibimine riigis (vt allpool punkt 12.1).

Tagasisaatmisotsuses kinnitatakse ebaseaduslikku viibimist otsuse teinud liikmesriigis ja tehakse ettekirjutus lahkuda ELi liikmesriikide ja Schengeni riikide territooriumidelt. Lisaks tuleb rõhutada, et artikli 11 kohaselt võib lisada tagasisaatmisotsusele sisenemiskeelu, mille mõju on ELi-ülene (keeld on siduv kõikidele riikidele, kelle jaoks tagasisaatmisdirektiiv on siduv).

Lisaselgitused:

— Mõiste „tagasisaatmisotsus“ paindlik määratlus ei ole vastuolus sellega, et otsus, millega nähakse ette tagasipöördumiskohustus, võetakse vastu kriminaalkohtu otsuse vormis ja kriminaalmenetluse raames; vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-430/11 Sagor (10) (punkt 39).

1.5. Väljasaatmismeede

Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikli 3 punkt 5 ja artikli 8 lõige 3

Haldus- või kohtuotsus või haldus- või kohtuakt, millega nähakse ette tagasipöördumiskohustuse täitmine, eelkõige isiku füüsiline transport liikmesriigist välja.

Väljasaatmiskorraldus võidakse teha kas koos tagasisaatmisotsusega (üheetapiline menetlus) või eraldi (kaheetapiline menetlus). Juhul kui tagasisaatmisotsus ja väljasaatmiskorraldus tehakse üheetapilise menetluse raames koos, peab olema selge – seoses juhtumitega, mille puhul on ette nähtud tähtaeg vabatahtlikuks lahkumiseks –, et väljasaatmine toimub vaid siis, kui kohustust tagasi pöörduda ei ole vabatahtliku lahkumise tähtaja jooksul täidetud.

Arvestades liikmesriikide kohustust järgida alati tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtet, ei tohi isikut välja saata (transportida füüsiliselt liikmesriigist välja) täpsustamata sihtkohta, vaid üksnes kindlaksmääratud naasmisriiki. Tagasipöördujat tuleb enne teavitada väljasaatmise sihtkohast, nii et ta saaks esitada ükskõik millised põhjused, mis annavad talle alust arvata, et väljasaatmisega kavandatavasse sihtkohta rikutakse tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtet, ja et ta saaks kasutada oma edasikaebeõigust. Komisjon soovitab nimetada naasmisriigi eraldi väljasaatmiskorralduses (kaheetapiline menetlus) või nimetada riigi, kuhu isik tagasipöördumiskohustuse täitmata jätmise korral välja saadetakse, ühises tagasi- ja väljasaatmisotsuses (üheetapiline menetlus), või teavitada kolmanda riigi kodanikku muu otsuse või akti kaudu.

1.6. Põgenemise oht

Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikli 3 punkt 7 ja põhjendus 6

Õigusaktides kehtestatud objektiivsetel kriteeriumidel rajanevate selliste põhjuste olemasolu üksikjuhtumi korral, mis annavad alust arvata, et kolmanda riigi kodanik, kelle suhtes kohaldatakse tagasisaatmismenetlust, võib põgeneda.

Põgenemise ohu olemasolu (või puudumine) on otsustav tegur selle kindlaksmääramisel, kas näha või mitte näha ette vabatahtliku lahkumise tähtaeg, ja kinnipidamise vajaduse üle otsustamisel.

Põgenemise ohu olemasolu hindamisel peavad liikmesriigid võtma aluseks siseriiklikes õigusaktides kindlaks määratud objektiivsed kriteeriumid. Kaudselt kinnitatakse seda Euroopa Kohtu otsuses kohtuasjas C-528/15 Al Chodor, (11) mis on seotud Dublini määruse artikli 2 punktis n esitatud „põgenemise ohu“ mõiste määratlusega, (12) mille tekst on sisuliselt identne tagasisaatmisdirektiivi artikli 3 punktis 7 esitatud määratlusega. Euroopa Kohus otsustas, et nimetatud objektiivsed kriteeriumid peavad olema selgelt määratletud üldkohaldatavates siduvates sätetes ja et väljakujunenud siseriiklik kohtupraktika, millega kiidetakse heaks väljakujunenud halduspraktika, ei ole piisav. Euroopa Kohus leidis samuti, et kui üldkohaldatavates siduvates sätetes vastavad kriteeriumid puuduvad, siis tuleb kinnipidamine tunnistada ebaseaduslikuks.

Kuigi liikmesriikidel on selliste kriteeriumide kindlaksmääramisel laiaulatuslik kaalutlusõigus, peaksid nad nõuetekohaselt arvesse võtma järgmisi tegureid, mis näitavad, et ebaseaduslikult riigis viibiv kolmanda riigi kodanik võib põgeneda:

— dokumentide puudumine;

— elukoha, püsiva viibimiskoha või usaldusväärse aadressi puudumine;

— asjaomastesse ametiasutustesse ilmumata jätmine;

— sõnaselgelt väljendatud kavatsus mitte täita tagasisaatmisega seotud meetmeid (näiteks tagasisaatmisotsust, põgenemise tõkestamise meetmeid);

— isik on süüdi mõistetud kuriteos, sh raskes kuriteos teises liikmesriigis (13);

— käimasolev kriminaaluurimine ja -menetlus;

— tagasisaatmisotsuse, sealhulgas vabatahtliku lahkumise tähtaja jooksul tagasipöördumise kohustuse täitmata jätmine;

— varasem käitumine (st põgenemine);

— rahaliste vahendite puudumine;

— isiku kohta on tehtud mõnes teises liikmesriigis tagasisaatmisotsus;

— kehtiva elamisloa või muu riigis viibimise õigust andva loa välja andnud liikmesriigi territooriumile minemise kohustuse täitmata jätmine;

— ebaseaduslik sisenemine ELi liikmesriikide ja Schengeni riikide territooriumile.

Siseriiklikes õigusaktides võib ette näha muud objektiivsed kriteeriumid põgenemise ohu olemasolu kindlaksmääramiseks.

Liidu õiguse üldpõhimõtete ja eelkõige proportsionaalsuse põhimõtte kohaselt tuleb kõik tagasisaatmisdirektiivi alusel tehtavad otsused vastu võtta iga juhtumit individuaalselt hinnates. Eespool esitatud kriteeriumide loetelu tuleks tagasisaatmise menetluse mis tahes etapis konkreetse olukorra üldisel hindamisel arvesse võtta, kuid see ei saa olla ainus alus, mille põhjal automaatselt eeldada põgenemise ohu olemasolu. Sageli eeldab ohu tuvastamine mitme eespool loetletud kriteeriumi täitmist. Vältida tuleb automaatseid järeldusi, näiteks et ebaseaduslik piiriületus või dokumentide puudumine viitavad põgenemise ohule. Individuaalse hindamise käigus tuleb arvesse võtta kõiki asjakohaseid tegureid, mis võivad otseselt mõjutada kolmanda riigi kodaniku põgenemise ohtu, sealhulgas asjaomase isiku vanust ning tervislikku ja sotsiaalset seisundit, ning mõnel juhul võib selline hindamine viia järelduseni, et põgenemise ohtu ei esine, ehkki üks või mitu siseriiklikus õiguses kindlaks määratud kriteeriumi on täidetud.

Peale eespool nimetatud kriteeriumide, mis võivad viidata põgenemise ohu olemasolule, ning piiramata asjaomaste kolmandate riikide kodanike õigust ärakuulamisele ja tõhusale õiguskaitsevahendile, võib teatavad objektiivsed asjaolud siseriiklikes õigusaktides kvalifitseerida ümberlükatava eeldusena, et põgenemise oht on olemas (st kolmanda riigi kodanik peaks tõendama, et hoolimata allpool esitatud asjaoludest sellist ohtu ei esine), näiteks:

— koostööst keeldumine isiku tuvastamise menetluses, vale- või võltsitud isikut tõendavate dokumentide kasutamine, olemasolevate dokumentide hävitamine või muul viisil kõrvaldamine või sõrmejälgede andmisest keeldumine;

— vägivaldne või pettuse teel vastuseismine tagasisaatmisoperatsioonile;

— põgenemise tõkestamise meetme täitmata jätmine (vt punkt 6.2);

— kehtiva sisenemiskeelu rikkumine;

— omavoliline teisene ränne teise liikmesriiki.

Komisjon soovitab sätestada sellised ümberlükatavad eeldused siseriiklikes õigusaktides.

1.7. Vabatahtlik lahkumine

Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikli 3 punkt 8

Tagasipöördumiskohustuse täitmine selleks tagasisaatmisotsuses ettenähtud tähtaja jooksul.

Vabatahtlik lahkumine liidu tagasisaatmisalase õigustiku raames viitab kolmandasse riiki naasmise kohustuse vabatahtlikule täitmisele. Mõiste „vabatahtlik lahkumine“ ei hõlma juhtumeid, kus seaduslikult riigis viibivad kolmandate riikide kodanikud otsustavad naasta oma päritoluriiki. Selline tõeliselt vabatahtlik tagasipöördumine (allpool esitatud joonisel 1. stsenaarium) jääb väljapoole tagasisaatmisdirektiivi kohaldamisala, sest see hõlmab seaduslikult riigis viibivaid kolmandate riikide kodanikke. Veel avastamata või kinni pidamata ebaseaduslikult riigis viibivate kolmandate riikide kodanike (nt viibimisaja ületajad) lahkumist võib pidada vabatahtliku lahkumise määratluse alla kuuluvaks. Nendel isikutel on juba tagasisaatmisdirektiivi alusel abstraktne kohustus pöörduda tagasi ning nende suhtes võidakse teha tagasisaatmisotsus ja kehtestada sisenemiskeeld, kui ametiasutused saavad teada nende ebaseaduslikust riigis viibimisest (hiljemalt väljumiskontrolli käigus – vt punktid 5.1 ja 11.3).

Tagasisaatmisdirektiiv hõlmab seega vaid 2. ja 3. stsenaariumi:

Suundumist ühe liikmesriigi territooriumilt teise liikmesriigi territooriumile kooskõlas artikli 6 lõikega 2 (vt allpool punkt 5.4) ei saa käsitada vabatahtliku lahkumisena. Vabatahtliku lahkumise määratlus eeldab alati lahkumist kolmandasse riiki. Erisätted, mis käsitlevad teiste liikmesriikide läbimist mööda maismaad vabatahtliku lahkumise raames, on esitatud allpool punktis 6.4.

1.8. Haavatavad isikud

Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikli 3 punkt 9

Alaealised, saatjata alaealised, puuetega inimesed, eakad, rasedad, alaealiste lastega üksikvanemad ning piinamise, vägistamise või muu raske psühholoogilise, füüsilise või seksuaalse vägivalla ohvriks langenud isikud.

Erinevalt varjupaigaküsimusi käsitlevas liidu õigustikus (vt näiteks Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2013/33/EL (14) (vastuvõtutingimuste direktiiv) artikkel 21 või Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2011/95/EL (15) (miinimumnõuete direktiiv) artikli 20 lõige 3) kasutatavast haavatavate isikute määratlusest on tagasisaatmisdirektiivi määratlus antud ammendava loeteluna.

Vajadus pöörata seoses tagasisaatmisega erilist tähelepanu haavatavate isikute olukorrale ja nende erivajadustele ei esine siiski üksnes artikli 3 punktis 9 selgelt loetletud haavatavate isikute kategooriate puhul. Komisjon soovitab liikmesriikidel pöörata tähelepanu ka teistele haavatavuse juhtudele, nagu need, mida on nimetatud varjupaigaküsimusi käsitlevas liidu õigustikus: inimkaubanduse või naiste suguelundite moonutamise ohvriks langenud, raske haiguse põdemine või vaimse häire all kannatamine.

Vajadus pöörata erilist tähelepanu haavatavate isikute olukorrale ei tohiks piirduda tagasisaatmisdirektiivis sõnaselgelt nimetatud olukordadega (vabatahtliku lahkumise tähtaja, tagasisaatmise edasilükkamise ja kinnipidamise ajal). Seepärast soovitab komisjon liikmesriikidel iga juhtumi individuaalsete asjaolude hindamise raames pöörata haavatavate isikute vajadustele tähelepanu kõikides tagasisaatmismenetluse etappides.

2. KOHALDAMISALA

Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikkel 2 ja artikli 4 lõige 4

Tagasisaatmisdirektiivi kohaldamisala on lai ja hõlmab kõiki liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult viibivaid kolmandate riikide kodanikke. Praegu on järgmised riigid kohustatud järgima tagasisaatmisdirektiivi:

— kõik ELi liikmesriigid, v.a Ühendkuningriik ja Iirimaa;

— Šveits, Norra, Island ja Liechtenstein.

Liikmesriigid võivad otsustada jätta direktiivi kolmandate riikide kodanike teatavate kategooriate suhtes kohaldamata:

— piiriületusjuhtumite korral kooskõlas tagasisaatmisdirektiivi artikli 2 lõike 2 punktiga a (vt punkt 2.1) ja

— kriminaalõiguse juhtumite korral kooskõlas tagasisaatmisdirektiivi artikli 2 lõike 2 punktiga b (vt punkt 2.2).

Liikmesriigi otsus kasutada erandit ja mitte kohaldada direktiivi piirületusjuhtumite või kriminaalõiguse juhtumite korral tuleb eelnevalt täpsustada siseriiklikes rakendusaktides (16) – vastasel juhul ei ole sel õiguslikke tagajärgi. Sellise otsuse teatavakstegemise kohta ei ole konkreetseid vorminõudeid. Ent oluline on, et siseriiklikes õigusaktides oleks otse või kaudselt öeldud, kas ja kui suures ulatuses liikmesriik erandit kasutab.

Kui liikmesriik ei ole enne avalikustanud oma otsust kasutada tagasisaatmisdirektiivi artikli 2 lõike 2 punkti a või b kohast erandit, ei saa neid sätteid hiljem tagasisaatmisdirektiivi kohaldamatajätmise põhjusena üksikjuhtumite puhul kasutada.

Miski ei takista liikmesriikidel piirata tagasisaatmisdirektiivi artikli 2 lõike 2 punktis a või b sätestatud erandi kohaldamist teatavatesse kategooriatesse kuuluvate isikutega (nt ainult isikud, kelle suhtes kohaldatakse sisenemiskeeldu õhu- või merepiiril), tingimusel et see on siseriiklikes rakendusaktides selgelt välja öeldud.

Liikmesriigid võivad otsustada mitte kasutada erandit kohe pärast tagasisaatmisdirektiivi siseriiklikku õigusse ülevõtmist. Sellel ei tohi siiski olla kahjulikke tagajärgi isikutele, kelle suhtes tagasisaatmisdirektiivi juba kohaldati (vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-297/12 Filev ja Osmani: (17)„[…] kui liikmesriik ei ole nimetatud ülevõtmise tähtaja lõppemisel veel seda võimalust kasutanud […], siis ei saa ta direktiivi artikli 2 lõike 2 punkti b alusel tugineda õigusele piirata selle isikulist kohaldamisala nende isikute suhtes, kellele nimetatud direktiivi mõju on juba kohaldatav“).

2.1. Piiriületusjuhtumid – artikli 2 lõike 2 punkt a

Isikute suhtes, kelle riiki lubamisest on keeldutud ja kes viibivad transiiditsoonis või liikmesriikide piirialal, kohaldatakse liikmesriikides sageli erinorme: õigusliku fiktsiooni tõttu ei peeta neid isikuid teinekord asjaomase liikmesriigi territooriumil viibivateks isikuteks ja nende suhtes kohaldatakse erinorme. Tagasisaatmisdirektiivis ei järgita seda käsitlusviisi ja loetakse direktiivi kohaldamisalasse kuuluvaks isikuks iga kolmanda riigi kodanik, kes viibib füüsiliselt liikmesriigi territooriumil.

Liikmesriikidel on siiski võimalus otsustada mitte kohaldada direktiivi piiriületusjuhtumite korral selliste kolmandate riikide kodanike suhtes,

— kelle suhtes rakendatakse sisenemiskeeldu vastavalt Schengeni piirieeskirjade artiklile 13 (18) või

— kelle on pädevad asutused tabanud või kinni pidanud seoses liikmesriigi maismaa-, mere- või õhuvälispiiri ebaseadusliku ületamisega ja kes ei ole hiljem saanud luba või õigust kõnealuses liikmesriigis viibimiseks.

Selle erandi kasutamine võib olla kasulik näiteks liikmesriikides, kes on kõige suurema rändesurve all, võimaldades menetlusi tõhustada; komisjon soovitab sellistel juhtudel sellist erandit kasutada.

Piiriületusjuhtumite korral tuleb siseriiklikes menetlustes järgida rahvusvahelise avaliku õiguse üldpõhimõtteid, asjaomaste kolmandate riikide kodanike põhiõigusi ja tagasisaatmisdirektiivi artikli 4 lõikes 4 sätestatud tagatisi (vt punkt 2.2).

Lisaselgitused:

— Artikli 2 lõike 2 punktis a eeldatakse otsest ajalist ja ruumilist seost välispiiri ületamisega. Seega puudutab see neid kolmandate riikide kodanikke, kelle pädevad asutused on tabanud või kinni pidanud välispiiri ebaseadusliku ületamise hetkel või pärast piiriületust piiri lähedal; vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-47/15 Affum (punkt 72).

— Isikute hulka, kelle pädevad asutused on tabanud või kinni pidanud seoses […] välispiiri ebaseadusliku ületamisega, kuuluvad näiteks järgmised isikud, sest OTSENE seos ebaseadusliku piiriületusega on endiselt olemas: — ebaseaduslikult paadiga saabunud isikud, kes tabatakse saabumisel või üsna pea pärast seda; — isikud, kelle politsei peab kinni pärast seda, kui nad on roninud üle piiriaia; — ebaseaduslikud piiriületajad, kes väljuvad rongist/bussist, mis tõi nad otse liikmesriigi territooriumile (ilma varasema peatumiseta liikmesriigi territooriumil).

— Isikute hulka, kelle pädevad asutused on tabanud või kinni pidanud seoses […] välispiiri ebaseadusliku ületamisega, ei kuulu näiteks järgmised isikud, sest OTSEST seost ebaseadusliku piiriületusega enam ei ole: — ebaseaduslikud piiriületajad, kes tabatakse liikmesriigi territooriumil pärast seda, kui ebaseaduslikust sisenemisest on möödunud teatav aeg; — piirialal tabatud ebaseaduslikud rändajad (v.a juhul, kui neil on endiselt otsene seos ebaseadusliku piiriületusega); — ebaseaduslikud rändajad, kes väljuvad kolmandast riigist saabuvast bussist, kui see buss on teinud ELi territooriumil juba mitu peatust; — varem välja saadetud ebaseaduslikud rändajad, kes rikuvad kehtivat sisenemiskeeldu (v.a juhul, kui nad tabatakse otseses seoses ebaseadusliku piiriületusega); — ebaseaduslikud rändajad, kes ületavad sisepiiri; vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-47/15 Affum (punkt 69), direktiivi artikli 2 lõige 2, milles viidatakse välispiiridele, ja Schengeni piirieeskirjade artikkel 14, mida kohaldatakse välispiiridel; — ebaseaduslikult riigis viibivad kolmandate riikide kodanikud, kes lahkuvad liikmesriikide ja Schengeni riikide territooriumilt; vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-47/15 Affum (punkt 71).

— Praktilised näited juhtumitest, mis on hõlmatud tingimusega „ning kes ei ole hiljem saanud luba või õigust kõnealuses liikmesriigis viibimiseks“ ja kelle suhtes erand ei ole kohaldatav: — välispiiril tabatud ebaseaduslikud piiriületajad, kes hiljem saavad õiguse jääda riiki varjupaigataotlejana. Isegi kui asjaomasest isikust sai pärast varjupaigataotluse lõplikku tagasilükkamist taas ebaseaduslik riigis viibija, ei tohi teda direktiivi kohaldamisalast välja jätta kui n-ö piiriületusjuhtumit; — kolmanda riigi kodanik, kelle suhtes rakendati sisenemiskeeldu ja kes viibib lennujaama transiiditsoonis (ja võidakse seega direktiivi kohaldamisalast välja jätta) viiakse meditsiinilistel põhjustel haiglasse ja ta saab haiglas viibimise ajaks liikmesriigilt loa lühiajaliseks viibimiseks riigis (ja tema väljasaatmist ei lükata edasi üksnes artikli 9 lõike 2 punkti a alusel).

— Tagasisaatmisdirektiivi kohaldamisalast artikli 2 lõike 2 punktiga a välja jäetud kolmandate riikide kodanike suhtes tehtud otsuste vorm ja sisu ja asjaomased õiguskaitsevahendid on reguleeritud siseriikliku õigusega.

— Schengeni piirieeskirjade artikli 14 kohane sisenemiskeeld hõlmab kõiki, kes ei täida piirieeskirjade artikli 6 lõikes 1 sätestatud riiki sisenemise tingimusi.

— Isikud, kelle riiki lubamisest on keeldutud lennujaama transiiditsoonis või liikmesriigi territooriumil asuvas piiripunktis, kuuluvad tagasisaatmisdirektiivi kohaldamisalasse (kuna nad on juba füüsiliselt liikmesriigi territooriumil). Liikmesriigid võivad siiski kasutada artikli 2 lõike 2 punktis a sätestatud erandit, mille kohaselt võivad liikmesriigid otsustada mitte kohaldada direktiivi selliste juhtumite suhtes.

— Artikli 2 lõike 2 punkti a kohaste piiriületusjuhtumite suhtes kohaldatavaid erandeid saab kasutada üksnes juhul, kui isik peetakse kinni välispiiril, mitte sisepiiril; vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-47/15 Affum.

— Piirikontrolli ajutine taaskehtestamine sisepiiridel ei muuda sisepiire välispiirideks. See olukord ei mõjuta seega tagasisaatmisdirektiivi kohaldamisala.

— Piiriületusjuhtumid ja piiriületusega sarnased juhtumid, mis võidakse direktiivi artikli 2 lõike 2 punkti a alusel direktiivi kohaldamisalast välja jätta, ei ole samad, mis sama direktiivi artikli 12 lõikes 3 nimetatud juhtumid (lihtsustatud menetlus ebaseadusliku piiriületuse korral): ebaseaduslik sisenemine (artikli 12 lõikes 3 kasutatud mõiste) ei ole tagasisaatmisdirektiivi artikli 2 lõike 2 punktis a kirjeldatud mõiste „piiriületusjuhtumid ja piiriületusega sarnased juhtumid“ sünonüüm. Näide: ebaseaduslikult riigis viibiv kolmanda riigi kodanik, kes peetakse liikmesriigi territooriumil kinni kolm kuud pärast tema ebaseaduslikku piiriületust, ei ole hõlmatud tagasisaatmisdirektiivi artikli 2 lõike 2 punktiga a, kuid võib olla hõlmatud sama direktiivi artikli 12 lõikega 3.

2.2. Piiriületusjuhtumite korral kohaldatavad eritagatised

Kui liikmesriigid otsustavad direktiivi piiriületusjuhtumite suhtes mitte kohaldada, peavad nad sellegipoolest järgima tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtet ja kooskõlas tagasisaatmisdirektiivi artikli 4 lõikega 4 tagama, et mõjutatud isikutele pakutava kaitse tase ei oleks madalam nendes tagasisaatmisdirektiivi artiklites sätestatud tasemest, mis käsitlevad:

— sunnimeetmete kasutamise piiramist;

— väljasaatmise edasilükkamist;

— esmaabi ja haiguste põhiravi, võttes arvesse haavatavate isikute vajadusi; ja

— kinnipidamistingimusi.

Lisaks tuleks rõhutada, et liikmesriikide otsusega mitte kohaldada tagasisaatmisdirektiivi piiriületusjuhtumite suhtes ei loobuta mingil juhul varjupaigaküsimusi käsitleva liidu õigustikuga ettenähtud tagatistest (eeskätt juurdepääs varjupaigamenetlusele). Varjupaigaküsimusi käsitlevas liidu õigustikus sätestatud kohustuste hulka kuulub eelkõige liikmesriikide kohustus:

— teavitada kolmandate riikide kodanikke, kellel võib olla soov taotleda rahvusvahelist kaitset, võimalusest seda teha;

— tagada, et piirivalvel ja teistel pädevatel ametiasutustel oleks olemas asjakohane teave ning et nende töötajad saaksid vajalikul tasemel koolitust selle kohta, kuidas ära tunda taotlejaid, ning korralduse teavitada taotlejaid sellest, kus ja kuidas saab esitada rahvusvahelise kaitse taotluse;

— korraldada tõlkimine sellises ulatuses, mis on vajalik, et hõlbustada juurdepääsu menetlusele;

— tagada taotlejaid nõustavate organisatsioonide ja isikute tõhus juurdepääs välispiiril asuvates piiripunktides, sh transiiditsoonides, viibivatele taotlejatele.

Lisaselgitused:

— Sätte praktiline kohaldamine juhul, kui piiril ei anta riiki sisenemiseks luba. On kaks võimalust: pärast seda, kui isikule ei antud piiril riiki sisenemiseks luba, ta kas viibib füüsiliselt liikmesriigi territooriumil (näiteks lennujaama transiiditsoonis) või ta ei viibi füüsiliselt liikmesriigi territooriumil (näiteks isik, kelle riiki lubamisest on maismaapiiril keeldutud ja kes on füüsiliselt endiselt kolmanda riigi territooriumil). Esimesel juhul tuleb kohaldada tagasisaatmisdirektiivi artikli 4 lõikes 4 sätestatud tagatisi. Teisel juhul artikli 4 lõiget 4 ei kohaldata.

— Tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõte, mida tunnustatakse tagasisaatmisdirektiivi artikli 4 lõike 4 punktis b ning mis on sätestatud Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 19 lõikes 2 ja Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni artiklis 3, on absoluutne ning seda ei tohi mingil juhul piirata, isegi kui välismaalane kujutab endast ohtu avalikule korrale või on sooritanud eriti raske kuriteo. Sellisele isikule võib keelduda andmast pagulasseisundit või täiendava kaitse seisundit, kuid teda ei tohi tagasi saata kohta, kus teda võidakse piinata või kus ta võidakse tappa.

2.3. Kriminaalõiguse juhtumid ja väljaandmisjuhtumid

Liikmesriikidel on võimalus otsustada mitte kohaldada direktiivi kolmandate riikide kodanike suhtes,

— kelle suhtes rakendatakse tagasisaatmist kriminaalkaristusena kooskõlas siseriikliku õigusega,

— kelle suhtes rakendatakse tagasisaatmist kriminaalkaristuse tagajärjena kooskõlas siseriikliku õigusega või

— kelle suhtes rakendatakse väljaandmismenetlust.

Lisaselgitused:

— Kriminaalõiguse juhtumid, mida selles sättes silmas peetakse, on juhtumid, mida liikmesriikide õiguskorras tavaliselt käsitatakse kuriteona. — Euroopa Kohus on kohtuasjas C-297/12 Filev ja Osmani tehtud otsuses täpsustanud, et narkootilisi aineid käsitleva siseriikliku õiguse sätete rikkumine ja narkootiliste ainetega ebaseadusliku kaubitsemise eest süüdimõistmine võivad olla juhtumid, mille korral seda erandit kohaldatakse. — Kohtuasjas C-329/11 Achughbabian tehtud otsuses kinnitas Euroopa Kohus, et seda erandit ei saa kasutada nende kolmandate riikide kodanike suhtes, kelle ainus õigusrikkumine seisneb selles, et nad viibivad riigis ebaseaduslikult, võtmata tagasisaatmisdirektiivilt tema sisu ja siduvat toimet. — Väiksemad rändega seotud rikkumised, nagu pelgalt ebaseaduslik piiriületus või ebaseaduslik riigis viibimine, ei õigusta selle erandi kasutamist.

— Väljaandmismenetlus ei ole ilmtingimata seotud tagasisaatmismenetlusega. 1957. aasta väljaandmise Euroopa konventsioonis (19) on väljaandmist kirjeldatud kui selliste isikute väljaandmist, „kelle suhtes on taotleva poole pädevad asutused algatanud kriminaalmenetluse kuriteo tõttu või kes on nimetatud asutuste poolt tagaotsitavad kohtuotsuse või kinnipidamiskorralduse täideviimiseks“. Samas võib esineda kattuvusi ja kõnealuse erandi eesmärk on selgeks teha, et liikmesriikidel on võimalus mitte kohaldada tagasisaatmisdirektiivi menetluslikke tagatisi isiku tagasisaatmisel väljaandmismenetluse raames.

3. SOODSAMAD SÄTTED

Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikkel 4

Ehkki tagasisaatmisdirektiivi eesmärk on ühtlustada liikmesriikides tagasisaatmismenetlusi, ei takistata sellega kahe- või mitmepoolsete rahvusvaheliste kokkulepete soodsamate sätete kohaldamist (artikli 4 lõige 1).

Ka ei piira tagasisaatmisdirektiiv „ühegi sellise sätte kohaldamist, mis võib olla soodsam kolmanda riigi kodaniku suhtes ja mis on sätestatud ühenduse sisserände- ja varjupaigaalases õigustikus“ (artikli 4 lõige 2), ega „liikmesriigi õigust võtta vastu või säilitada sätteid, mis on soodsamad isikutele, kelle suhtes käesolevat direktiivi kohaldatakse, tingimusel et sellised sätted on käesoleva direktiiviga kooskõlas“ (artikli 4 lõige 3).

Lisaselgitused:

— Kuna tagasisaatmisdirektiivi eesmärk on näha ette ühised miinimumnõuded isikute põhiõiguste austamise kohta tagasisaatmismenetluste raames, tuleb sõna „soodsamad“ alati tõlgendada kui soodsamaid tagasipöörduja, mitte väljasaatva riigi suhtes.

— Liikmesriigid ei või kohaldada tagasisaatmisdirektiiviga reguleeritavates valdkondades rangemaid nõudeid; vt Euroopa Kohtu otsust kohtuasjas C-61/11 El Dridi (20) (punkt 33): „[…] direktiiv 2008/115/EÜ ei luba […] siiski neil riikidel kohaldada reguleeritavas valdkonnas rangemaid nõudeid“.

— Tagasisaatmisotsuse tegemise asemel trahvi määramine: tagasisaatmisdirektiiv ei luba kehtestada mehhanismi, millega sätestatakse kolmanda riigi kodaniku ebaseadusliku viibimise eest liikmesriigi territooriumil karistuseks vastavalt asjaoludele kas rahatrahv või väljasaatmine, kuna need kaks meedet on vastastikku teineteist välistavad (vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-38/14 Zaizoune) (21).

— Tagasisaatmisdirektiivi osade kohaldamine isikute suhtes, kes on direktiivi artikli 2 lõike 2 punktide a ja b alusel direktiivi kohaldamisalast välja jäetud, on direktiiviga kooskõlas ja seda võib lugeda hõlmatuks artikli 4 lõikega 3, kuna selline tegevus oleks asjaomase kolmanda riigi kodaniku jaoks soodsam.

4. KARISTUSED RÄNDEALASTE ÕIGUSNORMIDE RIKKUMISE KORRAL

Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiiv, nagu seda on tõlgendanud Euroopa Kohus oma otsustes kohtuasjades C-61/11 El Dridi, C-329/11 Achughbabian, C-430/11 Sagor, C-297/12 Filev ja Osmani, C-38/14 Zaizoune, C-290/14 Celaj ja C-47/15 Affum.

Liikmesriigid võivad rändealaste õigusnormide rikkumise eest näha ette tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad karistused, sealhulgas vabadusekaotuse kui kriminaalkaristuse, tingimusel et sellised meetmed ei kahjusta tagasisaatmisdirektiivi kohaldamist ja nende rakendamisel järgitakse täielikult põhiõigusi, eriti neid, mis on tagatud Euroopa Liidu põhiõiguste hartaga, mida tõlgendatakse kooskõlas Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni vastavate sätetega. See, mis liiki rändealaste õigusnormide rikkumiste eest karistatakse, tuleb kindlaks määrata siseriiklikus õiguses.

Miski ei takista liikmesriike käsitlemast ja võtmast oma kriminaalõiguses arvesse ka rändealaste õigusnormide rikkumisi, mis on toime pandud teistes liikmesriikides.

Sisenemiskeelu eiramine: liikmesriigid võivad näha ette kriminaalkaristused riigis ebaseaduslikult viibivatele kolmandate riikide kodanikele, kes on tagasi saadetud ja kes sisenemiskeeldu rikkudes sisenevad uuesti liikmesriigi territooriumile. Sellise kriminaalkaristuse rakendamine on lubatav vaid tingimusel, et kolmanda riigi kodaniku suhtes kohaldatud sisenemiskeeld on direktiivi sätetega kooskõlas. Kriminaalkarituste rakendamisel peab olema tagatud põhiõiguste ja 1951. aasta Genfi konventsiooni, (22) eelkõige artikli 31 lõike 1 (23) täielik järgimine (vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-290/14 Celaj) (24).

— Tagasisaatmisdirektiiviga ei ole vastuolus, kui siseriiklikke kriminaalmenetluse norme järgides määratakse kriminaalkaristusi kolmandate riikide kodanikele, kelle suhtes on edutult kohaldatud selle direktiiviga kehtestatud tagasisaatmismenetlust ja kes viibivad liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult, ilma et neil oleks tagasipöördumisest keeldumiseks ühtki mõjuvat põhjust. Kui selliste tagasipöördujate suhtes rakendatakse ebaseadusliku riigis viibimise ärahoidmise eesmärgil kriminaalkaristusi, siis tuleb täies ulatuses järgida põhiõigusi, eeskätt neid, mis on tagatud Euroopa inimõiguste ja põhivabaduste kaitse konventsiooni alusel (vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-329/11 Achughbabian, punktid 48 ja 49), ning proportsionaalsuse põhimõtet.

— Komisjon soovitab liikmesriikidel näha siseriiklikes õigusaktides ette tõhusad, proportsionaalsed ja hoiatavad karistused (näiteks trahvid, dokumentide konfiskeerimine, hüvitiste/toetuste vähendamine või nende võimaldamisest keeldumine, tööloa väljastamisest keeldumine) kolmandate riikide kodanikele, kes tahtlikult takistavad tagasisaatmisprotsessi (näiteks hävitavad reisidokumendi, esitavad enda kohta valeandmeid, takistavad oma isiku kindlakstegemist, keelduvad korduvalt reisile asumast), tingimusel, et need karistused ei takista tagasisaatmisdirektiivi eesmärgi saavutamist ja nende rakendamisel on tagatud põhiõiguste täielik järgimine.

— Pelgalt ebaseadusliku riigis viibimise kriminaliseerimine: Liikmesriigid ei või enne tagasisaatmismenetlust või selle ajal määrata siseriikliku kriminaalõiguse alusel vanglakaristust üksnes ebaseadusliku riigis viibimise eest, sest see lükkaks tagasisaatmise edasi (vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-61/11 El Dridi). Samas ei välista tagasisaatmisdirektiiv liikmesriikide õigust määrata vangistust muude süütegude toimepanemise eest kui need, mis pannakse toime üksnes ebaseadusliku riigis viibimisega, kaasa arvatud olukorras, kus tagasisaatmismenetlus ei ole veel lõpetatud (vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-47/15 Affum, punkt 65).

— Rahalised karistused: siseriikliku kriminaalõiguse alusel (proportsionaalse) rahalise karistuse määramine ebaseadusliku riigis viibimise eest ei ole iseenesest kokkusobimatu tagasisaatmisdirektiivi eesmärkidega, sest see ei takista tagasisaatmisotsuse tegemist ja täideviimist direktiivis sätestatud tingimusi täielikult arvesse võttes (vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-430/11 Sagor). Siseriiklikud õigusaktid, millega nähakse ebaseadusliku riigis viibimise korral ette kas trahv või väljasaatmine, ei ole tagasisaatmisdirektiiviga kokkusobivad, sest need kaks meedet on vastastikku teineteist välistavad ja seega kahandavad direktiivi mõjusust (vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-38/14 Zaizoune).

— Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2009/52/EÜ (25) (tööandjate karistuste direktiiv) artikli 5 kohaselt kohaldatakse tööandjate suhtes, kes ilma loata palkavad ebaseaduslikult riigis viibivaid kolmandate riikide kodanikke, rahalisi karistusi, mis tagasisaatmismenetluse läbiviimise korral hõlmavad ka tagasisaatmiskulusid. Liikmesriigid võivad otsustada võtta rahalistes karistustes arvesse vähemalt keskmisi tagasisaatmiskulusid.

— Siseriikliku kriminaalõiguse kohane viivitamatu väljasaatmine (juhtudel, mis ei ole tagasisaatmisdirektiivi artikli 2 lõike 2 punkti b alusel direktiivi kohaldamisalast välja jäetud – vt eespool punkt 2.3): see on lubatud vaid juhul, kui kohtuotsus, millega see karistus määratakse, on kooskõlas kõikide tagasisaatmisdirektiivi tagatistega (sh tagasisaatmisotsuse vorm, õiguslikud tagatised ja vabatahtliku lahkumise võimaluse eelnev kaalumine) (vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-430/11 Sagor).

— Siseriikliku kriminaalõiguse kohane koduarest: see on lubatud vaid juhul, kui on kehtestatud tagatised, et koduarest ei takista tagasisaatmist ja et see lõpeb kohe, kui asjaomast isikut on võimalik füüsiliselt liikmesriigist välja transportida (vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-430/11 Sagor).

Lisaselgitused:

— Mõjuv põhjus tagasipöördumisest keeldumiseks võib olla: — põhjus, mis on väljaspool tagasipöörduja mõjusfääri (näiteks kolmandatest riikidest vajalike dokumentide hankimise viibimine, mis on tingitud kolmanda riigi ametiasutuste puudulikust koostööst; kriisiolukord naasmisriigis, mis muudab ohutu naasmise võimatuks; tagasipöördumise ametlik edasilükkamine teatavate tagasipöördujate kategooriate puhul) või — põhjus, mis on tagasipöörduja mõjusfääris ja mida peetakse liidu või siseriikliku õiguse alusel õigustatuks või mõjuvaks (näiteks terviseprobleem või perekondlik põhjus, mis tingib väljasaatmise edasilükkamise; pooleliolev kaebemenetlus, millel on peatav mõju; otsus teha tunnistajana ametiasutustega koostööd). Pelka subjektiivset soovi jääda ELi ei saa kunagi pidada mõjuvaks põhjuseks.

— Mittemõjuv põhjus tagasipöördumisest keeldumiseks võib olla tagasipöörduja mõjusfääris olev põhjus, mida ei peeta liidu või siseriikliku õiguse alusel õigustatuks või mõjuvaks (näiteks koostöö puudumine reisidokumentide hankimisel, koostöö puudumine oma isiku kindlakstegemisel, dokumentide hävitamine, põgenemine, väljasaatmise takistamine).

5. KINNIPIDAMINE JA KOHUSTUS TEHA TAGASISAATMISOTSUS

Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikli 6 lõige 1

Liikmesriigid väljastavad tagasisaatmisotsuse iga kolmanda riigi kodaniku kohta, kes viibib nende territooriumil ebaseaduslikult.

Liikmesriigid on kohustatud tegema tagasisaatmisotsuse iga kolmanda riigi kodaniku suhtes, kes viibib nende territooriumil ebaseaduslikult, v.a juhul, kui liidu õiguses on ette nähtud sõnaselge erand (vt allpool kirjeldatud erandite loetelu). Liikmesriikidel ei ole lubatud leppida ebaseaduslikult riigis viibivate kolmandate riikide kodanike olemasoluga oma territooriumil, algatamata tagasisaatmismenetlust või andmata riigis viibimise õigust. Liikmesriikide kohustusega kas algatada tagasisaatmismenetlus või anda riigis viibimise õigus püütakse vähendada nn halle alasid, ära hoida ebaseaduslikult riigis viibivate isikute ärakasutamist ja suurendada kõigi asjaosaliste jaoks õiguskindlust.

Liikmesriigid peavad tagasisaatmisotsuse tegema olenemata sellest, kas asjaomasel kolmanda riigi kodanikul on kehtiv isikut tõendav dokument või reisidokument, ja sõltumata sellest, kas kolmandasse riiki tagasivõtmine on võimalik või mitte.

Tagasisaatmisotsuste kehtivusaeg ei tohiks olla ajaliselt piiratud. Tingimusel, et asjaomase kolmanda riigi kodaniku isiklik olukord ei ole faktiliselt või õiguslikult oluliselt muutunud (näiteks õigusliku staatuse muutus, ohtlikku kohta tagasisaatmise oht), peaks pädevatel ametiasutustel olema võimalus tagasisaatmisotsus täide viia, ilma et pärast teatava ajavahemiku (näiteks ühe aasta) möödumist tuleks menetlust uuesti alustada ning ilma et piirataks õigust olla ära kuulatud ja õigust tõhusale õiguskaitsevahendile.

Üldreegli kohaselt on tagasisaatmismenetlust läbi viiva liikmesriigi kindlaksmääramisel asjakohane kriteerium isiku kinnipidamise koht. Näide: kui ebaseaduslik rändaja sisenes ELi liikmesriigi A kaudu (jäädes seal avastamata), seejärel reisis läbi liikmesriikide B ja C (jäädes sealgi avastamata) ning peeti lõpuks kinni liikmesriigis D, vastutab tagasisaatmismenetluse toimetamise eest liikmesriik D. Piirikontrolli ajutine taaskehtestamine Schengeni riikide vahelistel sisepiiridel seda põhimõtet ei mõjuta. Erandid sellest üldreeglist on sätestatud allpool punktides 5.2, 5.3, 5.4, 5.5 ja 5.8.

Lisaselgitused:

— Paralleelselt tagasisaatmisotsuse vastuvõtmisega võib kehtestada ebaseadusliku riigis viibimise eest siseriikliku õiguse alusel haldustrahvi. Haldustrahv ei saa siiski asendada liikmesriikide kohustust teha tagasisaatmisotsus ja korraldada väljasaatmine (vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-38/14 Zaizoune).

— Tagasisaatmisotsuses tuleb sedastada asjaomase kolmanda riigi kodaniku kohustus lahkuda otsuse teinud liikmesriigi territooriumilt, et vastavalt tagasisaatmise määratlusele (vt punkt 1.3) jõuda kolmandasse riiki, st kolmanda riigi kodaniku kohustus lahkuda ELi liikmesriikide ja Schengeni lepinguga ühinenud riikide territooriumidelt. Kui kolmanda riigi kodaniku kohustus ei ole selgelt määratletud, võib selle soovimatuks tagajärjeks olla ebaseadusliku teisese rände oht.

— Tagasisaatmisdirektiivi kohane tagasisaatmisotsus tuleb vastu võtta ka siis, kui tagasisaatmismenetluse läbiviimisel tuginetakse tagasivõtulepingule: kolmanda riigiga sõlmitud tagasivõtulepingule (mis hõlmab ELi liikmesriigi ja kolmanda riigi vahelisi suhteid) tuginemine ei mõjuta tagasisaatmisdirektiivi (mis hõlmab väljasaatva riigi ja tagasipöörduja vahelisi suhteid) täielikku ja igakülgset kohaldamist iga tagasisaatmise üksikjuhtumi suhtes. Õigupoolest eeldab tagasivõtulepingule tuginemine seda, et esmalt tehakse tagasisaatmisotsus.

— Siseriiklikes õigusaktides võidakse ette näha, et kolmanda riigi kodanik on kohustatud ELi territooriumilt lahkuma, kui tema viibimine seal on ebaseaduslik. Selline abstraktne õiguslik kohustus ei kujuta endast tagasisaatmisotsust. See tuleb igal üksikjuhtumil sisustada individualiseeritud tagasisaatmisotsusega.

— Pädevad ametiasutused peaksid täiel määral kasutama asjaomaseid liidu IT-süsteeme, näiteks teise põlvkonna Schengeni infosüsteemi (SIS II), Euroopa sõrmejälgede võrdlemise süsteemi (Eurodac) ja viisainfosüsteemi (VIS), mis toetavad isikute tuvastamist ja iga juhtumi individuaalset hindamist ning hõlbustavad ja toetavad liikmesriikidevahelist koostööd tagasisaatmise ja tagasivõtmise menetluste läbiviimisel.

— Liikmesriigid peaksid kehtestama tõhusad ja proportsionaalsed meetmed oma territooriumil ebaseaduslikult viibivate kolmandate riikide kodanike asukoha kindlakstegemiseks, tabamiseks ja kinnipidamiseks, et täita tagasisaatmisotsuste tegemise kohustust. Sellega seoses tuletatakse meelde, et Schengeni piirieeskirjade artikli 13 lõike 1 kohaselt peavad liikmesriigid ebaseaduslikult välispiiri ületanud kolmanda riigi kodanikud, kellel ei ole õigust ELis viibida, kinni pidama ja viima nende suhtes läbi tagasisaatmise menetluse. Lisaks peavad liikmesriigid tööandjate karistuste direktiivi artikli 14 kohaselt tagama, et nende territooriumil kontrollitakse ebaseaduslikult riigis viibivate kolmandate riikide kodanike töötamist tõhusalt ja piisavalt.

Kinnipidamistavad – põhiõiguste austamine

Liikmesriigid peavad iga oma territooriumil ebaseaduslikult viibiva kolmanda riigi kodaniku suhtes tegema tagasisaatmisotsuse põhiõigusi austades ja proportsionaalsuse põhimõtet järgides (põhjendus 24). Ebaseadusliku sisserände vastu võitlemise õiguspärast eesmärki võib tasakaalustada riigi muude õigustatud huvidega, nagu üldised rahvatervisega seotud kaalutlused, riigi huvi võidelda kuritegevusega ja riigi huvi omada kõikehõlmavat sündide registreerimise süsteemi, ning lapse huvide austamise (mida on sõnaselgelt rõhutatud põhjenduses 22), Genfi konventsiooni (mida on rõhutatud põhjenduses 23) ning teiste Euroopa Liidu põhiõiguste hartas tunnustatud asjakohaste põhiõigustega.

Komisjon viitab kaalutlustele, mis on esitatud Euroopa Liidu Põhiõiguste Ameti 2012. aasta dokumendis „Apprehension of migrants in an irregular situation – fundamental rights considerations“ (Ebaseaduslike rändajate kinnipidamine – põhiõigustega seotud kaalutlused) (nõukogu dokument nr 13847/12) suunistena selle kohta, kuidas kolmandate riikide kodanike kinnipidamisel järgida nende põhiõigusi, tagades samal ajal tõhusa tagasisaatmismenetluse. Liikmesriikide tavad, mis järgivad neid suuniseid, loetakse olevat kooskõlas tagasisaatmisdirektiivi artikli 6 lõikes 1 sätestatud kohustusega teha iga riigi territooriumil ebaseaduslikult viibiva kolmanda riigi kodaniku suhtes tagasisaatmisotsus.

Juurdepääs tervishoiule

Ebaseaduslikult riigis viibivaid rändajaid, kes otsivad arstiabi, ei tohiks kinni pidada raviasutustes ega nende lähedal.

Raviasutustelt ei tuleks nõuda rändajate isikuandmete jagamist sisserändega tegelevate õiguskaitseasutustega asjaomaste isikute tagasisaatmise eesmärgil.

Juurdepääs haridusele

Ebaseaduslikult riigis viibivaid rändajaid ei tohiks kinni pidada selle kooli lähedal, kus käivad nende lapsed.

Koolidelt ei tuleks nõuda rändajate isikuandmete jagamist sisserändega tegelevate õiguskaitseasutustega asjaomaste isikute tagasisaatmise eesmärgil.

Usuvabadus

Ebaseaduslikult riigis viibivaid rändajaid ei tohiks kinni pidada tunnustatud usuasutuses usukommete täitmisel ega selliste asutuste lähedal.

Sünni registreerimine

Ebaseaduslikult riigis viibivatel rändajatel peaks olema võimalik registreerida oma lapse sünd ja saada oma lapsele sünnitunnistus, ilma et neid ohustaks kinnipidamine.

Sünnitunnistusi välja andvalt rahvastikuregistrilt ei tuleks nõuda rändajate isikuandmete jagamist sisserändega tegelevate õiguskaitseasutustega asjaomaste isikute tagasisaatmise eesmärgil.

Õiguskaitse kättesaadavus

Kuritegevusvastase võitluse huvides võivad liikmesriigid kaaluda sellise võimaluse loomist, et ohvrid ja tunnistajad saaksid teatada kuriteost, ilma et neil oleks vaja karta kinnipidamist. Selleks võib kaaluda järgmisi häid tavasid:

— luua anonüümsed, poolanonüümsed või muud tõhusad teatamisvõimalused;

— pakkuda raskete kuritegude ohvritele ja tunnistajatele võimalust pöörduda politseisse kolmanda isiku kaudu (nagu rändajate ombudsman, spetsiaalselt määratud ametnikud või humanitaar- ja õigusabi pakkuvad üksused);

— määrata kindlaks tingimused, mille alusel võiks kuritegude, sealhulgas koduvägivalla ohvritele või tunnistajatele anda elamisloa, tuginedes nõukogu direktiivides 2004/81/EÜ (26) ja 2009/52/EÜ sätestatud nõuetele;

— kaaluda vajadust kaotada vägivallaohvrite sisserändestaatuse seos peamise loaomanikuga, kes on samal ajal kuriteo toimepanija;

— koostada koostöös tööinspektsioonide või muude asjakohaste üksustega teabelehed, et süstemaatiliselt ja objektiivselt teavitada töökohal kinni peetud rändajaid võimalustest esitada oma tööandja vastu direktiivi 2009/52/EÜ alusel kaebus, ja võtta sellega seoses meetmeid, et tagada asjassepuutuv tõendusmaterjal.

Ebaseaduslikult riigis viibivaid rändajaid, kes otsivad õigusabi, ei tuleks kinni pidada ametiühingutes või teistes sellist tuge pakkuvates üksustes ega nende lähedal.

Lisaks soovitab komisjon, et ebaseaduslikult riigis viibivaid kolmandate riikide kodanikke, kes soovivad pääseda rahvusvahelise kaitse taotlusi või kodakondsusetuse seisundi taotlusi registreerivate avalike talituste ruumidesse, ei tuleks kinni pidada selliste talituste ruumides või nende lähedal.

Erijuhud:

5.1. Kinnipidamine väljumiskontrolli käigus

Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikkel 6

Tagasisaatmisotsuse võib teatavatel asjaoludel vastu võtta ka siis, kui ebaseaduslikult riigis viibinud kolmanda riigi kodanik peetakse kinni ELi välispiiril ELi territooriumilt lahkumisel, tehes selleks juhtumipõhise analüüsi ja võttes arvesse proportsionaalsuse põhimõtet. See võib olla põhjendatud juhul, kui väljumiskontrolli käigus avastatakse märkimisväärne viibimisaja ületamine või ebaseaduslik riigis viibimine. Saades teada ebaseaduslikust riigis viibimisest, võivad liikmesriigid algatada tagasisaatmismenetluse ja jätkata seda menetlust, mille tulemusel tehakse tagasisaatmisotsus koos tagaseljamenetluse käigus kehtestatud sisenemiskeeluga, pidades kinni allpool punktis 11.3 ja 12. jaos sätestatud menetluslikest tagatistest.

Ehkki isik on sellises olukorras nagunii EList lahkumas, võib tagasisaatmisotsuse tegemine olla siiski mõttekas, sest see võimaldab liikmesriikidel kehtestada ka sisenemiskeelu ning seega ära hoida edasise riiki sisenemise ja võimaliku ebaseadusliku riigis viibimise.

Komisjon kutsub liikmesriike üles kehtestama menetluse, mille alusel saab selliste erijuhtumite korral teha tagasisaatmisotsuse ja vajaduse korral kehtestada sisenemiskeelu otse lennujaamas, muudes välispiiridel asuvates piiripunktides või – sisenemiskeeldude puhul – tagaselja (vt punkt 11.3).

Kui kolmanda riigi kodanik on ületanud ühes liikmesriigis oma viisa või loa kohase riigis viibimise aja ja ta lahkub liidust teise liikmesriigi või transiidiliikmesriigi kaudu, peab tagasisaatmisotsuse ja sisenemiskeelu välja andma asjaomane teine liikmesriik (viibimisaja ületaja viibib tavaliselt tagasisaatmisdirektiivi tähenduses ebaseaduslikult ka teises liikmesriigis).

5.2. Isikud, kelle suhtes on tehtud tagasisaatmisotsus teises liikmesriigis

Õiguslik alus: nõukogu direktiiv 2001/40/EÜ (27)

Meeldetuletus/selgitus: ühes liikmesriigis tehtud tagasisaatmisotsuse mõju teises liikmesriigis käsitleti komisjoni 2005. aasta tagasisaatmisdirektiivi ettepanekus eraldi peatükis (V peatükk „Kinnipidamine teistes liikmesriikides“). Läbirääkimiste käigus jäeti see peatükk siiski välja, nagu ka direktiivi 2001/40/EÜ kehtetuks tunnistamist käsitleva komisjoni ettepaneku artikkel 20, ja direktiiv 2001/40/EÜ jäi jõusse. Direktiiviga 2001/40/EÜ antakse sõnaselgelt võimalus tunnustada tagasisaatmisotsust, mille ühe liikmesriigi pädev asutus on teinud teise liikmesriigi territooriumil viibiva kolmanda riigi kodaniku suhtes. Tagasisaatmisdirektiivi artiklis 6 ei ole sõnaselgelt viidatud juhtumile, kus teine liikmesriik tunnustab esimese liikmesriigi tehtud tagasisaatmisotsust kooskõlas direktiiviga 2001/40/EÜ. Artikli 6 grammatiline tõlgendamine, mille korral peaks tunnustav liikmesriik sellisel juhul samuti tegema direktiivi 2008/115/EÜ kohaselt tagasisaatmist käsitleva täisotsuse, jätaks direktiivi 2001/40/EÜ ilma selle lisaväärtusest. Et direktiivi 2001/40/EÜ edasikehtimisel oleks kasulik mõju, oli vaja otsida tõlgendust, mis annab nende kahe direktiivi kooseksisteerimisele mõtte.

Kui liikmesriik A peab kinni isiku, kelle kohta liikmesriik B on juba teinud tagasisaatmisotsuse, võib liikmesriik A kas:

a) teha tagasisaatmisdirektiivi artikli 6 lõike 1 alusel uue tagasisaatmisotsuse või

b) suunata isiku olemasoleva kahepoolse lepingu alusel kooskõlas tagasisaatmisdirektiivi artikli 6 lõikega 3 tagasi liikmesriiki B või

c) tunnustada liikmesriigi B tehtud tagasisaatmisotsust kooskõlas direktiiviga 2001/40/EÜ.

Kui liikmesriik A tunnustab kooskõlas direktiiviga 2001/40/EÜ liikmesriigi B tehtud tagasisaatmisotsust, on ta siiski kohustatud kohaldama tunnustatud tagasisaatmisotsuse täideviimisel tagasisaatmisdirektiivis seoses tagasisaatmisotsuse (väljasaatmisotsuse) täitmisega ette nähtud tagatisi.

Tagasisaatmisotsuste vastastikune tunnustamine võib pakkuda teatavatel juhtudel märkimisväärset lisaväärtust, eriti seoses tagasipöördujate läbisõiduga maismaad mööda (vt allpool punkt 6.4). Komisjon ärgitab liikmesriike alati kasutama vastastikuse tunnustamise võimalust, kui see aitab kiirendada tagasisaatmismenetlust ja vähendada halduskoormust.

5.3. Seos Dublini normidega

Õiguslik alus: Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse (EL) nr 604/2013 (28) (Dublini määrus) artiklid 19 ja 24

Tagasisaatmisdirektiivi artiklis 6 ei ole sõnaselgelt nimetatud olukorda, kus teine liikmesriik kasutab Dublini määrusest tulenevat võimalust paluda esimesel liikmesriigil võtta tagasi ebaseaduslikult riigis viibiv kolmanda riigi kodanik. Artikli 6 grammatiline tõlgendamine, mille korral peaks palve esitav (teine) liikmesriik sellisel juhul samuti tegema vastavalt direktiivile 2008/115/EÜ tagasisaatmist käsitleva täisotsuse, jätaks asjaomased Dublini normid ilma nende lisaväärtusest. Dublini määrus käsitleb seda küsimust sõnaselgelt ning näeb ette selged normid tagasisaatmisdirektiivi ja Dublini määruse kohaldamise kohta.

Juhtumid, kus kolmanda riigi kodanik on taotlenud teises liikmesriigis varjupaika ja saanud seal varjupaigataotlejana riigis viibimise õiguse, jäävad väljapoole tagasisaatmisdirektiivi kohaldamisala, sest kolmanda riigi kodanikul on varjupaigataotlejana õigus riigis viibida ja seepärast ei saa teda pidada isikuks, kes viibib teises liikmesriigis ebaseaduslikult.

Seevastu juhtumid, kus kolmanda riigi kodanik ei ole taotlenud teises liikmesriigis varjupaika ja ei ole saanud seal varjupaigataotlejana riigis viibimise õigust, kuuluvad tagasisaatmisdirektiivi kohaldamisalasse. Võimalikud võivad olla järgmised olukorrad (29).

a) Kolmanda riigi kodanikul on esimeses liikmesriigis varjupaigataotleja staatus (menetlus on pooleli, lõplikku otsust ei ole veel tehtud): kohaldatakse Dublini määrust, tuginedes aluspõhimõttele, mille kohaselt on igal kolmanda riigi kodanikul, kes on esitanud mõnes liikmesriigis varjupaigataotluse, õigus sellele, et mõni liikmesriik hindaks täielikult tema vajadust saada rahvusvahelist kaitset. Liikmesriik ei tohi saata asjaomast kolmanda riigi kodanikku tagasi kolmandasse riiki; ta võib saata sellise isiku üksnes Dublini määruse alusel vastutavasse liikmesriiki, et isiku taotlus seal läbi vaadataks.

b) Kolmanda riigi kodanik on oma varjupaigataotluse esimeses liikmesriigis tagasi võtnud: kui taotluse tagasivõtmine on toonud kaasa taotluse suhtes tagasilükkava otsuse (uuesti sõnastatud varjupaigamenetluste direktiivi artikli 27 või 28 alusel), võib kohaldada allpool punktis c kirjeldatud norme (valik Dublini normide ja tagasisaatmisdirektiivi kohaldamise vahel). Kui taotluse tagasivõtmine ei ole kaasa toonud taotluse suhtes tagasilükkavat otsust, kohaldatakse Dublini määrust (kui eriseadust), tuginedes aluspõhimõttele, mille kohaselt igal kolmanda riigi kodanikul, kes on esitanud mõnes liikmesriigis varjupaigataotluse, on õigus sellele, et mõni liikmesriik hindaks täielikult tema vajadust saada rahvusvahelist kaitset.

c) Kolmanda riigi kodaniku kohta on tehtud esimeses liikmesriigis lõplik otsus, millega lükati tema varjupaigataotlus tagasi: sellisel juhul on võimalik valida Dublini määruse ja tagasisaatmisdirektiivi kohaldamise vahel. Dublini määruses on see valik sätestatud selgelt artikli 24 lõikes 4 ja lisatud on selgitus, et hetkest, mil ametiasutused otsustavad esitada Dublini määruse kohase taotluse, lõpeb tagasisaatmisdirektiivi ja -menetluse kohaldamine ning kohaldatakse üksnes Dublini norme (see mõjutab ka kinnipidamist ja õiguskaitsevahendeid käsitlevaid norme).

d) Kolmanda riigi kodanik on esimesest liikmesriigist kolmandasse riiki juba edukalt tagasi/välja saadetud (pärast varjupaigataotluse tagasilükkamist või tagasivõtmist): kui kolmanda riigi kodanik peaks sellisel juhul sisenema taas ELi territooriumile, on Dublini määruse artikli 19 lõikes 3 sätestatud, et esimest liikmesriiki ei saa enam pidada kolmanda riigi kodaniku eest vastutavaks, mistõttu ei saa näha ette isiku üleandmist sellele liikmesriigile. Seega kohaldatakse tagasisaatmisdirektiivi.

Praktilised näited:

— Rahvusvahelise kaitse taotleja liikmesriigis A reisib, ilma et tal oleks selleks õigust, naaberliikmesriiki B (ületades sisepiiri), kus politsei ta kinni peab. Kuna asjaomase isiku suhtes kohaldatakse Dublini määrust, annab liikmesriik B isiku liikmesriigile A üle. Kas liikmesriik B peaks tegema selles olukorras asjaomase isiku suhtes seoses ebaseadusliku riigis viibimisega tagasisaatmisotsuse? — Ülimuslikud on Dublini normid. Liikmesriik B ei saa teha tagasisaatmisotsust.

— Kas liikmesriigil A on lubatud (ülalkirjeldatud stsenaariumi puhul) teha tagasisaatmisotsus ise (koos sisenemiskeeluga, mille kohaldamine lükatakse edasi kuni varjupaigamenetluse lõpetamiseni)? — Ei. Seni kuni isikul on õigus viibida liikmesriigis A varjupaigataotlejana, ei ole tema viibimine selles liikmesriigis ebaseaduslik tagasisaatmisdirektiivi tähenduses ja liikmesriik A ei saa teha tagasisaatmisotsust.

— Kolmanda riigi kodanik, kellele liikmesriik A on andnud rahvusvahelise kaitse, viibib ebaseaduslikult liikmesriigis B (näiteks viibib seal kauem kui 90 päeva). Kas tagasisaatmisdirektiiv on selliste juhtumite puhul kohaldatav? Milline on menetlus, kui isik keeldub naasmast vabatahtlikult esimesse liikmesriiki, mis on andnud talle kaitse? — Dublini määrus ei sisalda norme rahvusvahelise kaitse saajate tagasivõtmise kohta. Seepärast kohaldatakse tagasisaatmisdirektiivi artikli 6 lõikes 2 ette nähtud üldist korda. See tähendab, et liikmesriik B peab paluma asjaomasel isikul minna tagasi liikmesriiki A ja kui isik ei tee seda vabatahtlikult, peab liikmesriik B kaaluma tagasisaatmisotsuse tegemist, võttes arvesse kõiki tagasisaatmisdirektiivis sätestatud tagatisi, eelkõige tagasi- ja väljasaatmise lubamatuse põhimõtet. Teatavatel asjaoludel, kui tagasi-/väljasaatmine kolmandasse riiki ei ole võimalik ja tagasisuunamist teise liikmesriiki võib käsitada soodsama meetmena (vt 3. jagu), võib liikmesriik B kaaluda isiku tagasisuunamist liikmesriiki A; ebaseaduslikult riigis viibivate kolmandate riikide kodanike teise liikmesriiki tagasisuunamist puudutavad menetlused nähakse ette siseriiklikus õiguses.

— Kolmanda riigi kodanik, kellelt on võetud pärast ebaseaduslikku sisenemist liikmesriiki A sõrmejäljed ja kes ei ole taotlenud liikmesriigis A varjupaika, peetakse kinni liikmesriigis B. Kas liikmesriik B võib anda isiku vastavalt Dublini normidele üle liikmesriigile A? — Ei. Kuna mingit seost varjupaigamenetlusega ei ole, ei ole Dublini määrus kohaldatav.

5.4. Ebaseaduslikult riigis viibiv kolmanda riigi kodanik, kellel on õigus viibida mõnes teises liikmesriigis

Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikli 6 lõige 2

Liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult viibivad kolmanda riigi kodanikud, kellele on mõnes muus liikmesriigis väljastatud kehtiv elamisluba või muu riigis viibimise õigust andev luba, peavad viivitamatult minema kõnealuse liikmesriigi territooriumile. Kui asjaomane kolmanda riigi kodanik seda nõuet ei täida või kui kolmanda riigi kodaniku viivitamatut lahkumist nõutakse avaliku korra või riikliku julgeoleku huvides, kohaldatakse lõiget 1.

Selles sättes, millega asendatakse Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni (30) artikli 23 lõigetes 2 ja 3 sätestatud sarnane norm, nähakse ette, et ebaseaduslikult riigis viibivale kolmanda riigi kodanikule, kellel on kehtiv luba viibida mõnes muus liikmesriigis, ei tuleks teha tagasisaatmisotsust. Sellistel juhtudel tuleks kolmanda riigi kodanikult kõigepealt nõuda, et ta läheks viivitamata tagasi selle liikmesriigi territooriumile, kus tal on õigus viibida. Üksnes juhul, kui isik seda nõudmist ei täida või kui esineb oht avalikule korrale või riiklikule julgeolekule, võetakse vastu tagasisaatmisotsus.

Lisaselgitused:

— See, millises vormis nõutakse, et isik läheks „viivitamata kõnealuse liikmesriigi territooriumile“, tuleks kindlaks määrata siseriikliku õigusega. Soovitatav on teha põhjendatud kirjalik otsus. Et vältida segadust, ei tohiks otsus kanda pealkirja „tagasisaatmisotsus“.

— Teise liikmesriiki naasmiseks ette nähtud aeg: selle kohta, kui palju aega peaks mööduma teise liikmesriigi territooriumile minemise korralduse andmisest, enne kui tehakse artikli 6 lõike 1 kohaselt tagasisaatmisotsus, ei ole võimalik anda üldiseid juhiseid. See aeg tuleks kindlaks määrata kooskõlas siseriikliku õigusega, võttes arvesse konkreetseid asjaolusid, proportsionaalsuse põhimõtet ja seda, et asjaomases õigusaktis kasutatakse mõistet „viivitamata“. Aega, mis jääb teise liikmesriiki minemise korralduse andmise ja artikli 6 lõike 1 alusel tagasisaatmisotsuse tegemise vahele, ei tohi lugeda vabatahtliku lahkumise tähtaja osaks, sest vabatahtlikuks lahkumiseks ette nähtud aeg on tagasisaatmisotsuse osa ja see hakkab kulgema alles tagasisaatmisotsuse vastuvõtmisest.

— Teise liikmesriiki lahkumise kontrollimine: liidu õiguses ei ole kindlaks määratud, kuidas tuleks kontrollida teise liikmesriiki naasmise kohustuse täitmist. Liikmesriigid peaksid kandma kooskõlas siseriikliku õigusega hoolt selle eest, et nende otsuste suhtes võetakse asjakohased järelmeetmed.

— Mõnes teises liikmesriigis välja antud lubade kehtivuse kontrollimine: praegu puudub keskne süsteem, mis võimaldaks liikmesriikidel vahetada selles küsimuses teavet. Liikmesriike kutsutakse üles tegema kahepoolselt koostööd ja esitama teineteisele viivitamata teavet kooskõlas siseriikliku õiguse ja kahepoolsete koostöökokkulepetega. Selleks võib kasutada ka olemasolevaid riiklikke kontaktpunkte (näiteks neid, mis on loetletud Schengeni käsiraamatu (31) 2. lisas).

— Mõiste „elamisluba või muu riigis viibimise õigust andev luba“ (32) on väga lai ja hõlmab igasugust liikmesriigi antud staatust või luba, mis annab õiguse riigis seaduslikult viibida ning mille puhul ei ole tegemist lihtsalt nõustumisega lükata tagasi-/väljasaatmine ajutiselt edasi. Mõiste hõlmab järgmist: — pikaajaline viisa (mis selgelt annab riigis viibimise õiguse); — humanitaarkaalutlustel väljastatud ajutine luba (kui sellise loaga antakse õigus viibida riigis, mitte ei lükata tagasisaatmine lihtsalt edasi); — aegunud elamisluba, mis põhineb endiselt kehtival rahvusvahelise kaitse saaja staatusel (rahvusvahelise kaitse saaja staatus ei sõltu seda staatust tõendava dokumendi kehtivusest); — kehtetus (aegunud) reisidokumendis olev kehtiv viisa – asjakohaste liidu õigusaktide kohaselt ei ole lubatud väljastada viisat, mis kehtib kauem kui pass. Seepärast ei peaks olukorda, kus aegunud passis on kehtiv viisa, tegelikult kunagi ette tulema. Kui seda peaks siiski esinema, ei tuleks põhjendamatult karistada asjaomast kolmanda riigi kodanikku. Üksikasjalikud juhised asjakohaste viisaeeskirjade kohta leiab ajakohastatud viisakäsiraamatu (33) II osa punktidest 4.1.1 ja 4.1.2). Mõiste ei hõlma järgmist: — aegunud elanikustaatusel põhinev aegunud elamisluba; — võltsitud pass või elamisluba; — dokument, mis tõendab väljasaatmise ajutist edasilükkamist; — riigis viibimise sallimine (kui see ei tähenda seaduslikku riigis viibimise õigust).

— Üldreegli kohaselt ei saadeta isikuid välja teistesse liikmesriikidesse: kui kolmanda riigi kodanik ei ole nõus minema vastavalt artikli 6 lõikele 2 vabatahtlikult tagasi liikmesriiki, mille elamisluba tal on, kohaldatakse artikli 6 lõiget 1 ja tuleb võtta vastu tagasisaatmisotsus, millega nähakse ette isiku tagasisaatmine otse kolmandasse riiki. Isikut ei saasuunata tagasi teise liikmesriiki jõuga, v.a juhul, kui selline võimalus on sõnaselgelt ette nähtud liikmesriikide kahepoolse lepinguga, mis kehtis juba 13. jaanuaril 2009 (vt punkt 5.5), või erilistel asjaoludel, kui tagasi-/väljasaatmine kolmandasse riiki ei ole võimalik ja loa väljastanud liikmesriik on nõus võtma isiku tagasi.

— Artikli 6 lõike 2 kohaldamisel ei kehtestata ELi sisenemise keeldu: ebaseaduslikult riigis viibiva kolmanda riigi kodaniku artikli 6 lõike 2 kohasel tagasisuunamisel mõnda teise liikmesriiki ei ole võimalik kehtestada artikli 11 alusel ELi sisenemise keeldu, sest artikkel 11 on kohaldatav üksnes seoses tagasisaatmisotsuse tegemisega – seda ei kohaldata juhtumite suhtes, kus isik suunatakse tagasi mõnda teise liikmesriiki. Pealegi on praktilisest vaatenurgast mõttetu kehtestada ELi sisenemise keeld olukorras, kus isik jätkab seaduslikku viibimist mõnes teises liikmesriigis.

— Viivitamatu lahkumine, mida nõutakse avaliku korra või riikliku julgeoleku huvides: erandlikel asjaoludel, mida käsitletakse artikli 6 lõike 2 teise lause teises pooles, tuleb isiku suhtes viivitamata teha tagasisaatmisotsus ja saata isik välja kolmandasse riiki. Liikmesriiki, kus asjaomasel isikul on õigus viibida, tuleks sellest teavitada.

Praktiline näide:

— Milliseid tagasisaatmisdirektiivi sätteid tuleks kohaldada liikmesriigis A avastatud kolmanda riigi kodaniku suhtes, kellel on liikmesriigi B väljastatud kehtiv elamisluba, ent kelle kohta on samal ajal liikmesriigi C algatusel kantud Schengeni infosüsteemi (SIS) hoiatusteade (sisenemiskeeld)? — Liikmesriik A peaks kohaldama direktiivi artikli 6 lõiget 2 ja paluma isikul minna tagasi liikmesriiki B. Liikmesriigi C kehtestatud sisenemiskeelu ja liikmesriigi B väljastatud elamisloa kooseksisteerimist peavad selgitama omavahel hoiatusteate sisestanud liikmesriik (C) ja elamisloa väljastanud liikmesriik (B) kooskõlas Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 25 lõikega 2.

5.5. Ebaseaduslikult riigis viibiv kolmanda riigi kodanik, kes on hõlmatud liikmesriikidevaheliste olemasolevate kahepoolsete lepingutega

Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikli 6 lõige 3

— Liikmesriikidevaheliste olemasolevate kahepoolsete tagasivõtulepingute suunav loetelu on kättesaadav aadressil http://rsc.eui.eu/RDP/research/analyses/ra/.

Liikmesriigid võivad loobuda tagasisaatmisotsuse väljastamisest nende territooriumil ebaseaduslikult viibiva kolmanda riigi kodaniku suhtes, kui mõni teine liikmesriik võtab kõnealuse kolmanda riigi kodaniku tagasi käesoleva direktiivi jõustumise päeval (13. jaanuar 2009) kehtinud kahepoolsete lepingute või kokkulepete kohaselt. Sellisel juhul kohaldab asjaomase kolmanda riigi kodaniku tagasi võtnud liikmesriik lõiget 1.

Selle sättega nähakse liikmesriikidele erandina ja standstill-tingimuse vormis ette võimalus suunata ebaseaduslikud rändajad 13. jaanuaril 2009 kehtinud kahepoolsete lepingute või kokkulepete alusel tagasi teistesse liikmesriikidesse.

Meeldetuletus/selgitus: see säte lisati tagasisaatmisdirektiivile alles läbirääkimiste hilisemas etapis pärast seda, kui teatavad liikmesriigid olid tungivalt nõudnud, et direktiiv ei kohustaks neid muutma väljakujunenud tava suunata ebaseaduslikult riigis viibivad kolmandate riikide kodanikud kahepoolsete lepingute alusel tagasi teistesse liikmesriikidesse ja tava sellised isikud vastu võtta.

Tagasisaatmisdirektiivi aluspõhimõte on ebaseaduslikult riigis viibivate kolmandate riikide kodanike saatmine EList tagasi otse kolmandatesse riikidesse. Seetõttu näeb direktiivi artikli 6 lõige 3 ette erandi, mis puudutab üksnes nende liikmesriikide kohustust teha tagasisaatmisotsus, kelle territooriumil kolmanda riigi kodanik viibib; selle kohustuse peab siis täitma liikmesriik, kes isiku tagasi võtab. Selle sättega ei kehtestata lisaks tagasisaatmisdirektiivi artikli 2 lõikes 2 nimetatud eranditele direktiivi kohaldamisala suhtes veel ühte erandit; vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-47/15 Affum (punktid 82–85).

Lisaselgitused:

— Hilisem tuginemine liikmesriikide A ja B ning liikmesriikide B ja C vahelistele kahepoolsetele lepingutele: tagasisaatmisdirektiiv ja eelkõige selle artikli 6 lõige 3 ei keela sõnaselgelt võtta isikuid tagasi olemasolevate kahepoolsete kokkulepete alusel. Oluline on, et lõpuks viib üks liikmesriik kooskõlas direktiiviga läbi täieliku tagasisaatmismenetluse. Kuna selline hilisem menetlus on haldusasutustele kulukas ja põhjustab ka tagasipöördujale täiendavat ebamugavust, ärgitatakse liikmesriike sellisest tavast hoiduma.

— Artikli 6 lõike 3 kohaldamisel ei kehtestata ELi sisenemise keeldu: ebaseaduslikult riigis viibiva kolmanda riigi kodaniku artikli 6 lõike 3 kohasel tagasisuunamisel mõnda teise liikmesriiki ei saa kehtestada artikli 11 alusel ELi sisenemise keeldu, sest artikkel 11 on kohaldatav üksnes seoses tagasisaatmisotsuse tegemisega ja seda ei kohaldata juhul, kui isik lihtsalt suunatakse tagasi mõnda teise liikmesriiki. Pealegi on praktilisest vaatenurgast mõttetu kehtestada ELi sisenemise keeld olukorras, kus isik ei lahku veel EList. Võimalust kehtestada Schengeni lepingu rakendamise konventsiooni artikli 25 lõike 2 alusel erandlikel asjaoludel puht riiklikke sisenemiskeelde käsitletakse punktis 11.8.

— Otsus anda ebaseaduslikult riigis viibiv kolmanda riigi kodanik üle teise liikmesriiki: selline otsus on üks tagasisaatmisdirektiiviga ette nähtud meetmetest ebaseadusliku riigis viibimise lõpetamiseks ja ettevalmistav etapp liidu territooriumilt väljasaatmiseks. Seetõttu peavad liikmesriigid võtma selle otsuse vastu nõuetekohase hoolsusega ja kiiresti, nii et kolmanda riigi kodanik saadetaks võimalikult kiiresti tagasisaatmismenetluse eest vastutavasse liikmesriiki; vt Euroopa Kohtu otsus kohtuasjas C-47/15 Affum (punkt 87).

— Kuna mõiste „tagasisaatmine“ tähendab tagasisaatmisdirektiivis alati tagasisaatmist kolmandasse riiki, on soovitatav nimetada selliseid liikmesriikide otsuseid „üleandmisotsusteks“ või „tagasisuunamisotsusteks“, mitte „tagasisaatmisotsusteks“.

— Standstill-tingimus: artikli 6 lõige 3 sisaldab sõnaselget standstill-tingimust. Liikmesriigid võivad kasutada artikli 6 lõikega 3 pakutavat võimalust üksnes seoses kahepoolsete tagasivõtulepingutega, mis jõustusid enne 13. jaanuari 2009. Olemasolevad lepingud, mis räägiti uuesti läbi või mida pikendati pärast 13. jaanuari 2009, võivad olla artikli 6 lõikega 3 endiselt hõlmatud, kui uuesti läbiräägitud/pikendatud lepinguga muudetakse varasemat lepingut ja kui seda on selgelt näha ka lepingu pealkirjast. Kui uuesti läbiräägitud/pikendatud leping on midagi muud (aliud) ehk täiesti uus leping, millel on erinev sisu, ei ole see enam hõlmatud artikli 6 lõikega 3.

— Schengeni liikmesriikide ja Ühendkuningriigi vahelised tagasivõtulepingud: artikli 6 lõike 3 tõlgendamisel tuleb käsitada Ühendkuningriiki liikmesriigina.

5.6. Ebaseaduslikult riigis viibiv kolmanda riigi kodanik, kellele on antud humanitaarkaalutlustel (või muudel kaalutlustel) elamisluba või mõni muu riigis viibimise õigust andev luba

Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikli 6 lõige 4

Liikmesriigid võivad igal ajal otsustada väljastada nende territooriumil ebaseaduslikult viibivale kolmanda riigi kodanikule kaastundega seotud, humanitaar- või muudel põhjustel eraldi elamisloa või muu loa riigis viibida. Sellisel juhul tagasisaatmisotsust ei väljastata. Kui tagasisaatmisotsus on juba väljastatud, siis see tühistatakse või peatatakse elamisloa või mõne muu riigis viibimist lubava loa kehtivusajaks.

Liikmesriigid võivad anda ebaseaduslikult riigis viibivale kolmanda riigi kodanikule igal ajal elamisloa või riigis viibimise õiguse. Sellisel juhul pooleliolev tagasisaatmismenetlus lõpetatakse ja juba tehtud tagasisaatmisotsus või väljasaatmiskorraldus tühistatakse või peatatakse, olenevalt loa laadist. Sama kehtib juhul, kui liikmesriigid peavad andma riigis viibimise õiguse, näiteks pärast varjupaigataotluse saamist.

Liikmesriigid võivad ise otsustada, millist lähenemisviisi (tagasisaatmisotsuse tühistamine või peatamine) kasutada, võttes arvesse antud elamisloa või riigis viibimise õiguse laadi ja tõenäolist kestust ning vajadust tagada tulemuslik tagasisaatmismenetlus. Kohtuasjas C-601/15 J.N (34). tehtud otsuses (punktid 75–80) on Euroopa Kohus siiski sedastanud, et kui liikmesriik annab kolmanda riigi kodanikule, kes on taotlenud rahvusvahelist kaitset ja kelle suhtes oli enne taotluse esitamist juba tehtud tagasisaatmisotsus, õiguse oma territooriumile jääda, peaks liikmesriik tagasisaatmisotsuse täitmise peatama (ent mitte otsuse tühistama) kuni ajani, mil rahvusvahelise kaitse taotluse kohta tehakse otsus (vt ka 7. jagu).

5.7. Ebaseaduslikult riigis viibiv kolmanda riigi kodanik, kelle elamisloa või muu riigis viibimise õigust andva loa pikendamise menetlus on pooleli

Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikli 6 lõige 5

Kui seoses kolmanda riigi kodanikuga, kes viibib liikmesriigi territooriumil ebaseaduslikult, on pooleli elamisloa või muu riigis viibimist lubava loa uuendamise menetlus, kaalub kõnealune liikmesriik tagasisaatmisotsuse väljastamisest hoidumist, kuni pooleliolev menetlus on lõppenud, ilma et see piiraks lõike 6 kohaldamist.

Liikmesriigid võivad vabalt loobuda tagasisaatmisotsuse tegemisest ebaseaduslikult riigis viibivate kolmandate riikide kodanike suhtes, kes ootavad otsust oma loa pikendamise kohta. Sätte eesmärk on kaitsta kolmandate riikide kodanikke, kes viibisid liikmesriigi territooriumil teatava aja seaduslikult ja kellest said loa pikendamise menetluses tekkinud viivituste tõttu ajutiselt isikud, kes viibivad riigis ebaseaduslikult. Säte viitab pooleliolevale elamisloa pikendamisemenetlusele üksnes liikmesriigis, kus isik kinni peeti („kõnealune liikmesriik“). Liikmesriike kutsutakse üles kasutama seda sätet ka juhtudel, kui on tõenäoline, et pikendamistaotlus rahuldatakse, ning kohtlema asjaomaseid isikuid vähemalt samaväärselt kui tagasipöördujaid vabatahtlikuks lahkumiseks ette nähtud tähtaja jooksul või tagasisaatmise edasilükkamise ajal.

Säte ei hõlma elamisloa pikendamise menetlusi, mis on pooleli mõnes teises liikmesriigis. Asjaolu, et isiku elamisloa pikendamise menetlus on mõnes teises liikmesriigis pooleli, võib konkreetsetel asjaoludel siiski õigustada tagasisaatmise edasilükkamist artikli 9 lõike 2 kohaselt või soodsamate meetmete rakendamist artikli 4 lõike 3 kohaselt.

5.8. Seaduslikku rännet käsitlevate direktiivide erinormid isikute tagasivõtmise kohta liikmesriikide vahel liidusisese liikuvusega seotud juhtudel

Õiguslik alus: Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2014/66/EL (35) (ettevõtjasisest üleviimist käsitlev direktiiv) artikkel 23; nõukogu direktiivi 2003/109/EÜ (36) (pikaajalisi elanikke käsitlev direktiiv) (mida on muudetud nõukogu direktiiviga 2011/51/EL) (37) artiklid 12 ja 22; nõukogu direktiivi 2009/50/EÜ (38) (sinist kaarti käsitlev direktiiv) artikkel 18

Eespool osutatud direktiivid sisaldavad erinorme liikmesriikidevahelise tagasivõtmise kohta teatavatesse kategooriatesse kuuluvate kolmandate riikide kodanike (ettevõtjasiseselt üleviidud töötajad, ELi sinise kaardi omanikud, pikaajalised elanikud) ELi-sisese liikuvuse korral. Neid sätteid tuleb käsitleda erinormina (leges specialis), mida tuleb järgida eeskätt nimetatud direktiividega sõnaselgelt hõlmatud juhtumite korral.

6. VABATAHTLIK LAHKUMINE

Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikli 7 lõige 1

Tagasisaatmisotsusega nähakse ette sobiv, seitsme kuni kolmekümne päeva pikkune tähtaeg vabatahtlikuks lahkumiseks, ilma et see piiraks lõigetes 2 ja 4 osutatud erandite tegemist. Liikmesriigid võivad oma siseriiklikes õigusaktides sätestada, et nimetatud tähtaeg võimaldatakse ainult asjaomase kolmanda riigi kodaniku taotlusel. Sellisel juhul teavitavad liikmesriigid asjaomaseid kolmandate riikide kodanikke sellise taotluse esitamise võimalusest.

Vabatahtliku lahkumise soodustamine on üks tagasisaatmisdirektiivi põhieesmärke. Kui ei ole alust arvata, et see kahjustaks tagasisaatmise eesmärki, eelistatakse väljasaatmisele lahkumiskohustuse vabatahtlikku täitmist kolmel põhjusel: see on väärikam, ohutum ja sageli kulutõhusam tagasisaatmisvõimalus.

Vabatahtliku lahkumise tähtaja jooksul on asjaomasel kolmanda riigi kodanikul kohustus tagasi pöörduda, kuid seda kohustust ei saa täitmisele pöörata enne nimetatud tähtaja lõppu, välja arvatud juhul, kui esineb põgenemise oht või oht avalikule korrale, avalikule julgeolekule või riigi julgeolekule või kui seaduslikuks riigis viibimiseks esitatud taotlus jäetakse rahuldamata, kuna see osutus selgelt põhjendamatuks või pettusel põhinevaks (vt punkt 6.3). Liikmesriike julgustatakse pakkuma vabatahtliku lahkumise võimalust võimalikult suurele arvule tagasipöördujatele ja jätta see kasutamata vaid neil juhtudel, kui on oht, et see võib takistada tagasisaatmismenetluse eesmärgi saavutamist.

Artikli 7 lõike 1 teine lause annab liikmesriikidele võimaluse anda vabatahtlikuks lahkumiseks tähtaeg ainult juhul, kui kolmanda riigi kodanik esitab selleks taotluse. Sellisel juhul tuleb asjaomaseid kolmandate riikide kodanikke sellest võimalusest eraldi teavitada. Avalikkusele mõeldud üldine teave (näiteks teade sisserändeameti veebisaidil võimaluse kohta esitada selline taotlus või kohalike sisserändeasutuste teadetetahvlile üles riputatavad trükitud reklaamid) võib olla kasulik, kuid seda tuleb täiendada individualiseeritud teabega. Alaealisi tuleks teavitada lapsele sobilikul ning vanust ja konteksti arvestaval viisil ning erilist tähelepanu tuleks pöörata saatjata alaealiste olukorrale.

Samuti võivad liikmesriigid otsustada anda taotluse korral tähtaja vabatahtlikuks lahkumiseks ebaseaduslikult riigis viibivate kolmandate riikide kodanike teatavatele kategooriatele (näiteks isikutele, kelle seadusliku riigis viibimise taotlus lükatakse tagasi, kuna see on ilmselgelt põhjendamatu või põhineb pettusel) või toetust (näiteks taasintegreerimiseks). Muudel juhtudel võib seda teha ilma eelneva taotluseta.

Komisjon soovitab anda vabatahtlikuks lahkumiseks tähtaja, kui asjaomane kolmanda riigi kodanik seda taotleb, tagades samal ajal, et kolmanda riigi kodanikele antakse nõuetekohaselt ja süstemaatiliselt vajalikku teavet taotluse esitamise kohta.

Vabatahtliku tagasipöördumise lihtsustamise programmid: kuigi tagasisaatmisdirektiiv ei nõua liikmesriikidelt vabatahtliku tagasipöördumise lihtsustamise programmide loomist, kinnitatakse direktiivi põhjenduses 10, et „vabatahtliku tagasipöördumise edendamiseks peaksid liikmesriigid pakkuma tõhustatud tagasipöördumisalast abi ja nõustamist ning kasutama parimal viisil ära […] asjakohased rahastamisvõimalused“. Seetõttu julgustatakse liikmesriike igati võimaldama vabatahtliku tagasipöördumise lihtsustamise programmides osalemist menetluse kõigis etappides, et edendada inimlikumat ja väärikamat tagasisaatmist ning üleüldiselt tõhustada tagasisaatmise menetlust. Selleks, et hõlbustada neis programmides osalemist ja tagada, et asjaomased kolmandate riikide kodanikud teeksid teadliku otsuse, peaksid liikmesriigid tagama vabatahtliku tagasipöördumise ja vabatahtliku tagasipöördumise lihtsustamise programmide kohta asjakohase teabe levitamise. Teavitamist võib korraldada ka koostöös riiklike asutustega (näiteks haridus-, sotsiaal- ja tervishoiuasutused), vabaühendustega ja muude organisatsioonidega, kellel on kolmandate riikide kodanikega otsene kokkupuude. Alaealistele tuleks vastavat teavet anda lapsele sobilikul ning vanust ja konteksti arvestaval viisil. Riiklikud programmid peaksid olema kooskõlas dokumendiga „Non-binding Common Standards for Assisted Voluntary Return (and Reintegration) Programmes implemented by Member States“ (39) (Liikmesriikide rakendatavate vabatahtliku tagasipöördumise lihtsustamise (ja taasintegreerimise) programmide mittesiduvad ühtsed nõuded), mille komisjon töötas välja koostöös liikmesriikidega ning mille justiits- ja siseküsimuste nõukogu kinnitas oma 9. ja 10. juuni 2016. aasta istungi järeldustes (40).

Euroopa rändevõrgustiku tagasisaatmisküsimustega tegelev eksperdirühm on seadnud sihiks hõlbustada tõhusamat praktilist koostööd riikide ja sidusrühmade vahel tagasipöördumise, vabatahtliku tagasipöördumise lihtsustamise ja taasintegreerimise programmide valdkonnas. See peaks olema peamine vahend, et koguda ja jagada teavet, ning liikmesriike kutsutakse üles seda aktiivselt kasutama.

Lisaselgitused:

— Üldpõhimõtte järgi antakse vabatahtlikuks lahkumiseks 7–30 päeva. Liikmesriikidel on kohustus määrata kindlaks tähtaeg, mis mahub sellesse ajavahemikku, välja arvatud juhul, kui üksikjuhtumi asjaolud õigustavad tähtaja pikendamist tagasisaatmisdirektiivi artikli 7 lõike 2 alusel (vt punkt 6.1).

— Kui üldreegliks oleks anda 60 päeva, siis oleks see vastuolus tagasisaatmisdirektiivis sätestatud ühtlustamise ja 7–30 päeva ette nägeva ühise korraga. Seetõttu ei ole võimalik õigustada seda artikli 4 lõike 3 alusel kui soodsamat sätet. Tähtajad vahemikus 30–60 päeva (mis ületavad lõikega 1 ühtlustatud vahemikku), mida võib anda vaid konkreetsete asjaolude korral (mis on nimetatud lõikes 2), on aga hõlmatud tagasisaatmisdirektiivi artikli 7 lõikega 2.

— Kooskõlas nõuetega, mis tulenevad Euroopa Liidu põhiõiguste harta artikli 41 lõikes 2 sätestatud õigusest olla ära kuulatud, peaksid liikmesriigid andma tagasipöördujale võimaluse nimetada konkreetsed asjaolud ja vajadused, mida tuleks antava tähtaja kindlaksmääramisel arvesse võtta nii juhul, kui vabatahtliku lahkumise tähtaeg määratakse kindlaks ex officio, kui ka juhul, kui see tähtaeg määratakse kindlaks pärast tagasipöördujalt taotluse saamist.

— Kuigi tagasisaatmisdirektiiv ei luba ebaseaduslikult riigis viibivat kolmanda riigi kodanikku vabatahtliku lahkumise tähtaja jooksul sunniviisiliselt tagasi saata, ei keela see liikmesriikidel kõnealusel ajavahemikul algatada vajalikke haldusmenetlusi tagasisaatmisotsuse võimalikuks täitmiselepööramiseks (näiteks kolmanda riigi ametiasutustega kontaktivõtmine reisidokumentide saamiseks, väljasaatmise logistika korraldamine).

Komisjon soovitab liikmesriikidel anda vabatahtlikuks lahkumiseks lühim võimalik tähtaeg, mis on vajalik tagasipöördumise korraldamiseks ja tagasipöördumiseks, lähtudes kolmanda riigi kodaniku olukorra individuaalsest hindamisest ning võttes eelkõige arvesse tagasipöördumise väljavaateid ja kolmanda riigi kodaniku valmisolekut teha pädevate ametiasutustega koostööd. Seitsmest päevast pikem tähtaeg tuleks anda ainult siis, kui kolmanda riigi kodanik teeb tagasisaatmise protsessi ajal aktiivselt koostööd.

6.1. Vabatahtliku lahkumise tähtaja pikendamine

Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikli 7 lõige 2

Vajaduse korral pikendavad liikmesriigid vabatahtliku lahkumise tähtaega sobiva ajavahemiku võrra, võttes arvesse iga üksikjuhtumi konkreetseid asjaolusid, nagu viibimise kestus, koolis käivad lapsed ning muude perekonna- ja sotsiaalsete sidemete olemasolu.

Vabatahtliku lahkumise tähtaja pikendamise jaoks ei ole eelnevalt kindlaks määratud maksimaalset tähtaega. Iga üksikjuhtumi puhul tuleb lähtuda juhtumi konkreetsetest asjaoludest kooskõlas siseriiklike rakendusaktide ja haldustavaga. Selle üle otsustamisel, kas vabatahtliku lahkumise tähtaja pikendamine on „sobiv“, on liikmesriikidel ulatuslik kaalutlusruum. Arvestades tekstis olevat viidet koolis käivatele lastele, võib vabatahtliku lahkumise tähtaega pikendada semestri või õppeaasta lõpuni või kuni ühe õppeaasta võrra tingimusel, et see on lapse parimates huvides ja et kõiki asjakohaseid juhtumiga seotud asjaolusid võetakse nõuetekohaselt arvesse.

Tähtaja, mis on pikem kui 30 päeva, võib anda kohe alguses (tagasisaatmisotsuse tegemise ajal), kui see on juhtumi asjaolude individuaalse hindamise alusel põhjendatud. Ei ole vaja kehtestada kõigepealt 30päevast tähtaega ja seejärel seda pikendada.

Väljendiga „vajaduse korral“ viidatakse nii tagasipöörduja kui ka tagasisaatva riigiga seotud asjaoludele. Liikmesriikidel on seda küsimust käsitlevate siseriiklike rakendusaktide sisu ja reguleerimispõhjalikkuse osas kaalutlusruum.

Artikli 7 lõikes 2 nimetatud kolme asjaoluga (viibimise kestus, koolis käivad lapsed, peresidemed) tuleks siseriiklikes rakendusaktides ja haldustavas sõnaselgelt arvestada. Liikmesriikide haldusnormid võivad olla täpsemad ja neis võib tähtaja pikendamiseks ette näha ka muud põhjused, kuid need normid ei tohi olla vähem täpsed, sest see kahjustaks ühtlustamist.

6.2. Vabatahtliku lahkumise tähtaja jooksul kehtivad kohustused

Õiguslik alus: tagasisaatmisdirektiivi artikli 7 lõige 3

Vabatahtliku lahkumise tähtaja jooksul võib kehtestada teatavaid kohustusi, mil