Neljas komisjoni direktiiv, 11. oktoober 1985, kosmeetikatoodete koostise kontrolliks vajalikke analüüsimeetodeid käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta



Euroopa Liidu Teataja L 295 , 07/11/1985 Lk 0030 - 0045

Soomekeelne eriväljaanne: Peatükk 13 Köide 14 Lk 0192

Hispaaniakeelne eriväljaanne: Peatükk 15 Köide 6 Lk 0115

Rootsikeelne eriväljaanne: Peatükk 13 Köide 14 Lk 0192

Portugalikeelne eriväljaanne Peatükk 15 Köide 6 Lk 0115

CS.ES Peatükk 13 Köide 008 Lk 46 - 61

ET.ES Peatükk 13 Köide 008 Lk 46 - 61

HU.ES Peatükk 13 Köide 008 Lk 46 - 61

LT.ES Peatükk 13 Köide 008 Lk 46 - 61

LV.ES Peatükk 13 Köide 008 Lk 46 - 61

MT.ES Peatükk 13 Köide 008 Lk 46 - 61

PL.ES Peatükk 13 Köide 008 Lk 46 - 61

SK.ES Peatükk 13 Köide 008 Lk 46 - 61

SL.ES Peatükk 13 Köide 008 Lk 46 - 61



Neljas komisjoni direktiiv, 11. oktoober 1985, kosmeetikatoodete koostise kontrolliks vajalikke analüüsimeetodeid käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (85/490/EMÜ) EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON, võttes arvesse Euroopa Majandusühenduse asutamislepingut, võttes arvesse nõukogu 27. juuli 1976. aasta direktiivi 76/768/EMÜ liikmesriikides kosmeetikatoodete kohta vastuvõetud õigusaktide ühtlustamise kohta, [1] viimati muudetud direktiiviga 85/391/EMÜ, [2] eriti selle artikli 8 lõiget 1, ning arvestades, et: direktiiviga 76/768/EMÜ on ette nähtud kosmeetikatoodete ametlik katsetamine, et tagada kosmeetikatoodete koostist käsitlevate ühenduse õigusnormidega ettenähtud tingimuste täitmine; kõik vajalikud analüüsimeetodid tuleks sätestada niipea kui võimalik; kõnealuse eesmärgi saavutamiseks on juba astutud kolm sammu, määratledes teatavad meetodid komisjoni direktiivides 80/1335/EMÜ, [3] 82/434/EMÜ [4] ja 83/514/EMÜ [5] ning neljanda sammuna tuleks määratleda meetodid, mis käsitlevad glütserool-1-(4-aminobensoaadi) identifitseerimist ja määramist, klorobutanooli määramist, kiniini identifitseerimist ja määramist, anorgaaniliste sulfitite ja vesiniksulfitite identifitseerimist ja määramist, leelismetallide kloraatide identifitseerimist ja määramist ning naatriumjodaadi identifitseerimist ja määramist; käesolevas direktiivis sätestatud meetmed on kooskõlas direktiivi 76/768/EMÜ kohandamist tehnika arenguga käsitleva komitee arvamusega, ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA DIREKTIIVI: Artikkel 1 Liikmesriigid võtavad kõik vajalikud meetmed tagamaks, et kosmeetikatoodete ametliku katsetamise käigus: - glütserool-1-(4-aminobensoaadi) identifitseerimine ja määramine, - klorobutanooli määramine, - kiniini identifitseerimine ja määramine, - anorgaaniliste sulfitite ja vesiniksulfitite identifitseerimine ja määramine, - leelismetallide kloraatide identifitseerimine ja määramine ning - naatriumjodaadi identifitseerimine ja määramine viiakse läbi kooskõlas lisas kirjeldatud meetoditega. Artikkel 2 Liikmesriigid jõustavad käesoleva direktiivi järgimiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid hiljemalt 31. detsembriks 1986. Liikmesriigid teatavad nendest viivitamata komisjonile. Artikkel 3 Käesolev direktiiv on adresseeritud liikmesriikidele. Brüssel, 11. oktoober 1985 Komisjoni nimel komisjoni liige Stanley Clinton-Davis [1] EÜT L 262, 27.9.1976, lk 169. [2] EÜT L 224, 22.8.1985, lk 40. [3] EÜT L 383, 31.12.1980, lk 27. [4] EÜT L 185, 30.6.1982, lk 1. [5] EÜT L 291, 24.10.1983, lk 9. -------------------------------------------------- LISA GLÜTSEROOL-1-(4-AMINOBENSOAADI) IDENTIFITSEERIMINE JA MÄÄRAMINE A. IDENTIFITSEERIMINE 1. RAKENDATAVUS JA RAKENDUSALA Käesoleva meetodiga määratakse kindlaks alfa-monoglütserüül-4-aminobensoaat (glütserool-1-(4-aminobensoaat)). Samuti määratakse sellega etüül-4-aminobensoaat (bensokaiin INN), mis võib esineda lisandina. 2. PÕHIMÕTE Identifitseeritakse õhekihikromatograafia (ÕKK) abil fluorestsentsindikaatoriga silikageeliplaadil ja vaba primaarne amiinirühm määratakse kindlaks plaadile moodustuva diasovärvi alusel. 3. REAKTIIVID Kõik reaktiivid peaksid olema analüütiliselt puhtad. 3.1. Lahustisegu: tsükloheksaan/propaan-2-ool/stabiliseeritud diklorometaan (mahuvahekorras 48:64:9). 3.2. Eluent: petrooleeter (40-60)/benseen/atsetoon/ammooniumhüdroksiidi lahus (vähemalt 25 % NH3): mahuvahekorras 35:35:35:1. Ilmutamislahus: | a)naatriumnitrit: 1 g lahustatakse 100 ml 1 M soolhappes (valmistatakse vahetult enne kasutamist);b)2-naftool: 0,2 g lahustatakse 100 ml 1 M kaaliumhüdroksiidis. | 3.4. Standardlahused: alfa-monoglütserüül-4-aminobensoaat: 0,05 g 100 ml-s punktis 3.1 nimetatud lahustisegus; etüül-4-aminobensoaat: 0,05 g 100 ml-s punktis 3.1 nimetatud lahustisegus. 3.5. Silikageelplaadid 60 F254, kihi paksus 0,25 mm, mõõtmed 200 × 200 mm. 4. SEADMED 4.1. Tavalised ÕKK-seadmed. 4.2. Ultrahelivann. 4.3. Filter Millipore filter FH 0,5 μm või samaväärne. 5. ANALÜÜSI KÄIK 5.1. Proovi ettevalmistamine 1,5 g analüüsitavat toodet kaalutakse 10-ml suletavasse mõõtekolbi. Täiendatakse märgini punktis 3.1 nimetatud lahustiga. Suletakse ja jäetakse üheks tunniks toatemperatuurile ultrahelivanni (4.2). Filtreeritakse läbi membraanfiltri (4.3) ja filtraati kasutatakse kromatografeerimiseks. 5.2. Õhekihikromatograafia 10 μl proovilahust (5.1) ja mõlemat standardlahust (3.4) kantakse plaadile (3.5). Elueeritakse eelnevalt punktis 3.2 nimetatud lahustiga küllastatud kambris seni, kuni lahusti piir on tõusnud 150 mm-ni. Plaadil lastakse kuivada toatemperatuuril. 5.3. Ilmutamine 5.3.1. Plaati vaadeldakse UV-valguses 254 nm juures. 5.3.2. Täielikult kuivanud plaadile pihustatakse punkti 3.3 alapunktis a nimetatud lahust. Lastakse kuivada toatemperatuuril üks minut ja sellele pihustatakse kohe punkti 33 alapunktis b nimetatud lahust. Plaati kuivatatakse kuivatuskapis temperatuuril 60 ºC. Plaadile ilmuvad oranžid laigud. Alfa-monoglütserüül-4-aminobensoaat: RF 0,07; etüül-4-aminobensoaat: RF 0,55. B. MÄÄRAMINE 1. RAKENDATAVUS JA RAKENDUSALA Käesoleva meetodiga määratakse alfa-monoglütserüül-4-aminobensoaat. Samuti määratakse sellega etüül-4-aminobensoaat. Meetodit ei ole võimalik kasutada, kui alfa-monoglütserüül-4-aminobensoaadi sisaldus on suurem kui 5 massiprotsenti ja etüül-4-aminovensoaadi sisaldus on suurem kui 1 massiprotsent. 2. MÄÄRATLUS Käesoleva meetodiga mõõdetud alfa-monoglütserüül-4-aminobensoaadi ja etüül-4-aminobensoaadi sisaldust tootes väljendatakse massiprotsentides. 3. PÕHIMÕTE Analüüsitav toode suspendeeritakse metanoolis ja pärast proovi asjakohast töötlemist määratakse sisaldus kõrgefektiivse vedelikkromatograafia (HPLC) abil. 4. REAKTIIVID Kõik reaktiivid peaksid olema analüütiliselt puhtad ja peaksid vajaduse korral sobima kõrgefektiivseks vedelikkromatograafiaks. 4.1. Metanool. 4.2. Kaaliumdivesinikortofosfaat (KH2PO4). 4.3. Tsinkdiatsetaat (Zn(CH3COO)2· 2H2O). 4.4. 20 4 = 1,05). 4.5. Tetrakaaliumheksatsüanoferraat (K4(Fe(CN)6) 3H2O). 4.6. Etüül-4-hüdroksübensoaat. 4.7. Alfa-monoglütserüül-4-aminobensoaat. 4.8. Etüül-4-aminobensoaat. 4.9. Fosfaatpuhverlahus (0,02 M): 2,72 g kaaliumdivesinikortofosfaati (4.2) lahustatakse ühes liitris vees. 4.10. Eluent: fosfaatpuhverlahus (4.9), metanool (4.1) mahuvahekorras 61:39. Liikuva faasi koostist võib muuta, et saavutada lahutusteguri R väärtuseks vähemalt 1,5. R = 2 d'R — d'R W + W 2 kus: R1 ja R2 = piikide retentsiooniajad minutites, W1 ja W2 = piikide laiused millimeetrites poolkõrgusel, d' = lindi kiirus millimeetrites minutis. 4.11. Alfa-monoglütserüül-4-aminobensoaadi põhilahus: kaalutakse umbes 40 mg alfa-monoglütserüül-4-aminobensoaati ja viiakse 100-ml mõõtekolbi. Lahustatakse 40 ml metanoolis (4.1). Täiendatakse puhverlahusega (4.9) märgini ja segatakse. 4.12. Etüül-4-aminobensoaadi põhilahus: kaalutakse umbes 40 mg etüül-4-aminobensoaati ja viiakse 100-ml mõõtekolbi. Lahustatakse 40 ml metanoolis (4.1). Täiendatakse puhverlahusega (4.9) märgini ja segatakse. 4.13. Sisestandardi lahus: kaalutakse umbes 50 mg etüül-4-hüdroksübensoaati (4.6), viiakse 100-ml mõõtekolbi, lahustatakse 40 ml metanoolis (4.1), täiendatakse puhverlahusega (4.9) märgini ja segatakse. 4.14. Standardlahused: valmistatakse neli standardlahust, lahustades 100 ml eluendis (4.10) vastavalt järgmisele tabelile: Standardlahus | Alfa-monoglütserüül-4-aminobensoaat | Etüül-4-aminobensoaat | Etüül-4-hüdroksübensoaat | (μg/ml) [1] | ml (4.11) | (μg/ml) [1] | ml (4.12) | (μg/ml) [1] | ml (4.13) | I | 8 | 2 | 8 | 2 | 50 | 10 | II | 16 | 4 | 12 | 3 | 50 | 10 | III | 24 | 6 | 16 | 4 | 50 | 10 | IV | 40 | 10 | 20 | 5 | 50 | 10 | 4.15. I Carrez' lahus: 25,5 g tetrakaaliumheksatsüanoferraati (4.5) lahustatakse vees ja täiendatakse 250 ml-ni. 4.16. II Carrez' lahus: 54,9 g tsinkdiatsetaati (4.3) ja 7,5 ml äädikhapet (4.4) lahustatakse vees ja täiendatakse 250 ml-ni. 4.17. Merck Lichrosorb RP-18 või samaväärne, osakeste keskmine suurus 5 μm. 5. SEADMED 5.1. Tavalised laboriseadmed. 5.2. Kõrgefektiivne vedelikkromatograaf muudetava lainepikkusega UV-detektoriga ja temperatuurile 45 ºC reguleeritud kolonni termostaadiga. 5.3. Roostevaba terasest kolonn: pikkus: 250 mm; siseläbimõõt: 4,6 mm; kolonni täidis: Lichrosorb RP - 18 (4.17). 5.4. Ultrahelivann. 6. ANALÜÜSI KÄIK 6.1. Proovi ettevalmistamine 6.1.1. 100-ml keeduklaasi kaalutakse 1 g proovi ja lisatakse 10 ml metanooli (4.1). 6.1.2. Keeduklaas asetatakse 20 minutiks ultrahelivanni (5.4), et proov suspendeerida. Sel viisil saadud suspensioon viiakse kvantitatiivselt 100-ml mõõtekolbi maksimaalselt 75 ml eluendiga (4.10). Lisatakse järjest 1 ml I Carrez' lahust (4.15) ja 1 ml II Carrez' lahust (4.16) ning segatakse pärast mõlemat lisamist. Täiendatakse eluendiga (4.10) märgini, segatakse uuesti ja filtreeritakse läbi kurdfiltri. 6.1.3. 50-ml mõõtekolbi pipeteeritakse 3,0 ml punkti 6.1.2 kohaselt saadud filtraati ja 5,0 ml sisestandardi lahust (4.13). Täiendatakse eluendiga (4.10) märgini ja segatakse. Kõnealusel viisil saadud lahust kasutatakse punktis 6.2 kirjeldatud kromatografeerimiseks. 6.2. Kromatograafia 6.2.1. Liikuva faasi (4.10) voolukiiruseks reguleeritakse 1,2 ml minutis ja kolonni temperatuuriks 45 ºC. 6.2.2. Detektor (5.2) reguleeritakse lainepikkusele 274 nm. 6.2.3. Mikrosüstlaga süstitakse kromatograafi vähemalt kaks korda 20 ml lahust (6.1.3) ja mõõdetakse piikide pindalad. 6.3. Kalibreerimiskõver 6.3.1. Süstitakse 20 μl kõiki standardlahuseid (4.14) ja mõõdetakse piikide pindalad. 6.3.2. Iga kontsentratsiooni jaoks arvutatakse alfa-monoglütserüül-4-aminobensoaadi ja sisestandardi piikide pindalade suhe. Kõnealune suhe kantakse abstsissteljele ja vastavate masside suhe ordinaatteljele. 6.3.3. Samamoodi toimitakse etüül-4-hüdroksübensoaadi puhul. 7. ARVUTAMINE 7.1. Punkti 6.3 kohaselt saadud kalibreerimiskõveralt loetakse masside suhted (RP1, RP2), mis vastavad punkti 6.2.3 kohaselt arvutatud piikide pindalade suhetele, kus RP1 = alfa-monoglütserüül-4-aminobensoaadi mass/etüül-4-hüdroksübensoaadi mass, RP2 = etüül-4-aminobensoaadi mass/etüül-4-hüdroksübensoaadi mass. 7.2. Sel viisil saadud masside suhte alusel arvutatakse alfa-monoglütserüül-4-aminobensoaadi ja etüül-4-aminobensoaadi sisaldus massiprotsentides järgmiste valemite järgi: Rp massiprotsent alfa-monoglütserüül-4-aminobensoaati = RP1 × RP1 × Rp massiprotsent etüül-4-aminobensoaati = RP2 × RP2 × q = punkti 4.12 kohaselt kaalutud etüül-4-hüdroksübensoaadi (sisestandard) kogus milligrammides, p = punkti 6.1.1 kohaselt kaalutud proovi kogus grammides. 8. KORRATAVUS [2] 8.1. Kui alfa-monoglütserüül-4-aminobensoaadi sisaldus on 5 massiprotsenti, ei tohi ühest ja samast proovist samaaegselt tehtud kahe määramise tulemuste vahe ületada 0,25 %. 8.2. Kui etüül-4-aminobensoaadi sisaldus on 1 massiprotsent, ei tohi ühest ja samast proovist samaaegselt tehtud kahe määramise tulemuste vahe ületada 0,10 %. 9. MÄRKUSED 9.1. Enne analüüside tegemist kontrollitakse, kas proov sisaldab aineid, mille piigid võivad kromatogrammil kattuda sisestandardi (etüül-4-aminobensoaat) piigiga. 9.2. Et veenduda segavate tegurite puudumises, korratakse määramist, muutes metanooli osa liikuvas faasis 10 % võrra. KLOROBUTANOOLI MÄÄRAMINE 1. RAKENDATAVUS JA RAKENDUSALA Käesolev meetod sobib klorobutanooli (INN) kuni 0,5 massiprotsendilise sisalduse määramiseks kõigis kosmeetikatoodetes, v.a aerosoolid. 2. MÄÄRATLUS Käesoleva meetodiga mõõdetud klorobutanoolisisaldust tootes väljendatakse massiprotsendina. 3. PÕHIMÕTE Pärast analüüsitava toote asjakohast töötlemist toimub määramine gaasikromatograafiliselt, kasutades sisestandardina 2,2,2-trikloroetanooli. 4. REAKTIIVID Kõik reaktiivid peaksid olema analüütiliselt puhtad. 4.1. Klorobutanool (1,1,1-trikloro-2-metüülpropaan-2-ool). 4.2. 2,2,2-trikloroetanool. 4.3. Absoluutne alkohol. 4.4. Klorobutanooli standardlahus: 0,025 g 100 ml etanoolis (4.3) (m/v). 4.5. 2,2,2-trikloroetanooli standardlahus: 4 mg 100 ml etanoolis (4.3) (m/v). 5. SEADMED 5.1. Tavalised laboriseadmed. 5.2. Gaasikromatograaf elektronihaardedetektoriga, Ni 63. 6. ANALÜÜSI KÄIK 6.1. Proovi ettevalmistamine Kaalutakse 0,1–0,3 g (p grammi) proovi. Viiakse 100-ml mõõtekolbi. Lahustatakse etanoolis (4.3), lisatakse 1 ml sisestandardi lahust (4.5) ja täiendatakse etanooliga (4.3) märgini. 6.2. Gaasikromatograafia tingimused 6.2.1. Analüüsitingimused peavad tagama lahutusteguri R väärtuseks vähemalt 1,5. R = 2 d'R — d'R W + W 2 kus: R1 ja R2 = piikide retentsiooniajad minutites, W1 ja W2 = piikide laiused millimeetrites poolkõrgusel, d' = lindi kiirus millimeetrites minutis. 6.2.2. Ettenähtud lahutusvõime annavad näiteks järgmised analüüsitingimused: Kolonn | I | II | Materjal | Klaas | Roostevaba teras | Pikkus | 1,80 m | 3 m | Läbimõõt | 3 mm | 3 mm | Statsionaarne faas | 10 % Carbowax 20 M TPA Gaschrom Q-l, 80–100 mešši | 5 % OV17 Chromosorb WAW DMCS, 80–100 mešši | Konditsioneerimine | 2–3 päeva temperatuuril 190 ºC | | Temperatuur: | | | – aurusti | 200 °C | 150 °C | – kolonn | 150 °C | 100 °C | – detektor | 200 °C | 150 °C | Kandegaas | Lämmastik | Argoon, metaan (mahuvahekorras 95:5) | Voolukiirus | 35 ml/min | 35 ml/min | 6.3. Standardkõver Viide 100-ml mõõtekolbi viiakse 1 ml standardlahust (4.5) ning vastavalt 0,2, 0,3, 0,4, 0,5, ja 0,6 ml punktis 4.4 esitatud lahust, täiendatakse etanooliga (4.3) märgini ja segatakse. 1 μl kõiki kõnealuseid lahuseid süstitakse kromatograafi vastavalt punktis 6.2.2 kirjeldatud tingimustele ning koostatakse kalibreerimiskõver, kandes abstsissteljele klorobutanooli ja 2,2,2-trikloroetanooli masside suhte ning ordinaatteljele vastavate piikide pindalade suhte. 6.4. Süstitakse 1 μl punkti 6.1 kohaselt saadud lahust ja jätkatakse punktis 6.2.2 kirjeldatud tingimustel. 7. ARVUTAMINE 7.1. Standardkõveralt (6.3) arvutatakse klorobutanooli kogus a mikrogrammides punktis 6.1 esitatud lahuses. 7.2. Proovi klorobutanoolisisaldus arvutatakse järgmise valemi alusel: a × 10 p × 10 = p × 10 4 8. KORRATAVUS [3] Kui klorobutanoolisisaldus on 0,5 massiprotsenti, ei tohiks ühest ja samast proovist samaaegselt tehtud kahe määramise tulemuste vahe ületada 0,01 %. Märkus Kui tulemus on võrdne lubatud maksimaalse lubatud sisaldusega või sellest suurem, tuleb kontrollida, et proovis ei esineks määramist segavaid aineid. KINIINI IDENTIFITSEERIMINE JA MÄÄRAMINE A. IDENTIFITSEERIMINE 1. RAKENDATAVUS JA RAKENDUSALA Käesolev meetod on ette nähtud kiniini kindlakstegemiseks šampoonides ja juuksevedelikes. 2. PÕHIMÕTE Identifitseeritakse õhekihikromatograafia (ÕKK) abil silikageelil. Kiniin tehakse kindlaks siniselt fluorestseeruva laigu järgi happelises keskkonnas 360 nm juures. Täiendava kinnituse saamiseks võib fluorestsentsi kõrvaldada broomiaurudega ja ammoniaagiaurudega tekitada kollakalt fluorestseeruva laigu. 3. REAKTIIVID Kõik reaktiivid peaksid olema analüütiliselt puhtad. 3.1. Silikageelplaadid, fluorestsentsindikaatorita, kihi paksus 0,25 mm, mõõtmed 200 mm × 200 mm. 3.2. Eluent: tolueen/dietüüleeter/diklorometaan/dietüülamiin (mahuvahekorras 20:20:20:8). 3.3. Metanool. 3.4. 20 4 = 1,84). 3.5. Dietüüleeter. 3.6. Ilmuti: 95 ml dietüüleetrile (3.5) lisatakse jahutatud nõus ettevaatlikult 5 ml väävelhapet (3.4). 3.7. Broom. 3.8. 20 4 = 0,90). 3.9. Veevaba kiniin. 3.10. Standardlahus: mõõtekolbi kaalutakse hoolikalt umbes 100,0 mg veevaba kiniini (3.9) ja lahustatakse 100 ml metanoolis (3.3). 4. SEADMED 4.1. Tavalised ÕKK-seadmed. 4.2. Ultrahelivann. 4.3. Membraanfilter Millipore filter FH 0,5 m või samaväärne, sobiva filtreerimisseadmega. 5. ANALÜÜSI KÄIK 5.1. Proovi ettevalmistamine 100-ml mõõtekolbi kaalutakse selline kogus proovi, mis eeldatavalt sisaldab umbes 100 mg kiniini, lahustatakse see ja täiendatakse metanooliga (3.3) märgini. Kolb suletakse ja jäetakse üheks tunniks toatemperatuurile ultrahelivanni (4.2). Filtreeritakse (4.3) ja filtraati kasutatakse kromatografeerimiseks. 5.2. Õhekihikromatograafia Silikageelplaadile (3.1) viiakse 1,0 μl standardlahust (3.10) ja 1,0 μl proovilahust (5.1). Elueeritakse punktis 3.2 nimetatud lahusti abil eelnevalt lahustiaurudega (3.2) küllastatud kambris seni, kuni lahusti piir on tõusnud 150 mm-ni. 5.3. Ilmutamine 5.3.1. Plaat kuivatatakse toatemperatuuril. 5.3.2. Sellele pihustatakse punktis 3.6 nimetatud reaktiivi. 5.3.3. Jäetakse plaat üheks tunniks toatemperatuurile kuivama. 5.3.4. Uuritakse UV-lambi all lainepikkusel 360 nm. Kiniin on nähtav intensiivse sinakalt fluorestseeruva laiguna. Järgmises tabelis on toodud näidisena punktis 3.2 nimetatud lahustiga elueeritud kiniiniga seotud peamiste alkaloidide RF väärtused. Alkaloid | RF | Kiniin | 0,20 | Kinidiin | 0,29 | Tsinhoniin | 0,33 | Tsinhonidiin | 0,27 | Hüdrokinidiin | 0,17 | 5.3.5. Kiniini olemasolu täiendavaks kinnitamiseks asetatakse plaat umbes üheks tunniks broomiaurudesse (3.7). Fluorestseerumine kaob. Kui sama plaat asetatakse ammoniaagiaurudesse (3.8), ilmuvad uuesti pruunid laigud ja kui vaadelda plaati UV-valguses 360 nm juures, võib täheldada kollakalt fluorestseerumist. Avastamiskünnis: 0,1 μg kiniini. B. MÄÄRAMINE 1. RAKENDATAVUS JA RAKENDUSALA Käesolev meetod kirjeldab kiniini määramist. Seda võib kasutada, kui maksimaalne lubatud kiniinisisaldus on 0,5 massiprotsenti šampoonides ja 0,2 % juuksevedelikes. 2. MÄÄRATLUS Käesoleva meetodiga määratud kiniinisisaldust tootes väljendatakse massiprotsendina. 3. PÕHIMÕTE Pärast analüüsitava toote asjakohast töötlemist kasutatakse määramiseks kõrgefektiivset vedelikkromatograafiat (HPLC). 4. REAKTIIVID Kõik reaktiivid peaksid olema analüütiliselt puhtad ja sobivad kõrgefektiivse vedelikkromatograafia jaoks. 4.1. Atsetonitriil. 4.2. Kaaliumdivesinikortofosfaat (KH2PO4). 4.3. d 204 = 1,7). 4.4. Tetrametüülammooniumbromiid. 4.5. Veevaba kiniin. 4.6. Metanool. 4.7. Ortofosforhappe lahus (0,1 M): mõõtekolbi kaalutakse 11,53 g ortofosforhapet (4.3) ja lahustatakse veega 1000 ml-ni. 4.8. Kaaliumdivesinikortofosfaadi lahus (0,1 M): mõõtekolbi kaalutakse 13,6 g kaaliumdivesinikortofosfaati (4.2) ja lahustatakse veega 1000 ml-ni. 4.9. Tetrametüülammooniumbromiidi lahus: 15,40 g tetrametüülammooniumbromiidi (4.4) lahustatakse mõõtekolvis 1000 ml vees. 4.10. Eluent: ortofosforhape (4.7)/kaaliumdivesinikortofosfaat (4.8)/tetrametüülammooniumbromiid (4.9)/vesi/atsetonitriil (4.1) (mahuvahekorras 10:50:100:340:90). Liikuva faasi koostist võib muuta, et saavutada lahutusteguri R väärtuseks vähemalt 1,5. R = 2 d'R — d'R W + W 2 kus: R1 ja R2 = piikide retentsiooniajad minutites, W1 ja W2 = piikide laiused millimeetrites poolkõrgusel, d' = lindi kiirus millimeetrites minutis. 4.11. Silikageel, töödeldud oktadetsüülsilaaniga, 10 μm. 4.12. Standardlahused: 100-ml mõõtekolbidesse kaalutakse vastavalt umbes 5,0, 10,0, 15,0 ja 20,0 mg veevaba kiniini (4.5). Täiendatakse metanooliga (4.6) märgini ja kolbide sisu loksutatakse, kuni kiniin on lahustunud. Kõik proovid filtreeritakse läbi 0,5-μm filtri. 5. SEADMED 5.1. Tavalised laboriseadmed. 5.2. Ultrahelivann. 5.3. Kõrgefektiivne vedelikkromatograaf muudetava lainepikkusega detektoriga. 5.4. Kolonn: pikkus: 250 mm; siseläbimõõt: 4,6 mm; kolonni täidis: silikageel (4.11). 5.5. Membraanfilter Millipore filter FH 0,5 μm või samaväärne, sobiva filtreerimisseadmega. 6. ANALÜÜSI KÄIK 6.1. Proovi ettevalmistamine 100-ml mõõtekolbi kaalutakse toodet koguses, mis eeldatavalt sisaldab 10,0 mg veevaba kiniini, lisatakse 20 ml metanooli (4.6) ja asetatakse kolb 20 minutiks ultrahelivanni (5.2). Täiendatakse metanooliga (4.6) märgini. Lahus segatakse ja seejärel filtreeritakse vajalik kogus (5.5). 6.2. Kromatograafia Voolukiirus: 1,0 ml/min. Detektori lainepikkus (5.3): 332 nm. Süstitav maht: 10 μl filtreeritud lahust (6.1). Mõõtmine: piigi pindala. 6.3. Kalibreerimiskõver 10,0 μl kõiki võrdluslahuseid (4.12) süstitakse vähemalt kolm korda, mõõdetakse piikide pindalad ja arvutatakse iga kontsentratsiooni puhul saadud piigi keskmine pindala. Koostatakse kalibreerimiskõver ja kontrollitakse, et see oleks sirgjooneline. 7. ARVUTAMINE 7.1. Kalibreerimiskõvera (6.3) järgi määratakse süstitud koguse (6.2) veevaba kiniini sisaldus mikrogrammides. 7.2. Proovi veevaba kiniini sisaldus massiprotsentides saadakse järgmise valemi alusel: B A kus: B – veevaba kiniini kogus mikrogrammides 10 mikroliitris filtreeritud lahuses (6.1). A – proovi mass grammides (6.1). 8. KORRATAVUS [4] Kui veevaba kiniini sisaldus on 0,5 massiprotsenti, ei tohi ühest ja samast proovist samaaegselt tehtud kahe määramise tulemuste vahe ületada 0,02 %. Kui veevaba kiniini sisaldus on 0,2 massiprotsenti, ei tohi ühest ja samast proovist samaaegselt tehtud kahe määramise tulemuste vahe ületada 0,01 %. ANORGAANILISTE SULFITITE JA VESINIKSULFITITE IDENTIFITSEERIMINE JA MÄÄRAMINE RAKENDATAVUS JA RAKENDUSALA Käesolev meetod kirjeldab anorgaaniliste sulfitite ja vesiniksulfitite identifitseerimist ja määramist kosmeetikatoodetes. Seda kohaldatakse ainult vesi- või alkoholilahuste suhtes, mis sisaldavad kuni 0,2 % vääveldioksiidi. A. IDENTIFITSEERIMINE 1. PÕHIMÕTE Proovi kuumutatakse soolhappes ning vabanenud vääveldioksiid identifitseeritakse lõhna järgi või indikaatorpaberiga. 2. REAKTIIVID Kõik reaktiivid peaksid olema analüütiliselt puhtad. 2.1. Soolhape (4 M). 2.2. Kaaliumjodaadiga tärklisepaber või muu sobiv vahend. 3. SEADMED 3.1. Tavalised laboriseadmed. 3.2. Kolb (25 ml) lühikese püstjahutiga. 4. ANALÜÜSI KÄIK 4.1. Kolbi (3.2) viiakse umbes 2,5 g proovi ja 10 ml soolhapet (2.1). 4.2. Segatakse ja kuumutatakse keemiseni. 4.3. Kontrollitakse vääveldioksiidi moodustumist lõhna järgi või indikaatorpaberiga (2.2). B. MÄÄRAMINE 1. MÄÄRATLUS Käesoleva meetodiga määratud sulfiti- või vesiniksulfitisisaldust proovis väljendatakse vääveldioksiidi massiprotsendina. 2. PÕHIMÕTE Pärast proovi hapestamist destilleeritakse vabanenud vääveldioksiid vesinikperoksiidi lahusesse. Moodustunud väävelhape tiitritakse naatriumhüdroksiidi standardlahusega. 3. REAKTIIVID Kõik reaktiivid peaksid olema analüütiliselt puhtad. 3.1. Vesinikperoksiid, 0,2 massi/mahuprotsenti. Valmistatakse samal päeval. 3.2. d = 1,75). 3.3. Metanool. 3.4. Naatriumhüdroksiidi (0,01 M) standardlahus. 3.5. Lämmastik. 3.6. Indikaator: metüülpunase (0,03-massi/mahuprotsendiline lahus etanoolis) ja metüleensinise (0,05-massi/mahuprotsendiline lahus etanoolis) segu mahuvahekorras 1:1. Lahus filtreeritakse. 4. SEADMED 4.1. Tavalised laboriseadmed. 4.2. Destilleerimisaparaat (vt joonis). 5. ANALÜÜSI KÄIK 5.1. Umbes 2,5 g proovi kaalutakse nõuetekohaselt destillatsioonikolbi A (vt joonis). 5.2. Lisatakse 60 ml vett ja 50 ml metanooli (3.3) ning segatakse. 5.3. Destillaatori vastuvõtukolbi D (vt joonis) pannakse 10 ml vesinikperoksiidi (3.1), 60 ml vett ja mõned tilgad indikaatorit (3.6). Lisatakse mõned tilgad naatriumhüdroksiidi (3.4), kuni indikaator värvub roheliseks. 5.4. Punktis 5.3 esitatud protseduuri korratakse pesupudeliga E (vt joonis). 5.5. Seade pannakse kokku ja lämmastikujuga (3.5) reguleeritakse kiirusele umbes 60 mulli minutis. 5.6. Lehtrist lastakse destillatsioonikolbi A 15 ml ortofosforhapet (3.2). 5.7. Kuumutatakse kiiresti keemiseni ja seejärel keedetakse tasa kokku 30 minutit. 5.8. Vastuvõtukolb D võetakse seadme küljest. Loputatakse toru ja seejärel tiitritakse naatriumhüdroksiidi lahusega (3.4), kuni indikaator (3.6) värvub roheliseks. 6. ARVUTAMINE Proovi sulfiti- või vesiniksulfitisisaldus massiprotsentides arvutatakse järgmise valemi alusel: m kus: M = naatriumhüdroksiidi lahuse (3.4) molaarsus, V = tiitrimiseks (5.8) kulunud naatriumhüdroksiidi lahuse (3.4) maht milliliitrites, m = proovi (5.1) mass grammides. 7. KORRATAVUS [5] Kui vääveldioksiidisisaldus on 0,2 massiprotsenti, tohiks ühest ja samast proovist samaaegselt tehtud kahe määramise tulemuste vahe ületada 0,006 %. +++++ TIFF +++++ Kõik mõõtmed on esitatud millimeetrites LEELISMETALLIDE KLORAATIDE IDENTIFITSEERIMINE JA MÄÄRAMINE RAKENDATAVUS JA RAKENDUSALA Käesolev meetod kirjeldab kloraatide identifitseerimist ja määramist hambapastades ja muudes kosmeetikatoodetes. A. IDENTIFITSEERIMINE 1. PÕHIMÕTE Kloraadid eraldatakse teistest halaatidest õhekihikromatograafia (ÕKK) abil ning identifitseeritakse jodiidi oksüdeerimisega joodiks. 2. REAKTIIVID Kõik reaktiivid peaksid olema analüütiliselt puhtad. 2.1. Võrdluslahused: kaaliumkloraadi, -bromaadi ja -jodaadi vesilahused (0,2 massi/mahuprotsenti), värskelt valmistatud. 2.2. Eluent: ammoniaagilahus (28 massi/mahuprotsenti)/atsetoon/butanool (mahuvahekorras 60:130:30). 2.3. Kaaliumjodiidi vesilahus (5 massi/mahuprotsenti). 2.4. Tärkliselahus (1–5 massi/mahuprotsenti). 2.5. Soolhape (1 M). 2.6. Tselluloosiga ÕKK-plaadid, kasutusvalmis (kihi paksus 0,25 mm). 3. SEADMED Tavalised ÕKK-seadmed. 4. ANALÜÜSI KÄIK 4.1. Umbes 1 g proovi ekstraheeritakse veega, filtreeritakse ja lahjendatakse umbes 25 ml-ni. 4.2. Plaadile (2.6) kantakse 2 μl lahust (4.1) ja 2 μl kõiki kolme võrdluslahuseid (2.1). 4.3. Plaat pannakse tõusva kromatograafia kambrisse ja elueeritakse, kuni punktis 2.2 nimetatud lahusti piir on tõusnud umbes 2/3 plaadi (2.6) kõrguseni. 4.4. Plaat võetakse kambrist välja ja lastakse lahustil aurustuda. (NB: Selleks võib kuluda kuni kaks tundi). 4.5. Paadile pihustatakse kaaliumjodiidi (2.3) ja lastakse kuivada umbes viis minutit. 4.6. Paadile pihustatakse tärkliselahust (2.4) ja lastakse kuivada umbes viis minutit. 4.7. Plaadile pihustatakse soolhapet (2.5). 5. HINDAMINE Kloraadi olemasolu korral ilmub poole tunni pärast sinine laik (laik võib olla ka pruun), mille RF väärtus on ligikaudu 0,7–0,8. Halaadid | RF | Jodaat | 0–0,2 | Bromaat | 0,5–0,6 | Kloraat | 0,7–0,8 | Tuleks silmas pidada, et bromaadid ja jodaadid reageerivad kohe. Tuleb olla tähelepanelik, et bromaadi- ja kloraadilaike mitte segi ajada. B. MÄÄRAMINE 1. MÄÄRATLUS Käesoleva meetodiga määratud kloraadisisaldust proovis väljendatakse kloraadi massiprotsendina. 2. PÕHIMÕTE Kloraat redutseeritakse tsingipulbriga happelises keskkonnas. Moodustunud kloriidi mõõdetakse potentsiomeetrilisel tiitrimisel hõbenitraadilahusega. Samasugune määramine enne redutseerimist võimaldab kindlaks teha halogeniidide sisalduse. 3. REAKTIIVID Kõik reaktiivid peaksid olema analüütiliselt puhtad. 3.1. Äädikhape, 80 massiprotsenti. 3.2. Tsingipulber. 3.3. Hõbenitraadi standardlahus (0,1 M). 4. SEADMED 4.1. Tavalised laboriseadmed. 4.2. Potentsiomeeter hõbeindikaatorelektroodiga. 5. ANALÜÜSI KÄIK 5.1. Proovi ettevalmistamine Tsentrifuugiküvetti kaalutakse ligikaudu 2 g (m grammi) proovi. Lisatakse umbes 15 ml äädikhapet (3.1) ja segatakse hoolikalt. Oodatakse 30 minutit ja tsentrifuugitakse 15 minutit kiirusel 2000 pööret minutis. Supernatant viiakse 50-ml mõõtekolbi. Korratakse tsentrifuugimist kaks korda, lisades jäägile 15 ml äädikhapet (3.1). Kloraati sisaldav lahus kogutakse samasse mõõtekolbi. Täiendatakse äädikhappega (3.1) märgini. 5.2. Kloraadi redutseerimine Võetakse 20 ml punktis 5.1 nimetatud lahust ja lisatakse 0,6 g tsingipulbrit (3.2). Lastakse keema jahutiga varustatud kolvis. Pärast 30 minutit keetmist jahutatakse ja filtreeritakse. Kolb loputatakse veega. Filtreeritakse ja filtraat ühendatakse loputusveega. 5.3. Kloriidi määramine 20 ml punktis 5.2 nimetatud lahust tiitritakse hõbenitraadiga (3.3) potentsiomeetriga (4.2). Analoogselt tiitritakse 20 ml punktis 5.1 nimetatud lahust hõbenitraadiga (3.3). NB: Kui toode sisaldab broomi või joodi derivaate, mis pärast redutseerimist annavad bromiide või jodiide, on tiitrimiskõveral mitu käänupunkti. Sel juhul on kloriidile vastava tiitritud lahuse (3.3) mahuks viimase ja eelviimase käänupunkti vahe. 6. ARVUTAMINE Proovi kloraadisisaldus massiprotsentides arvutatakse järgmise valemi alusel: Kloraadi (Clo3–) sisaldus massiprotsentides = 20,9 M kus: V = punktis 5.2 nimetatud lahuse tiitrimiseks kulunud hõbenitraadilahuse (3.3) maht milliliitrites, V' = 20 ml punktis 5.1 nimetatud lahuse tiitrimiseks kulunud hõbenitraadilahuse (3.3) maht milliliitrites, M = hõbenitraadi standardlahuse (3.3) molaarsus, m = proovi mass grammides. 7. KORRATAVUS [6] Kui kloraadisisaldus on 3–5 massiprotsenti, ei tohiks ühest ja samast proovist samaaegselt tehtud kahe määramise tulemuste vahe ületada 0,07 massiprotsenti. NAATRIUMJODAADI IDENTIFITSEERIMINE JA MÄÄRAMINE RAKENDATAVUS JA RAKENDUSALA Käesolev meetod kirjeldab naatriumjodaadi identifitseerimist ja määramist kosmeetikatoodete loputusvedelikes. A. IDENTIFITSEERIMINE 1. PÕHIMÕTE Naatriumjodaat eraldatakse teistest halaatidest õhekihikromatograafia (ÕKK) abil ning identifitseeritakse jodiidi oksüdeerimisega joodiks. 2. REAKTIIVID Kõik reaktiivid peaksid olema analüütiliselt puhtad. 2.1. Võrdluslahused. Kaaliumkloraadi, -bromaadi ja -jodaadi vesilahused (0,01 massi/mahuprotsenti), värskelt valmistatud. 2.2. Eluent. Ammoniaagilahus (28 massi/mahuprotsenti)/atsetoon/butanool (mahuvahekorras 60:130:30). 2.3. Kaaliumjodiidi vesilahus (5 massi/mahuprotsenti). 2.4. Tärkliselahus (1–5 massi/mahuprotsenti). 2.5. Soolhape (1 M). 3. SEADMED 3.1. Tselluloosiga ÕKK-plaadid, kasutusvalmis (kihi paksus 0,25 mm). 3.2. Tavalised ÕKK-seadmed. 4. ANALÜÜSI KÄIK 4.1. Umbes 1 g proovi ekstraheeritakse veega, filtreeritakse ja lahjendatakse umbes 10 ml-ni. 4.2. Plaadi (3.1) stardijoonele kantakse 2 μl kõnealust lahust ja 2 μl kõiki kolme võrdluslahuseid (2.1). 4.3. Plaat pannakse tõusva kromatograafia kambrisse ja elueeritakse, kuni punktis 2.2 nimetatud lahusti piir on tõusnud umbes 2/3 plaadi kõrguseni. 4.4. Plaat võetakse kambrist välja ja lastakse lahustil toatemperatuuril aurustuda. (NB: Selleks võib kuluda kuni kaks tundi). 4.5. Plaadile pihustatakse kaaliumjodiidi (2.3) ja lastakse kuivada umbes viis minutit. 4.6. Plaadile pihustatakse tärkliselahust (2.4) ja lastakse kuivada umbes viis minutit. 4.7. Lõpuks pihustatakse soolhapet (2.5). 5. HINDAMINE Jodaadi olemasolu korral ilmub kohe sinine laik (laik võib olla ka pruun või muutuda seistes pruuniks), mille RF väärtus on ligikaudu 0–0,2. Tuleks märkida, et kohe reageerivad bromaadid, mille RF väärtus on ligikaudu 0,5–0,6 ning umbes 30 minuti pärast kloraadid, mille RF väärtus on vastavalt 0,7–0,8. B. MÄÄRAMINE 1. MÄÄRATLUS Käesoleva meetodiga määratud naatriumjodaadisisaldust väljendatakse selle massiprotsendina. 2. PÕHIMÕTE Naatriumjodaat lahustatakse vees ja määratakse kõrgefektiivse vedelikkromatograafia abil, kasutades järjest pöördfaaskolonni C18 ja anioniitkolonni. 3. REAKTIIVID Kõik reaktiivid peaksid olema analüütiliselt puhtad ja eelkõige sobivad kõrgefektiivse vedelikkromatograafia (HPLC) jaoks. 3.1. Soolhape (4 M). 3.2. Naatriumsulfiti vesilahus, 5 massi/mahuprotsenti. 3.3. Naatriumjodaadi põhilahus. Valmistatakse põhilahus, mis sisaldab 50 naatriumjodaati 100 ml vee kohta. 3.4. Kaaliumdivesinikortofosfaat. 3.5. Dinaatriumvesinikortofosfaat × 2H20. 3.6. HPLC liikuv faas: 3,88 g kaaliumdivesinikortofosfaati (3.4) ja 1,19 g dinaatriumvesinikortofosfaat × 2H2O-d (3.5) lahustatakse ühes liitris vees. Saadud lahuse pH on 6,2. 3.7. Universaalne indikaatorpaber, pH 1–11. 4. SEADMED 4.1. Tavalised laboriseadmed. 4.2. Paberfilter, läbimõõt 110 mm, Schleicher and Schuell nr 575 või samaväärne. 4.3. Kõrgefektiivne vedelikkromatograaf muudetava lainepikkusega detektoriga. 4.4. Kolonnid: pikkus: 120 mm; siseläbimõõt: 4,6 mm; arv: kaks järjestikku ühendatud kolonni; esimene kolonn – Necleosil R 5 C18 või samaväärne; teine kolonn – Vydac TM-301-SB või samaväärne. 5. ANALÜÜSI KÄIK 5.1. Proovi ettevalmistamine 5.1.1. Vedelad proovid (šampoonid) Ligikaudu 1,0 g proovi kaalutakse 10-ml suletavasse kalibreeritud klaastorusse või mõõtekolbi. Täiendatakse veega märgini ja segatakse. Vajaduse korral lahus filtreeritakse. Lahuse jodaadisisaldus määratakse kõrgefektiivse vedelikkromatograafia (HPLC) abil, nagu on kirjeldatud punktis 5.2. 5.1.2. Tahked proovid (seep) Proov tükeldatakse hoolikalt ja 100-ml suletavasse mõõtesilindrisse kaalutakse umbes 1,0 g katsekogust. Täiendatakse veega 50 ml-ni ja loksutatakse tugevasti üks minut. Tsentrifuugitakse ja filtreeritakse läbi filterpaberi (4.1) või lastakse segul seista vähemalt üks öö. Tarretisesarnast lahust loksutatakse tugevasti ja filtreeritakse läbi filterpaberi (4.1). Filtraadi jodaadisisaldus määratakse kõrgefektiivse vedelikkromatograafia (HPLC) abil, nagu on kirjeldatud punktis 5.2. 5.2. Kromatograafia Voolukiirus: 1 ml minutis. Detektori lainepikkus (4.2): 210 nm. Süstitav maht: 10 μl. Mõõtmine: piigi pindala. 5.3. Kalibreerimine 50-ml mõõtekolbidesse pipeteeritakse vastavalt 1,0, 2,0, 5,0, 10,0 ja 20,0 ml naatriumjodaadi põhilahust (3.3). Täiendatakse märgini ja segatakse. Saadud lahused sisaldavad vastavalt 0,01, 0,02, 0,05, 0,10 ja 0,20 mg naatriumjodaati milliliitri kohta. 10 μl kõiki jodaadi standardlahuseid süsitakse vedelikkromatograafi (4.2) ja saadakse kromatogramm. Määratakse jodaadi piigi pindala ja konstrueeritakse kõver, kus piigi pindala vastab naatriumjodaadi sisaldusele. 6. ARVUTAMINE Naatriumjodaadi sisaldus massiprotsentides arvutatakse järgmise valemi alusel: Naatriumjodaadi sisaldus massiprotsentides = Vc10 m kus: m – = katsekoguse (5.1) mass grammides, V – = punkti 5.1 kohaselt saadud proovilahuse kogumaht milliliitrites, c – = naatriumjodaadi sisaldus milligrammides milliliitri kohta vastavalt kalibreerimiskõverale (5.3). 7. KORRATAVUS [7] Kui naatriumjodaadisisaldus on 0,1 massiprotsenti, ei tohi ühest ja samast proovist samaaegselt tehtud kahe määramise tulemuste vahe ületada 0,002 %. 8. TÕESTAMINE 8.1. Põhimõte Kosmeetikatoote hapestatud lahuses redutseerub jodaat (IO3-) sulfiti toimel jodiidiks (I-) ja saadud lahust analüüsitakse kõrgefektiivse vedelikkromatograafia (HPLC) abil. Kui jodaadi retentsiooniajale vastav piik kaob pärast sulfitiga töötlemist, on algne piik tõenäoliselt jodaadi piik. 8.2. Analüüsi käik 5 ml punktis 5.1 kirjeldatud viisis saadud proovilahust pipeteeritakse koonilisse kolbi. Lahuse pH viiakse soolhappega (3.1) 3-ni või madalamale; universaalne indikaatorpaber (3.7). Lisatakse kolm tilka naatriumsulfiti lahust (3.2) ja segatakse. 10 μl saadud lahust süstitakse vedelikkromatograafi (4.2). Seda kromatogrammi võrreldakse sama proovi kohta punktis 5 kirjeldatud viisil saadud kromatogrammiga. [1] Need väärtused on orienteeruvad ning vastavad punktides 4.11, 4.12 ja 4.13 esitatud täpsetele massidele.NB:Kõnealuseid lahuseid võib valmistada teisiti. [2] Standard ISO 5725. [3] Standard ISO 5725. [4] Standard ISO 5725. [5] Standard ISO 5725. [6] Standard ISO 5725. [7] Standard ISO 5725. --------------------------------------------------