EUROOPA SÜSTEEMSETE RISKIDE NÕUKOGU SOOVITUS,

20. detsember 2012,

krediidiasutuste rahastamise kohta

(ESRN/2012/2)

2013/C 119/01

EUROOPA SÜSTEEMSETE RISKIDE NÕUKOGU HALDUSNÕUKOGU,

võttes arvesse Euroopa Parlamendi ja nõukogu 24. novembri 2010. aasta määrust (EL) nr 1092/2010 finantssüsteemi makrotasandi usaldatavusjärelevalve kohta Euroopa Liidus ja Euroopa Süsteemsete Riskide Nõukogu asutamise kohta, (1) eelkõige selle artikli 3 lõike 2 punkte b, d ja f ning artikleid 16 ja 18,

võttes arvesse Euroopa Süsteemsete Riskide Nõukogu 20. jaanuari 2011. aasta otsust ESRN/2011/1, millega võetakse vastu Euroopa Süsteemsete Riskide Nõukogu töökord, (2) eelkõige selle artikli 15 lõike 3 punkti e ning artikleid 18 kuni 20,

ning arvestades järgmist:

Praegune kriis on oluliselt mõjutanud krediidiasutuste rahastamistingimusi. Krediidi- ja pankadevahelised turud on tugeva seose tõttu krediidiasutuste ja riikide vahel, samuti vara kvaliteedi ja mõne krediidiasutuse ärimudeli jätkusuutlikkuse ebakindluse tõttu, jätkuvalt häiritud. Krediidiasutused on reageerinud sellele olukorrale, muutes oma rahastamisstruktuure ja varaportfelle.

29. juunil 2012. aastal tegi euroala tippkohtumine olulise sammu negatiivse seose lõhkumisel riikide ja krediidiasutuste vahel. Nähti ette ühtne järelevalvemehhanism ning EFSFi ja ESMi Euroopa vahendite otsene kasutamine pankade rekapitaliseerimisel/päästmisel ja kriisilahendusel. Sellele vaatamata kestab negatiivne sõltuvus konkreetsete krediidiasutuste ja riikide vahel. See suletud ring tuleb katkestada, et rahastamisturg saaks paremini funktsioneerida.

Praegu toimuv Euroopa Liidu krediidiasutusi reguleeriva seadusandluse reform (CRD IV pakett, (4) eelkõige selle sätted likviidsuskorra ning maksevõime taastamise ja kriisilahenduse raamistiku kohta) (5) on endiselt läbirääkimiste staadiumis. Ei ole selge, millal need ettepandud paketid lõplikult heaks kiidetakse ja jõustuvad, samuti pole selge erinevate instrumentide vaheliste seoste olemus. Seadusraamistiku suhtes selguse saamine tuleks kasuks mitte ainult krediidiasutustele, kelle suhtes see kehtib, vaid ka investoritele.

Kuigi ametiasutused, eelkõige keskpangad, on kasutanud erakorralisi meetmeid rahastamispingete vähendamiseks ja tingimuste loomiseks, et krediidiasutused saaksid tugevdada oma rahastamisstruktuure tulevikus, peavad ka krediidiasutused aktiivselt püüdlema jätkusuutlike rahastamisstruktuuride saavutamise suunas.

Krediidiasutuste rahastamisriskide ja rahastamise riskijuhtimise jälgimine ja hindamine riikide järelevalveasutuste poolt on oluline, et hinnata krediidiasutuste võimet läbi viia nende oma rahastamiskavasid ja vähendada avaliku sektori rahastamisallikale tuginemist. Samuti võib riikide järelevalveasutuste teostatav uuenduslike instrumentide ja tagamata hoiuselaadsete finantsinstrumentide kasutamise jälgimine kaasa aidata riskide õigeaegsele avastamisele, mis võimaldab võtta vajalikke järelevalvemeetmeid.

Riskijuhtimispoliitika kasutamine vara koormamisel on oluline, et tagada krediidiasutuste poolt nende koormatiste taseme jälgimine ja seega parem toimetulek võimalikes stressiolukordades.

Turu läbipaistvus aitab kaasa asümmeetrilise teabe käsitlemisele. Vajalik on selge, lihtne ja võrreldav teave, et turuosalised saaksid paremini eristada koormatiste riskiprofiile.

Euroopa ja riikide järelevalveasutuste poolt hea tava tuvastamine lihtsustab tagatud võlakirjade erinevate emissioonide võrdlust ja aitab kaasa paremale teabel põhinevale riskianalüüsile. Koormatistena kasutatavate finantsinstrumentidega seotud hea tava tuvastamine võib kaasa aidata samasugusele muude turgude edendamisele. Mõlemat liiki instrumentide omandamine on investoritele huvipakkuvam, kui saab vähendada neid reguleerivate õigusraamistike mõistmisega seotud kulusid. Seega on soovitav motiveerida hea tava kasutamist kõrgel kvaliteedistandardil.

Komisjoni ettepanekus ühtse järelevalvemehhanismi (7) (mis lepiti kokku nõukogus 12. detsembril 2012) loomise kohta nähakse ette konkreetse krediidiasutuste järelevalveülesande andmine Euroopa Keskpangale (EKP). Selle ülesande teostamisel loetakse EKPd pädevaks asutuseks asjaomaste liidu õigusaktide alusel ja tal on sama pädevus ja kohustused, mis on pädevatel asutustel nende aktide alusel.

ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA SOOVITUSE:

1. JAGU

SOOVITUSED

Soovitus A – rahastamisriskide ja rahastamise riskijuhtimise jälgimine ja hindamine järelevalveasutuste poolt

jälgida rahastamisstruktuuride arengut, et tuvastada uuenduslikud instrumendid, taotleda nende instrumentide kohta teavet ja analüüsida saadud teavet, et mõista riskide võimalikku nihkumist finantssüsteemis;

Soovitus B – vara koormamise riskijuhtimine asutuste poolt

Pangandusjärelevalve eest vastutavatel riikide järelevalveasutustel soovitatakse esitada krediidiasutustele järgmised nõuded:

Soovitus C – vara koormamise jälgimine järelevalveasutuste poolt

Soovitus D – turu läbipaistvus vara koormamise osas

EBA-l soovitatakse koostada suunised läbipaistvusnõuete kohta seoses krediidiasutuste vara koormamisega. Need suunised peaksid aitama tagada, et turul avaldatud teave on selge, kergelt võrreldav ja asjakohane. Võttes arvesse väheseid kogemusi seoses usaldusväärse ja tähendust kandva teabe avaldamisega, peaks EBA lähenemine olema järkjärguline, et minna üle rangemale avaldamiskorrale aasta pärast. Suunised peaksid nõudma krediidiasutustelt järgmise avaldamist:

Soovitus E – tagatud võlakirjad ja muud varasid koormavad instrumendid

2. JAGU

RAKENDAMINE

1. Tõlgendamine

d) „koormatud vara”– vara, mis on kas otseselt või kaudselt panditud või on mis tahes tehingu tagatiseks või krediidikvaliteedi parandamiseks;

Lisa on käesoleva soovituse lahutamatu osa. Põhiteksti ja lisa vastuolu korral on ülimuslik põhitekst.

2. Rakendamise kriteeriumid

3. Edasine ajakava

Adressaadid peavad ESRNile ja nõukogule esitama aruande käesolevast soovitusest tulenevate meetmete võtmise kohta või esitama piisavad põhjendused nende võtmata jätmise kohta kooskõlas järgmiste tähtaegadega.

31. detsembriks 2013 peab EBA edastama soovituse C punktis 3 osutatud suunised ESRNile ja nõukogule ning vahearuande ettepanekuga soovituse C punkti 4 täitmise kava kohta;

4. Jälgimine ja hindamine

Haldusnõukogu hindab adressaatide aruandeid võetud meetmete ja põhjenduste kohta ning otsustab asjakohastel juhtudel, kas käesolevat soovitust on järgitud ja kas adressaatide põhjendused tegevusetuse kohta on piisavad.

(1) ELT L 331, 15.12.2010, lk 1.

(2) ELT C 58, 24.2.2011, lk 4.

(3) EBA „Recommendation on the creation and supervisory oversight of temporary capital buffers to restore market confidence” (EBA/REC/2011/1).

(4) Ettepanek Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi kohta, mis käsitleb krediidiasutuste tegevuse alustamise tingimusi ning krediidiasutuste ja investeerimisühingute usaldatavusnõuete täitmise järelevalvet ning millega muudetakse Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiivi 2002/87/EÜ, milles käsitletakse finantskonglomeraati kuuluvate krediidiasutuste, kindlustusseltside ja investeerimisühingute täiendavat järelevalvet (KOM(2011) 453 lõplik), ning ettepanek Euroopa Parlamendi ja nõukogu määruse kohta, mis käsitleb krediidiasutuste ja investeerimisühingute usaldatavusnõudeid (KOM(2011) 452 lõplik).

(5) Ettepanek: Euroopa Parlamendi ja nõukogu direktiiv, millega luuakse krediidiasutuste ja investeerimisühingute maksevõime taastamise ja kriisilahenduse raamistik ning muudetakse nõukogu direktiive 77/91/EMÜ ja 82/891/EÜ, direktiive 2001/24/EÜ, 2002/47/EÜ, 2004/25/EÜ, 2005/56/EÜ, 2007/36/EÜ ja 2011/35/EL ning määrust (EL) nr 1093/2010 (KOM(2012) 280/3).

(6) Euroopas on need standardid vastu võetud komisjoni 3. novembri 2008. aasta määrusega (EÜ) nr 1126/2008, millega võetakse vastu teatavad rahvusvahelised raamatupidamisstandardid kooskõlas Euroopa Parlamendi ja nõukogu määrusega (EÜ) nr 1606/2002 (ELT L 320, 29.11.2008, lk 1).

(7) Ettepanek nõukogu määruse kohta, millega antakse Euroopa Keskpangale eriülesanded seoses krediidiasutuste usaldatavusnõuete täitmise järelevalve poliitikaga (KOM(2012) 511 lõplik).

(8) ELT L 177, 30.6.2006, lk 1.

(9) EÜT L 135, 31.5.1994, lk 5.

KREDIIDIASUTUSTE RAHASTAMIST KÄSITLEVA SOOVITUSE LISA

Sisukord

KOKKUVÕTE

SISSEJUHATUS

I. RAHASTAMISSTRUKTUURIDE JA VARADE ARENG

I.1. Tagatud vs . tagamata rahastamine

I.2. Tagatud rahastamise areng

I.2.1. Tagatud võlakirjad

I.3. Tagamata rahastamise areng

I.3.1. Kliendihoiused

I.4. Uuenduslik rahastamine

I.4.1. Likviidsust lisavad vahetustehingud

I.4.2. Struktureeritud tooted ja börsil kaubeldavad fondid

I.5. Avaliku sektori toetus praeguses pingeolukorras

I.6. Rahastamisstruktuuride arengu mõjurid

I.6.1. Uute ja ettevalmistavate õigusaktide mõju pankade rahastamisele

I.7. Finantsvõimendus ja varade jaotus

II. VARA KOORMAMINE: KÜSITLUSE ANDMED

II.1. Vara koormatuse tase

II.2. Ületagatuse mõju koormatuse tasemele

II.3. Erinevate tehingute roll vara koormatuses

III. RISKID

III.1. Vara koormamisega seotud riskid

III.1.1. Kindlustamata laenuandjate struktuuriline allutatus

III.1.2. Küsimused, mis on seotud tulevase juurdepääsuga tagamata turgudele

III.1.3. Läbipaistvuse ja korrektse hinnakujundusega seotud küsimused

III.1.4. Suurenenud rahastamis- ja likviidsusriskid

III.1.5. Tingimuslik koormamine

III.1.6. Muud vara koormamisega seotud riskid

III.1.7. Teatud toodete või tehingutega seotud muud riskid

III.1.8. Riskide realiseerumist põhjustavad tegurid

III.1.9. Vara koormamise jätkusuutlikkus

III.1.10. Vara koormamise mõju reaalmajandusele

III.2. Uuendusliku rahastamisega seotud riskid

III.2.1. Läbipaistvus, kindlustunne, juhtimise ja järelevalvega seotud raskused

III.2.2. Omavaheline seotus

III.2.3. Kohtuvaidluste ja mainega seotud riskid, tarbijakaitse

III.2.4. Likviidsust lisavate vahetustehingutega seotud spetsiifilised riskid

III.3. Kontsentratsioonirisk

III.4. Finantsvõimenduse surve riskid

IV. RAHASTAMISSTRUKTUURIDE JÄTKUSUUTLIKKUS (KESKMINE JA PIKK PERSPEKTIIV)

IV.1. Kliendihoiuste suurem roll

IV.2. Tagamata ja tagatud hulgirahastamise roll

IV.3. Jätkusuutliku rahastamisstruktuuri omadused

IV.4. Rahastamise nõudlus ja pakkumine

V. POLIITIKAMEETMED

EESMÄRGID

SOOVITUSTE RAKENDAMISE PÕHIMÕTTED

KÕIKIDE SOOVITUSTE PUHUL JÄRGITAVAD MEETMED

SOOVITUSED

V.1. Soovitus A – rahastamisriskide ja rahastamise riskijuhtimise jälgimine ja hindamine järelevalveasutuse poolt

V.1.1. Majanduslikud kaalutlused

V.1.2. Hinnang, sealhulgas eelised ja puudused

V.1.3. Meetmed

V.1.4. Meetmetest teavitamine

V.2. Soovitus B – vara koormamise riskijuhtimine asutuste poolt

V.3. Soovitus C – vara koormamise jälgimine järelevalveasutuste poolt

V.3.1. Majanduslikud kaalutlused (soovitused B ja C)

V.3.2. Hinnang, sealhulgas eelised ja puudused (soovitused B ja C)

V.3.3. Meetmed (soovitused B ja C)

V.3.4. Meetmetest teavitamine – soovitus B

V.3.5. Meetmetest teavitamine – soovitus C

V.4. Soovitus D – turu läbipaistvus vara koormamise osas

V.4.1. Majanduslikud kaalutlused

V.4.2. Hinnang, sealhulgas eelised ja puudused

V.4.3. Meetmed

V.4.4. Meetmetest teavitamine

V.5. Soovitus E – tagatud võlakirjad ja muud varasid koormavad instrumendid

V.5.1. Majanduslikud kaalutlused

V.5.2. Hinnang, sealhulgas eelised ja puudused

V.5.3. Meetmed

V.5.4. Meetmetest teavitamine

V.6. ESRN võtab arvesse muid algatusi

VI. VARADE KOORMAMISE JA UUENDUSLIKU RAHASTAMISE KOHTA LÄBI VIIDUD KÜSITLUSE TULEMUSED: METOODILINE JA STATISTILINE MÄRKUS

VI.1. Metoodiline märkus

VI.1.1. Andmekogumi üldine kirjeldus

VI.1.2. Metoodilised aspektid

VI.1.3. Andmete kvaliteedikontroll

VI.2. Vara koormamine

VI.2.1. Koormatuse tase

VI.2.2. Koormatud varade ja neile vastavate kohustuste tähtajad

VI.3. Tagatud rahastamine

VI.4. Vastaspooled

KOKKUVÕTE

Pankade rahastamisstruktuurides on viimastel aastatel toimunud märkimisväärsed muudatused. Käesolevas lisas antakse ülevaade Euroopa Liidu pankade rahastamisallikate ja -struktuuride arengust ja sellest tulenevatest riskidest ning käsitletakse ettepanekuid riskide maandamiseks.

Olulisimaks muutuseks on tagatud rahastamise suhtelise osatähtsuse kasv, mille on kaasa toonud investorite riskikartlikkus ja reguleerimistegevus, eelkõige Baseli raamistiku kapitali- ja likviidsusnõuded ning Solventsus II direktiiv. Sellise arengu tagajärjel on kasvanud nõudlus tagatiste järele (ka avaliku sektori rahastamisallikatest) ning kõrgekvaliteediliste tagatisvarade pakkumine väheneb, samal ajal kui pangad vajavad stabiilseid rahastamisallikaid, et säilitada laenuandmine reaalmajandusele. Investorite ebakindlus on praeguse riigivõlakriisiga seoses kasvanud ning seetõttu toetuvad pangad üha enam avaliku sektori rahastamisallikatele. Keskpangad on samal ajal võtnud erakorralisi meetmeid, sealhulgas teostanud pikemaajalisi operatsioone ja laiendanud tagatisvarade loetelu.

Pangad toetuvad ka üha enam klientide hoiustele ja pankade konkurents nende nimel on tihenenud. Hoiustele tuginemine on olnud osaliselt edukas, kuid nendega kaasnevad ka riskid, sest konkurentsi keskkonnas võivad hoiused muutuda volatiilsemaks. Samuti tehakse klientidele üha uuenduslikumaid pakkumisi, millest ei ole alati lihtne aru saada. Mõni pank on hakanud kasutama uuenduslikke tooteid, eelkõige likviidsust lisavaid vahetustehinguid, kuna pangad soovivad hankida konkurentsivõimelist rahastamist. Sellistest arengutest tervikliku ülevaate andmiseks hinnatakse soovituse lisas rahastamisstruktuuride jätkusuutlikkust ning nende mõju finantssektorile ja reaalmajandusele.

Erilist tähelepanu pööratakse järgmisele kolmele riskiallikale: 1) vara koormamine, 2) uuenduslik rahastamine ja 3) riskikontsentratsioon.

Tagatud rahastamine on aidanud pankadel praeguses raskes olukorras toime tulla, sest see võimaldab rahastamisallikaid mitmekesistada ja vähendab vastaspoole riske. Kriisiolukorras on tagatud rahastamine mitmel viisil kasulik, kuid käesolevas lisas hinnatakse siiski ka riske, mis kaasnevad vara ülemäärase koormamisega. Esiteks suurendab see veelgi muude laenuandjate ja eelkõige hoiustajate allutatust, mis on problemaatiline, kui pidada silmas näiteks hoiuste tagamise skeemidesse kuuluvate vahendite võimalikku kasutamist. Vara ulatuslik koormamine võib negatiivselt mõjutada tulevast juurdepääsu tagamata turgudele ja raskendada riskide korrektset hindamist, kahjustades seega ka ressursside tõhusat kasutamist. Lisaks on varade tingimuslik koormamine üldjuhul protsükliline ja suureneb pingelistel perioodidel tulenevalt tagatisnõuete automaatsest karmistumisest. Varade ulatuslikum koormamine süsteemis raskendab ka likviidsuse ja rahastamise juhtimist ning võimendab tagatiste taaskasutamisega seotud riske. Asutusi, kelle varad on ulatuslikult koormatud, on ka keeruline tõhusalt juhtida; samuti on raskendatud nende järelevalve.

Uuenduslik rahastamine on üldjuhul vähem läbipaistev ning see raskendab rahastamise haldamist ja järelevalvet. Iseäranis juhul, kui selliseid tooteid müüakse jaeklientidele, suurendab läbipaistvuse puudumine maineriskide ja kohtuvaidlustega seotud riskide materialiseerumise tõenäosust. Riskide kontsentratsiooni analüüsitakse neljast aspektist: investorite baas, instrumendid, tähtajad ja geograafiline ulatus.

Kui vaadelda rahastamisstruktuure terviklikust perspektiivist, siis on mitmekesine rahastamisstruktuur hädavajalik, et tagada krediidiasutuste suutlikkus stressiolukordadega toime tulla. Seega tuleks vältida liigset tuginemist üksikutele rahastamisallikatele ning eriti tagatud rahastamisele. Lisaks peaksid finantseerimisasutused oma rahastamiskavade elluviimise suutlikkuse hindamisel arvesse võtma ka teiste asutuste tegevust. Eelkõige tuleks silmas pidada, mil määral tuginetakse klientide hoiustele, sest need võivad tiheneva konkurentsi keskkonnas muutuda vähem stabiilseks rahastamisallikaks. Krediidiasutused on juba loonud jaeklientidele mõeldud rahastamisvahendeid, mis küll sarnanevad hoiustega, ent millega kaasnevad riskid on teistsugused, sest need rahastamisvahendid ei kuulu hoiuste tagamise skeemidesse.

Analüüsi põhjal esitatakse mitmeid soovitusi.

Arvestades, et turgudel esineb jätkuvalt häireid ja krediidiasutused vajavad stabiilseid rahastamiskavasid, soovitatakse riikide järelevalveasutustel ja Euroopa Pangandusjärelevalvel lühema aja jooksul jälgida ja hinnata rahastamis- ja likviidsusriske ning agregeeritud tasandil ka rahastamiskavade elujõulisust eri riikides ja Euroopa Liidus. Järelevalveasutustel soovitatakse eelkõige hinnata krediidiasutuste kavasid vähendada tuginemist avaliku sektori rahastamisallikatele. Rahastamis- ja likviidsusriskide analüüsimisel soovitatakse järelevalveasutustel pöörata erilist tähelepanu uuenduslike instrumentide kasutamisele, millega võivad kaasneda süsteemsed riskid. Samuti tuleks kaaluda, milliseid riske kujutavad endast jaeklientide jaoks tagamata hoiuselaadsed finantsinstrumendid, ning analüüsida nende võimalikku negatiivset mõju tavapärastele hoiustele.

Soovituste eesmärk on luua laiapõhjaline strateegia, mille abil käsitleda varade koormamisega seotud küsimusi. Lühikese aja jooksul soovitatakse võtta kooskõlastatud meetmeid, et veelgi tõhustada varade koormamisega seotud likviidsus- ja rahastamisriskide juhtimist krediidiasutustes. Järelevalve teostajatel soovitatakse järjekindlamalt kontrollida ja hinnata, mil määral on varad koormatud, milline on eri liiki koormatiste areng ning millist mõju avaldavad varade koormatusele stressiolukorrad. Tähtis on turgude läbipaistvust käsitlev soovitus, mille eesmärk on mõjutada rahastamise pakkumist, hõlbustades eelkõige vara koormamisega seotud riskide hindamist.

Arvestades, et tagatud võlakirjadel on pankade rahastamisstruktuurides suhteliselt suur tähtsus ning nendega kaasnevad ka riskid (nt õiguskindlusetus mõnes liikmesriigis ja erinevused avalikustamisnõuetes), soovitatakse riikide järelevalveasutustel luua stiimuleid nii avaliku sektori kui ka erasektori heade tavade rakendamiseks. Veel soovitatakse, et esimese etapi järel hakkaks Euroopa Pangandusjärelevalve selliseid algatusi kooskõlastama ja häid tavasid identifitseerima ning analüüsiks ka turgude toimimist kokkulepitud põhimõtete kohaselt. Samuti peaks Euroopa Pangandusjärelevalve kaaluma, kas ta võib kasutada oma volitusi formaalse mehhanismina heade tavade kehtestamiseks või oleks asjakohane edastada küsimus võimalike edasiste meetmete võtmiseks Euroopa Komisjonile. Seejuures tuleks arvesse võtta võimalikku mõju muude tahkude puhul hästi toimivatele turgudele. Teises etapis peaks Euroopa Pangandusjärelevalve kaaluma, kas on muidki finantsinstrumente, millega varasid koormatakse ning mille puhul tuleks võtta samasuguseid meetmeid.

ESRN ei esita küll soovitusi muude rahastamisturgude toimimise ergutamiseks, kuid tõstab esile mõningaid erasektori algatusi, mis on seotud näiteks väärtpaberistamisega ja tagatud võlakirjade liigitamisega, sest need võivad aidata taastada mõne finantstoote usaldusväärsust.

SISSEJUHATUS

Hiljutine kriis sai alguse aastatel 2007–2008 aset leidnud sündmustest, mille käigus hulgi- ja jaeturgude areng tõi esile mõne varaliigi (nt kõrge riskisusega eluasemelaenud Ameerika Ühendriikides ja mujal) ja ärimudeli (nt sõltuvus lühiajalisest hulgirahastamisest) haavatavuse. Sellest ajast on kriisi olemus muutunud ja kujunenud pikaajaliseks. Kehva majanduskasvu tingimustes on mõne Euroopa Liidu ja eriti euroala riigi praegused nõrkused ning mõne pangasüsteemi puudujäägid negatiivselt võimendunud. Selles olukorras on tugev seos pankade ja riikide rahastamiskulude vahel ning ebakindlus seoses mõne panga varade kvaliteediga ja pankade ärimudelite jätkusuutlikkusega viinud selleni, et laenuturgude ja pankadevaheliste turgude toimimine ei ole elavnenud ning pankadel on olnud raskusi oma bilansside juhtimisel.

Olukorda on sekkunud ametiasutused ning keskpangad on võtnud otsustavaid meetmeid, et pangad oleksid suutelised ise ennast rahastama. Ka järelevalve teostajad on astunud samme, et toetada kapitali kasvu, suurendada läbipaistvust ja tegeleda varade kvaliteeti puudutavate küsimustega.

Pangad omakorda on teinud muudatusi oma rahastamisstruktuurides ja varade portfellis. Lisas käsitletakse ka pankade rahastamisallikates ja -struktuurides toimunud muutusi ning hinnatakse, kas selline areng toob kaasa süsteemseid riske.

Samuti vaadeldakse ELi pankade rahastamisstruktuure ja nende arengut viimastel aastatel. Erilist tähelepanu pööratakse tagatud rahastamise ja muude tagatud tehingute kasvavale tähtsusele ning sellega kaasnevale vara koormamise tasemele. Mõni pank on tõenäoliselt kriisi tagajärjel kasutusele võtnud uuenduslikumad rahastamisallikad, mis ei ole sageli piisavalt läbipaistvad ning võivad mõjutada varade koormamist. Lõpuks käsitletakse eespool kirjeldatud arengu üldisemaid tagajärgi pankade rahastamisstruktuuride jätkusuutlikkuse seisukohalt.

Lisas hinnatakse ka, kas ja mil määral tuleks sellisele arengule tähelepanu pöörata tegevuspõhimõtete kujundamisel. Osa riskidest peetakse märkimisväärseks ja nende ohjamiseks pakutakse mitmesuguseid tegevusviise, milles võetakse arvesse praegust olukorda. Kriis jätkub, turgude olukord on ebastabiilne ja seetõttu tuleb olukorrale pöörata erilist tähelepanu.

Analüüsi aluseks on erinevad andmekogumid, mis aitavad praegust olukorda ja selle tekkepõhjuseid paremini kirjeldada. Ehkki järelevalve- ja muud ametiasutused juba kontrollivad pankade bilansse ja bilansside suhtes kehtivad turgude läbipaistvuse eeskirjad, oli siiski vaja teha ad hoc küsitlus, et saada teavet eelkõige uuenduslike rahastamisallikate kohta ning selle kohta, mis liiki varad ja mil määral on koormatud.

Soovituse lisa jaguneb kuueks osaks. I osas käsitletakse ELi pankade rahastamisstruktuuride arengut ja praegust olukorda. II osas analüüsitakse ESRNi kogutud andmeid vara koormamise kohta ning III osas vaadeldakse seonduvaid riske. IV osas analüüsitakse rahastamisstruktuuride jätkusuutlikkust üldisemalt ning V osa sisaldab ESRNi soovitusi. VI osa sisaldab metodoloogilist ja statistilist lisateavet ESRNi küsitluse kohta, mis käsitleb vara koormamist ja uuenduslikke rahastamisvahendeid.

I. RAHASTAMISSTRUKTUURIDE JA VARADE ARENG

Rahastamisallikate ja -struktuuride viimaste aastate arengut analüüsides tuleb silmas pidada, et seda on mõjutanud jätkuv pikaajaline kriis. Laenu- ja pankadevahelistel turgudel on esinenud tõsiseid häireid ning eelkõige euroala riikide ja finantssüsteemide haavatavust silmas pidades on pangad kohandanud nii oma rahastamisstruktuure kui ka varaportfelle.

Kui võrrelda euroala pankade (1) bilansside rahastamisstruktuuri aastatel 2005 (enne finantskriisi) ja 2011, võib näha, et suurima osa pankade kohustustest moodustavad jätkuvalt hoiused (v.a rahaloomeasutuste hoiused; vt joonis 1). Klientide hoiuste osatähtsus pankade kohustustes on kasvanud juba alates 2008. aastast ning hoiuste tähtajad on pikenenud (2) (vt osa I.3.1).

Joonis 1

Kohustuste jagunemine 2005. ja 2011. aastal

Alates 2005. aastast on kohustustes suurenenud rahaloomeasutuste hoiuste osakaal. Finantstehinguid käsitlevate andmete kohaselt on hoiuste osatähtsus alates 2005. aasta lõpust kasvanud 12 %.

Tuleks siiski märkida, et see komponent hõlmab ka keskpankade pakutavat rahastamist. Keskpankade ja muude ametiasutuste reaktsioon laenu- ja pankadevaheliste turgude toimimise häiretele on viimastel aastatel märkimisväärselt suurendanud keskpankade pakutava rahastamise ning eelkõige eurosüsteemilt saadava rahastamise kättesaadavust ja tuginemist riigitagatisega laenudele (vt osa I.5).

Tähtsuselt kolmandal kohal on pikaajalised võlaväärtpaberid, mis moodustasid 14 % pankade kohustuste kogumahust. Võlaväärtpaberite puhul on pankade rahastamisstruktuuris viimastel aastatel toimunud muutus tagatud rahastamise, sealhulgas tagatud võlakirjade suunas (vt osad I.1 ja I.2). Turgude kindlustunde vähenemine on ühtlasi kaasa toonud pankadevaheliste piiriüleste tehingute märkimisväärse vähenemise, mille tagajärjel tähtajad lühenevad ja laenude intressimäärad tõusevad. Taoline tehingute taaskoondumine riikide piiresse jätkub.

Eespool öeldust võib järeldada, et küsitluses (3) osalenud pankade puhul sõltub nende kohustuste struktuuri muutus panga (ja selle päritoluriigi) krediidireitingust, kusjuures haavatavamates riikides asuvates pankades ja haavatavamates pankades on tagatud rahastamise osatähtsus kasvanud suuremal määral ning samal ajal on vähenenud tagamata võlainstrumentide kasutamine. Samuti näib, et need pangad on tugevdanud oma hoiusebaasi rohkem kui kõrgema krediidireitinguga pangad (vt joonis 2).

Joonis 2

Erineva krediidireitinguga pankade rahastamisstruktuur 2007. ja 2011. aasta lõpus

Muutused pankade kohustustes kajastavad ka muutusi ärimudelites. Enne kriisi olid ELi pankade strateegiad valdavalt varapõhised, mis viis liigse finantsvõimenduseni, sest madala hinnaga rahastamine oli eelkõige hulgiturgudel laialdaselt kättesaadav. Kriis ning selle tagajärjel toimunud muutused likviidsuse ja rahastamise kättesaadavuses sundisid panku oma strateegiaid kohandama ning keskenduma kohustustepõhistele strateegiatele.

I.1. Tagatud vs. tagamata rahastamine

Kriisieelse kümnendiga võrreldes on pangad alates 2007. aasta lõpust emiteerinud märkimisväärselt vähem keskmise ja pikema tähtajaga võlainstrumente. Finantskriis mõjutas negatiivselt nii tagamata kui ka tagatud rahastamist, kuid viimastel aastatel on ELi pangad emiteerinud oluliselt rohkem tagatud võlakirju kui kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata võlakirju (vt joonis 3). Seega on toimunud muutus tagatud võlakirjade suunas (vt joonis 4). See suundumus peatus 2012. aastal osaliselt seetõttu, et ääreriikide emitentide jaoks, kes emiteerisid 2010. ja 2011. aastal suure osa tagatud võlakirjadest, oli juurdepääs turule valdava osa 2012. aasta jooksul piiratud.

Joonis 3

Muutus tagatud võlakirjade ja kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata võlakirjade emissioonis aastatel 2007–2011 (indeks: 100 = 2007)

Joonis 4

Tagatud ja tagamata võlakirjade emissioon ajavahemikus 2009 – september 2012 (protsentides)

Üldine suundumus ei näita siiski eri riikide ja pankade arengu erinevusi. Viimasel paaril aastal on emissioon vähenenud enim nende riikide pankades, kes on kriisi tagajärjel haavatavamad. Sellised pangad emiteerisid ka oluliselt suuremal määral tagatud võlainstrumente (sageli hoidsid pangad need alles tagatisena kasutamise eesmärgil) ning eriti riigitagatisega võlainstrumente. Madalama krediidireitinguga panganduskontsernidel (isegi kui need asusid tugevama reitinguga riikides) oli raskem hankida hulgirahastamist erasektorist.

Pankadevahelise rahastamise kohta näitavad eurorahaturu küsitlusandmed, (4) et pärast aastatepikkust pidevat kasvu hakkas tagamata turgudel toimuv tegevus 2008. aastal vaibuma ning vähenes märkimisväärselt veelgi 2009.–2010. aastal seoses vastaspooltest tulenevate riskide kartusega. 2011. aastal tagamata laenuvõtmine küll mõnevõrra kasvas, kuid selle maht jäi siiski kriisieelsest tasemest tuntavalt allapoole. Ka tagamata laenuandmise suhteline osatähtsus vähenes 2012. aastal jätkuvalt. Tagamata turgude käive kahanes tol aastal 36 %. Pankadevahelise tagamata laenuvõtmise vähenemist tasakaalustas teataval määral rahastamine repotehingute kaudu, mis hakkas pärast 2008. aastal toimunud langust 2009. aastal taas kasvama, kuid vähenes 2012. aastal jälle 15 %. Tagatud turgudel oli tegevus suhteliselt jätkusuutlikum. Osaliselt oli selle põhjuseks elektrooniliste platvormide ning eelkõige kesksete vastaspoolte kauplemissüsteemide sagedasem kasutamine tagatud tehingute teostamisel. Küsitlusandmete kohaselt on kesksete vastaspoolte kaudu kliiritud tehingute arv tagatud turgudel alates 2008. aastast märkimisväärselt suurenenud ning 2012. aastal moodustasid need juba 55 % (2011. aastal 51%) tagatud turgudel teostatud tehingutest.

I.2. Tagatud rahastamise areng

ELi pankade (v.a Saksamaa pangad) tagatud võla jääk püsis 2009. aasta lõpust kuni 2012. aasta esimese kvartalini suhteliselt stabiilsena, kuid tegelikult mõnes riigis (nt Hispaanias, Itaalias ja Rootsis) tagatud võlgade maht kasvas ning teistes riikides (Iirimaal, Madalmaades ja Ühendkuningriigis) samal ajal vähenes (5).

Mõni pank hakkas suurendama potentsiaalset väärtpaberistamist ja tagatud võlakirjade emiteerimist, et kasutada neid tagatisvaradena eelkõige keskpankade refinantseerimisoperatsioonides (vt lähemalt I.5 osa). Selline tegevus isaloomustas madalama krediidireitinguga finantseerimisasutusi eelkõige 2011. ja 2012. aastal.

Algusetapis kasutati ulatuslikult väärtpaberistamist: kui 2008. aastal oli emissiooni maht rekordilised 711 miljardit eurot, siis enda bilanssi ei jätnud pangad sellest alles üksnes 5 % väärtpaberitest. Aastatel 2008–2011 emiteeriti oma bilansis hoidmiseks märkimisväärselt rohkem varaga tagatud väärtpabereid kui tagatud võlakirju.

2012. aasta esimese üheksa kuu jooksul hoogustus oma bilansis hoitavate tagatud võlakirjade emiteerimine ning need moodustasid rohkem kui ühe kolmandiku kogu tagatud võlakirjade emissioonist (vt joonis 5). Vähemalt 2012. aasta esimeses kvartalis püsis potentsiaalse väärtpaberistamise osatähtsus siiski eespool nimetatust märkimisväärselt suuremana.

Joonis 5

Potentsiaalne väärtpaberistamine ja tagatud võlakirjade emiteerimine ELis

I.2.1. Tagatud võlakirjad

Tagatud võlakirjadel on tagatud rahastamises tähtis roll. Kui esialgu kasutas neid rahastamisallikana vaid mõni riik, siis nüüd on neist saanud pankade jaoks tähtis pikaajaline rahastamisallikas mitmes riigis (vt joonis 6). 2003. aastal moodustasid 95 % kõigist ringluses olnud tagatud võlakirjadest üksnes nelja riigi (Hispaania, Prantsusmaa, Saksamaa ja Taani) pankade ja hüpoteegipankade emiteeritud võlakirjad, kuid 2010. aastal oli nende riikide osatähtsus tagatud võlakirjade emiteerimisel üksnes 66 % (vt joonis 7).

Joonis 6

Ringluses olevad tagatud võlakirjad

Joonis 7

Ringluses olevate tagatud võlakirjade osatähtsus riikide kaupa (osatähtsus ELi kogunäitajas)

Tagatud võlakirjade hinnavahed on nii esmas- kui ka järelturgudel püsinud väiksemad kui samaväärsete kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata võlakirjade puhul ning see on muutnud tagatud võlakirjad rahastamisinstrumendina atraktiivsemaks eelkõige eluasemelaenude puhul. Ka asjaolu, et reitinguagentuurid hindavad tagatud võlakirju märkimisväärselt kõrgema reitinguga kui sama emitendi kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata võlakirju, on muutnud tagatud võlakirjad investorite jaoks veelgi huvipakkuvamaks.

I.3. Tagamata rahastamise areng

Kui 2009. ja 2010. aastal püsis tagamata võlgade jääk küllaltki stabiilsena, siis 2011. aasta esimeses kvartalis hakkas see vähenema. Kahanes ka tagamata võla jäägi osatähtsus koguvõla jäägis, mis moodustas 2009. ja 2010. aastal ligikaudu 40 % ning hakkas 2011. aasta esimeses kvartalis langema, alanedes hiljuti 30 % tasemele. Areng oli ELi riikides erinev, kuid kõige ulatuslikum tagamata võla jäägi vähenemine toimus valdavalt riikides, kus kriisi mõju oli tugevaim (eelkõige Itaalias ja Portugalis). Tagamata võla osatähtsus vähenes ka madalama krediidireitinguga panganduskontsernides, mille asukoht on kõrge krediidireitinguga riikides.

I.3.1. Kliendihoiused

Ehkki kliendihoiuste osatähtsus pankade kohustustes on üldjoontes kasvanud (vt joonis 1), ei ole pankadel olnud lihtne suurt hoiusebaasi säilitada (vt joonis 8). See on valdavalt tingitud asjaolust, et konkurents on muutunud tihedamaks ning turul on palju panku, kes pakuvad mitmesuguseid teenuseid. Lisaks ei ole osa säästude kogujatest huvitatud siduma oma varasid madala intressiga hoiustega.

Joonis 8

Riikide finantssektorivälise erasektori hoiuste osatähtsus varade kogumahus (protsentides)

2009.–2012. aastani püsis laenude ja hoiuste suhtarv praktiliselt muutumatuna (vt joonis 9). 2011. aasta esimeses kvartalis toimus küll teatav langus, kuid seejärel suhtarv taastus ning on viimastes kvartalites olnud suhteliselt stabiilne ligikaudu 150 % tasemel. Erinevalt rahaturufondide arengust on hoiuste maht püsinud kogu kriisi vältel stabiilsena, välja arvatud pingeolukorras mõnes üksikus riigis. Osaliselt on selle põhjuseks Euroopa Liidu ühtlustatud hoiuste tagamise skeemid. Alates 2011. aasta teisest poolest on mõne riigi hulgiturgudel toimunud hoiustes siiski liikumisi, sealhulgas piiriüleselt (vt joonis 10).

Joonis 9

Laenude ja hoiuste suhtarv mõnes suures ELi panganduskontsernis

Joonis 10

ELi mitterahaloomeliste finantsasutuste piiriülesed hoiused

I.4. Uuenduslik rahastamine

Tavapäraste rahastamisallikate kõrval kasutavad pangad oma rahastamis- või likviidsusolude parandamiseks vähemal või rohkemal määral ka muid instrumente.

I.4.1. Likviidsust lisavad vahetustehingud

Likviidsust lisavaid vahetustehinguid on mitut liiki, kuid üldjuhul on tegemist tagatud laenudega, mille eesmärk on parandada likviidsusolukorda ning mille puhul antakse laenuks väga likviidseid varasid (nt sularaha ja riigivõlakirjad) ja laenu tagatiseks on vähem likviidsed tagatisvarad (nt varaga tagatud väärtpaberid).

Varade koormamist ja uuenduslikku rahastamist käsitleva ESRNi küsitluse tulemused näitavad, et 7 % pankade koguvarast on seotud rahastamisega, mis on saadud sularahatagatisega likviidsust lisavate vahetustehingute (repotehingud) kaudu ning pantides pöördrepotehingute tagatisi. Kui võrrelda 2007. ja 2011. aasta andmeid, ei ole selles osatähtsuses suuri muutusi toimunud. Ainsaks erinevuseks on, et 2007. aastal eelistasid pangad tavalistele repotehingutele pöördrepotehinguid (6).

Sama küsitluse kohaselt püsib väärtpaberilaenude osatähtsus valdava osa finantseerimisasutuste puhul jätkuvalt väiksena – nende kaudu saadud rahastamine moodustas keskmiselt 0,7 % pankade koguvaradest ning üheski küsitluses osalenud pangas ei ületanud selle osatähtsus 3,5 %. Väärtpaberilaenud on siiski tugevalt koondunud ning valdavalt just suurtesse pankadesse. Väärtpaberilaenudega tegeles vaid 19 panka (47st) ning sel viisil saadud rahastamisest 67 % laekus nelja panga kätte. Väärtpaberilaenude turgu valitsevad Ühendkuningriik (44 %), Saksamaa (22 %) ja Prantsusmaa (19 %) ning neile järgnevad Madalmaad, Itaalia ja Rootsi.

I.4.2. Struktureeritud tooted ja börsil kaubeldavad fondid

Kriis on avaldanud mõju struktureeritud toodete turgudele (7). Euronext Amsterdami, Brüsseli, Lissaboni ja Pariisi börsidel kaubeldavate struktureeritud väärtpaberite aastakäive kasvas 2000. aastate keskpaigas märkimisväärselt, kuid vähenes pärast kriisi algust järsult (vt tabel 1).

Tabel 1

Struktureeritud toodete käive (miljardites eurodes)

2005 2006 2007 2008 2009 2010 11,5 23,6 34,0 28,9 23,0 26,1 Allikas: NYSE Euronext.

Struktureeritud toodete kasutamine pankade rahastamisel (8) on Euroopas riigiti väga erinev ning sõltub turgude suurusest ja iga riigi pankade rahastamisstruktuurist. 2011. aasta lõpu seisuga oli struktureeritud toodete osatähtsus Belgias 226 miljardit eurot, Saksamaal 157 miljardit eurot, Prantsusmaal 84 miljardit eurot ja Itaalias 82 miljardit eurot (kokku kaks kolmandikku kõigist struktureeritud toodetest). Tuleks siiski märkida, et struktureeritud tooted ei ole pärast kriisi turule toodud uuenduslikud rahastamisvahendid.

Börsil kaubeldavad fondid on uuenduslik rahastamisvahend, mille kohta on avaldatud palju teavet. Börsil noteeritud fondide kasutamine rahastamise hankimisel on tegelikult veelgi laiaulatuslikum, sest pankadel on võimalik kasutada ka muid eurofonde või kombineerida kogutulu vahetustehinguid ning väärtpaberilaene. ESRNi küsitlusest saadud andmete põhjal võib öelda, et börsil kaubeldavaid fonde kasutatakse rahastamise hankimiseks väga harva – selle võimaluse kasutamisest andis teada vaid paar panka. See ei tähenda siiski, et edaspidi ei võiks selline tegevus hoogustuda, ning seetõttu jälgivad järelevalve teostajad seda pidevalt. Lisaks avaldas Euroopa Väärtpaberiturujärelevalve 2012. aasta juulis suunised börsil kaubeldavate fondide ja muude eurofondide kohta.

I.5. Avaliku sektori toetus praeguses pingeolukorras

Pärast finantskriisi algust ja eelkõige pärast Lehman Brothersi kokkuvarisemist on keskpangad ja muud ametiasutused võtnud otsustavaid sekkumismeetmeid. Kuna pankadel oli keeruline hankida rahastamist tagamata laenuturgudelt, hakkasid ELi pangad üha rohkem eelistama tagatud rahastamist (vt I.2 osa) ja keskpankade pakutavat rahastamist.

Lisaks võtsid ELi liikmesriigid mitmeid meetmeid oma pangasüsteemide toetuseks. Avaliku sektori toetusmeetmed jagunesid valdavalt kolme kategooriasse: kapitalisüstid, pankade kohustuste tagatised ning langenud väärtusega varade suhtes kohaldatavad toetusmeetmed (varade toetusmeetmed) (9). Muu hulgas leppisid liikmesriigid kokku riikide pakutavates likviidsustagatistes, et võimaldada elujõulistel pankadel rahastamist hankida. Likviidsustagatiste süsteem vaadati uuesti läbi 2011. aastal. 2012. aasta jaanuaris olid 17 ELi liikmesriiki taganud uute võlakirjade emiteerimist kokku 580 miljardi euro ulatuses (sellest 480 miljardit eurot euroala riikides). Suurim tagatiste maht registreeriti 2009. aasta viimases kvartalis (930 miljardit eurot, sellest 720 miljardit eurot euroala riikides). Riikide lõikes esineb erinevusi (vt joonis 11). Pankade kohustuste tagatistest tulenevate tingimuslike kohustuste maht on enamikus riikides seoses võlakirjade aegumisega vähenenud, kuid samal ajal on see kasvanud näiteks Belgias, Hispaanias, Itaalias, Kreekas ja Portugalis.

Joonis 11

Pankade kohustuste tagatised riikide kaupa (miljardites eurodes)

Kui majanduskriis süvenes mõnes euroala riigis riigivõlakriisiks, halvenesid sealsete pankade rahastamistingimused märkimisväärselt. Sellega seoses võttis eurosüsteem mitmeid sekkumismeetmeid, seades muu hulgas sisse jaotamispiiranguta ja fikseeritud intressimääraga pikemaajalised refinantseerimisoperatsioonid. Samuti laiendati kõlblike tagatisvarade loetelu ning alandati kohustusliku reservi nõuet. 22. detsembril 2011 ja 1. märtsil 2012 teostas EKP kaks kolmeaastase tähtajaga pikemaajalist refinantseerimisoperatsiooni, mille kogumaht oli rohkem kui 1 triljon eurot (vt joonised 12 ja 13).

Joonis 12

Osalemine ELi riikide keskpankade operatsioonides

Joonis 13

Osalemine ELi riikide keskpankade operatsioonides

Keskpankadelt saadava rahastamise kasutamise võimalused on tavaliselt võrdelised riikide haavatavusega, seega on Hispaania, Iirimaa, Itaalia, Kreeka, Küprose, Portugali ja Sloveenia pangad vajanud rohkem eurosüsteemi abi (vt joonis 13). Mõnes riigis on pangad eelistanud oma bilansis hoitavaid väärtpabereid ning eelkõige tagatud võlakirju, et kasutada neid keskpankade operatsioonides kõlbliku tagatisvarana (vt joonis 5). Samal ajal on teised pangad tuginenud riikide pakutavatele tagatistele, mida on mõnel puhul kasutatud keskpankade refinantseerimisoperatsioonides.

I.6. Rahastamisstruktuuride arengu mõjurid

Pankade kohustuste struktuuri muutused on toimunud mitme samaaegse mõjuri tagajärjel. Pärast seda, kui euroala mitme ääreriigi võlainstrumentide reitingut mitme astme võrra alandati (ehkki nende reiting oli enne kõrge ja seonduvaid riske peeti madalaks), suurenes võlakirjainvestorite nõudlus turvalisemate varade järele. Eelistama hakati tagatud varasid ja eelkõige tagatud võlakirju, sest tagatiste kogumis sisalduvaid suhteliselt turvalisemaid varasid sai vajaduse korral kasutada tagasimakseteks. Lisaks suurendasid investorite kindlustunnet tagatud võlakirju reguleerivad spetsiifilised õigusraamistikud.

Tagatud ja tagamata võlakirjade hinnakujunduse arengu kohta võib iBoxxi indeksite alusel öelda, et kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata võlakirjade ning tagatud võlakirjade hinnavahed osutasid kriisi ajal toimunud muutustele. Kuni 2010. aasta keskpaigani ületas kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata võlakirjade keskmine hind tagatud võlakirjade hinda märkimisväärselt, kuid seejärel hinnavahe praktiliselt kadus ning 2011. aasta esimesel poolel muutus olukord koguni vastupidiseks. 2011. aasta teisel poolel muutus kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata võlakirjade ja tagatud võlakirjade positiivne hinnavahe taas suuremaks, sest laenuturgudel kasvas riskikartlikkus seoses riigivõlakriisi süvenemisega ning tekkis kartus, et kohustustest vabastamise ettepanekud võivad avaldada mõju kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata võlakirjade hinnale.

Joonis 14

Vahetustehingute tootlus iBoxxi indeksite alusel eurodes nomineeritud kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata võlakirjade ja tagatud võlakirjade puhul (jaanuar 2010 – oktoober 2012; baaspunktides)

Pärast eurosüsteemi kolmeaastase tähtajaga pikemaajalisi refinantseerimisoperatsioone vähenesid kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata võlakirjade tootluse vahed 2012. aasta alguses märkimisväärselt ning tagatud ja tagamata võlakirjade keskmiste tootluse vahede areng oli aasta esimesel poolel suhteliselt sarnane. 2012. aasta juuni lõpus kahanes kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata võlakirjade keskmine tootluse vahe siiski tagatud võlakirjade omast väiksemaks.

Pankadevahelises rahastamises on tagamata tehingud pärast Lehman Brothersi kokkuvarisemist muutunud repotehingutest palju kulukamaks. Seda illustreerib EURIBORi ja EUREPO intressimäärade erinevuse järsk suurenemine, mis kajastas vastaspoole krediidiriskide märkimisväärset tõusu. Ehkki tootluse vahed vähenesid pärast EKP ulatuslike likviidsust toetavate meetmete rakendamist märkimisväärselt, olid need kriisieelsest tasemest siiski palju suuremad. Riigivõlakriisi süvenemine alates 2011. aasta keskpaigast tõi uuesti kaasa tagatud ja tagamata tehingute tootluse vahe kasvu. 2012. aasta esimesel poolel vähenes repotehingute ja tagamata tehingute hinnaerinevus taas kord pärast seda, kui eurosüsteem teostas oma kolmeaastase tähtajaga pikemaajalised refinantseerimisoperatsioonid.

Samuti tuleks märkida, et kriisi algusest saati on ELi pangad püüdnud kindlustada oma rahastamisbaasi, valides keskseks strateegiaks hoiuste kogumise. Likviidsuskorda käsitlevas Baseli ettepanekus peetakse jaehoiuseid muude instrumentidega võrreldes stabiilsemaks ja püsivamaks ning seegi võib olla üheks põhjuseks, miks pangad on hakanud eelistama jaehoiustele suunatud strateegiaid.

I.6.1. Uute ja ettevalmistavate õigusaktide mõju pankade rahastamisele

I.6.1.1. Taustteave

Pankade rahastamisvõimalusi võivad mõjutada mitmed juba ellu viidud või ettevalmistatavad seadusandlikud algatused, mis käsitlevad lisaks tagatud ja tagamata rahastamisallikatele ka uute rahastamisvõimaluste kasutamist. Tähtsamate seadusandlike algatuste hulka kuuluvad kapitalinõuete direktiiv (CRDIV) ja määrus (CRR), Solventsus II direktiiv / koonddirektiiv (Omnibus II), ettepanekud pankade maksevõime taastamist ja kriisilahendusi käsitleva direktiivi kohta ning Euroopa turu infrastruktuuri määrus (EMIR).

Arvestades, et ettevalmistatavates õigusaktides (Basel III ja Solventsus II) võidakse väärtpaberistamisele eelistada tagatud võlakirjade emiteerimist, on tõenäoline, et panku motiveeritakse kasutama nimelt selliseid instrumente. Kriisilahendusi käsitleva direktiivi ettepaneku sätted võlakirjade väärtuse võimaliku alandamise kohta on süvendanud investorite arusaama, et kindlustamata laenuandjatele hüvitatakse edaspidi tõenäoliselt väiksem osa nende varadest. Kuna likviidsuskattekordaja tagamise nõuet puudutavas ettepanekus ei käsitleta pankade emiteeritud tagamata võlainstrumente likviidsete varadena, võib see negatiivselt mõjuda ka pankade valmisolekule omada teiste pankade tagamata võlakirju (10).

Kõnealuste määruste mõju ei piirdu üksnes pankade rahastamisega. Võimaliku negatiivse mõju kaalumisel tuleks silmas pidada ka positiivseid aspekte, mis lisaks rahastamis- ja likviidsusolukorra parandamisele suurendavad süsteemi vastupanuvõimet, vähendavad moraaliriske, piiravad riskide edasikandumise ohtu jne.

I.6.1.2. Kehtivad ja ettevalmistatavad õigusaktid

Kapitalinõuete määrus ja direktiiv (IV). Pankade rahastamismudeleid võivad märkimisväärselt mõjutada kapitalinõuete direktiivi (IV) kaks aspekti, mis on seotud likviidsusraamistikuga: likviidsuskattekordaja ja stabiilse netorahastamise kordaja. Stabiilse netorahastamise kordaja peamine eesmärk on nõuda pankadelt stabiilsemate pikaajaliste rahastamisallikate väljakujundamist. Likviidsuskattekordaja põhiülesanne aga on luua lihtsalt kasutatava vara kogum, mis koosneks peamiselt hea kvaliteediga likviidsetest varadest ja hõlmaks ka tagatud võlakirju, kuid mitte varaga tagatud väärtpabereid.

Lisaks mõjutab pankade rahastamist kapitalinõuete määruses esitatud tagatud võlakirjade käsitlus. Kapitalinõuete määruses ja direktiivis (IV) esitatud tagatud võlakirjade kapitalinõuete käsitlus ei ole varasemaga võrreldes uus, kuna tagatud võlakirjade katmiseks kõlblikud peamised varaliigid on samad, mis on sätestatud ka eelmises kapitalinõuete direktiivis.

Solventsus II direktiiv. Direktiivi eesmärk on ühtlustada kindlustus- ja edasikindlustusandjate reguleerimist. Maksevõimenõuetega sätestatakse minimaalne finantsressursside hulk, mis kindlustusandjatel ja edasikindlustusandjatel peab neid ohustavate riskide katmiseks olema. Solventsus II direktiivi peamine kriitika puudutab asjaolu, et hinnavaheriskiga seotud kapitalinõuded on direktiivis sätestatud viisil, mis loob stiimulid pikaajaliste võlainstrumentide asemel pigem lühiajalistesse instrumentidesse investeerimiseks. Kriitika on aga põhjustatud direktiivi lihtsustatud käsitlusest, mille järgi võrreldakse hinnavaheriski mooduli näitajaid kapitalinõuete direktiivi (IV) parameetritega. Lisaks ei arvesta selline käsitlus hajutamise mõju ega intressiriski alamooduli mõju lõplikes kapitalinõuetes.

Praegu on II koonddirektiivi läbirääkimiste käigus arutusel muud aspektid, mis võivad pikaajaliste investeeringute stiimuleid säilitada või tõhustada. Üheks näiteks on pikaajaliste garantiide pakett, mille eesmärk on tegeleda küsimustega, mis tulenevad kunstliku volatiilsuse mõjust pikaajaliste garantiidega kindlustustoodetele.

Solventsus II direktiivi lähenemisviisi kritiseeritakse veel seetõttu, et sellega karistatakse investeeringuid pankade osalustesse. See põhineb Euroopa Kindlustus- ja Tööandjapensionide Järelevalve viienda kvantitatiivse mõju uuringu lähenemisel, mille järgi osalused finantseerimis- ja krediidiasutustes arvati omavahenditest maha. Praegused delegeeritud õigusaktide eelnõud kajastavad kapitalinõuete direktiiviga (IV) sarnast põhimõtet, mille kohaselt pankades osaluse väärtus arvatakse vastavatest põhiomavahenditest maha ainult juhul, kui ületatakse teatud piirmäärad. See põhimõte ei avalda tõenäoliselt märkimisväärset mõju varade ümberjaotamisele kindlustusandjate jaoks.

Samal ajal on siiski võimalik, et Solventsus II direktiiv muudab varade jaotust mõningate ettevõtjate jaoks, sest selles kajastatakse ka hajutamise mõju.

Pankade maksevõime taastamist ja kriisilahendusi käsitlev direktiiv. Direktiivi eelnõus sätestatakse vajalikud meetmed ja volitused, et tagada ELi pankade maksejõuetuse käsitlemine viisil, mis hoiaks ära finantsturgude ebastabiilsuse ja minimeeriks maksumaksjate kulusid. Kavandatav raamistik hõlmab kohustustest vabastamise vahendit. Selle vahendiga saavad kriisilahendusasutused alandada omakapitali, allutatud võlainstrumentide ja muude tagamata kõrgema nõudejärguga kohustuste väärtust või konverteerida need omakapitaliks. Komisjoni ettepaneku kohaselt arvatakse kohustustest vabastamise režiimist välja tagatud rahastamine, hoiuste tagamise skeemidega kaetud hoiused, vähem kui ühekuuse tähtajaga vahendid, kaubandus- ja ärilaenud, kohustused töötajate või maksu- ja sotsiaalhoolekandeasutuste ees ning tuletisinstrumendid.

Kohustustest vabastamine ei muudaks küll kindlustamata laenuandjate positsiooni laenuandjate seas, ent süvendaks investorite arusaama, et kindlustamata laenuandjatele hüvitatakse edaspidi tõenäoliselt väiksem osa nende varadest. Kokkuvõttes võib kõrgemat riskipreemiat arvestades eeldada, et kohustustest vabastamise õigusega kohustused (nt tagamata rahastamine) võivad tulevikus olla kallimad. Euroopa Komisjoni mõjuhinnangud on aga näidanud, et see eeldatud mõju jääb mõõdukaks. Direktiivi eelnõule lisatud komisjoni mõjuhinnangus (11) eeldatakse, et pankade rahastamiskulud suurenevad kokku 5–15 baaspunkti ja kohustustest vabastamise õigusega kohustuste rahastamiskulud tõusevad 15–40 baaspunkti. Pangasektori hinnangul suurenevad aga kohustustest vabastamise õigusega kohustuste rahastamiskulud 55–100 baaspunkti (12).

Üldiselt tuleks nimetatud kulude tõusu suuremat riski arvestades silmas pidada ka selle vahendi kasulikku mõju pankade rahastamisele. Euroopa turu infrastruktuuri määruse eesmärk on parandada börsiväliste tuletisinstrumentide turu läbipaistvust ja riskijuhtimist ning suurendada selle turu turvalisust, vähendades vastaspoole krediidiriski ja tegevusriski.

Vastaspoole krediidiriski vähendamiseks näevad uued reeglid ette: i) rangeid nõudeid kesksete vastaspoolte usaldatavusstandarditele (nt kui suur peab olema nende kapitali maht), organisatsioonilistele standarditele (nt riskikomiteede roll) ja äritegevuse standarditele (nt hindade avaldamine), ii) standardsete lepingute (mis vastavad eelnevalt määratletud kõlblikkuskriteeriumitele) kohustuslikku kliirimist kesksete vastaspoolte kaudu, iii) riskimaandamisstandardeid lepingutele, mida ei kliirita kesksete vastaspoolte kaudu (nt tagatiste vahetus). Kesksete vastaspooltega seotud riske kirjeldatakse üksikasjalikumalt osas III.1.6.

I.7. Finantsvõimendus ja varade jaotus

Enne finantskriisi algust pankade finantsvõimendus suurenes ja bilansimahud kasvasid jõuliselt. Kriisijärgsel ajal püüdsid pangad rahastamiskulude, eelkõige tagamata rahastamise kulude tõusust tingituna vähendada finantsvõimendust, suurendades nii kapitali mahtu kui ka piirates varade kasvu, nagu on näidatud joonisel 15. See suundumus levis eelkõige euroalavälistes pankades, millest enamik asus Ühendkuningriigis.

Joonis 15

ELi pankade finantsvõimenduse kordaja

Euroalal vähendasid pangad 2009. aastal oma vara ligikaudu 10 %, 2010. ja 2011. aastal muutus varade maht vähem (vt joonis 16). Euroalaväliste ELi pankade varade maht muutus kuni 2010. aastani kokkuvõttes vähe, kuid alates 2011. aastast hakkas see taas suurenema. Alates 2008. aastast üritati panku rekapitaliseerida ja pankade omakapital suurenes kogu ELis märkimisväärselt peaaegu 400 miljardi euro võrra, ehkki euroala pankade omakapital vähenes 2011. aastal ligikaudu 5 %. Euroala pankade koguvara on alates 2007. aastast kasvanud 14 %, ent muutunud on ka varade jaotus. Omandiväärtpaberite osakaal langes 6 %, kodumajapidamistele antud laenude maht kasvas vaid 9 % ja rahaloomeasutustele antud laenud suurenesid üksnes 6 %. Seevastu muude varade, valitsussektorile antud laenude ja võlainstrumentide maht suurenes enam kui 20 %. Need andmed näitavad pankadevahelise laenamise mõningast vähenemist ning kodumajapidamistele ja ettevõtetele antavate laenude mahu suhtelist langust.

Joonis 16

ELi pankade omakapitali ja varade muutused

II. VARA KOORMAMINE: KÜSITLUSE ANDMED

Vara koormamine tähendab vara kasutamist laenuandjate nõuete tagamiseks. Seega ei ole need varad panga maksejõuetuse korral enam kättesaadavad teistele laenuandjatele. Sellist tagatiste seadmist saab kasutada rahastamiseks (nt varaga tagatud väärtpaberid, tagatud võlakirjad ja repotehingud) või kauplemise ja riskijuhtimise eesmärgil (nt tuletisinstrumendid ja väärtpaberite laenamine). Mõnes operatsioonis ei koorma pangad varasid otse oma vastaspooltega vaid pigem kesksete vastaspoolte kaudu, eelkõige operatsioonides, mida kliiritakse nende asutuste kaudu. Koormatud vara on vara, mis on otseselt või kaudselt panditud või mida kasutatakse mõne tehingu kindlustamiseks või tagamiseks või krediidikvaliteedi tõstmiseks.

Arvestades üha suuremat tuginemist tagatud rahastamisele ja tagatiste seadmist muudele tehingutele (nt tuletisinstrumendid), on varade koormamine pärast finantskriisi algust süvenenud. Ehkki kasv on suhteliselt laiapõhjaline, on see märkimisväärsem haavatavamates pankades ja haavatavamates riikides asuvates pankades. Tegelikult ei saa vara koormamist eraldada finantskriisist ega selle mõjust, mis avaldub häiretena laenu- ja pankadevaheliste turgude toimimises. Lisaks neile turupiirangutele sõltuvad tagatud võlainstrumentide maht ja liigitus paljudest teguritest, eelkõige hindadest, tagatiste kättesaadavusest, ületagatusest ja tähtaegadest.

II.1. Vara koormatuse tase

Käesolevas lisas arvutatakse vara koormatuse tase koormatud vara suhtena koguvarasse (13). Kasutatud meetodite üksikasjaliku kirjeldust vt VI osas.

Koormatuse taseme jaotus 2007. ja 2011. aasta kohta on esitatud joonisel 17 (14). Suhtarv näitab kogu koormatud vara (k.a pöördrepotehingud) suhet koguvarasse. Kuna mõne panga täpse aruandlusmeetodi suhtes valitseb mõningane ebakindlus, esitatakse koormatuse tase väärtusvahemikena, mitte konkreetse arvuna. Andmete kohaselt on käesoleva andmekogumiga kaetud pankade valimi koormatuse taseme mediaanväärtus ligikaudu 25 % (23 %, kui pöördrepotehingud välja arvata).

Joonis 17

Vara (sh pöördrepotehingud) koormatuse tase suhtena koguvarasse 2007. aasta (hall) ja 2011. aasta lõpus

2007. ja 2011. aasta andmete võrdlusest selgub, et koormatuse tase on peaaegu kõikides valimisse kuulunud pankades suurenenud (15). Kui vaadelda 28 panga andmeid mõlema aasta kohta, on näha, et mediaanväärtus kasvas 7 %lt 27 %ni ja koguvaraga kaalutud keskmine suurenes 11 %lt 32 %ni (k.a pöördrepotehingud).

Selle suundumuse laiast levikust hoolimata oli koormatuse taseme tõus eri pankades erinev. Madalama krediidireitinguga (madalam kui A) (16) pankade koormatuse taseme tõus oli süstemaatiliselt märksa kiirem (vt joonis 18) (17).

Joonis 18

Varade koormatuse taseme tõus aastatel 2007–2011 erineva krediidireitinguga pankade puhul (protsendipunktides) (18)

2011. aastal oli kõrgema reitinguga (kõrgem kui A) pankade keskmine koormatuse tase märgatavalt madalam (vt joonis 19) (19). Ehkki see järeldus ei ole üllatav, tuleks seda vaadeldes silmas pidada ka seost pankade ja asukohariigi vahel, sest mõningaid kõrgema koormatuse tasemega panku pärsib asukohariigi maksejõuetusrisk. Koormatuse taseme erinevuse sõltumist pankade ja asukohariikide vastupanuvõimest võib mõista kui kinnitust väitele, et suurem koormatus on (vähemalt osaliselt) kriisi tagajärg.

Joonis 19

Varade koormatuse jagunemine erineva krediidireitinguga pankade puhul 2011. aasta lõpus (protsendipunktides)

II.2. Ületagatuse mõju koormatuse tasemele

Koormatuse tase sõltub tehingu liigist, mille katteks vara panditi, ja eelkõige ületagatuse nõuetest (vt joonis 20). Sellist liiki tagatud rahastamine, nagu repotehingud, pöördrepotehingud ja väärtpaberite laenamine hõlmab vähem tagatisi, kuna kasutatud väärtuskärped on tavaliselt väiksemad. Nimetatud tehingutest saavad aga eelkõige kasu kõrgema reitinguga krediidiasutused, sest vastaspooled soovivad selliseid operatsioone teostada pigem suurema vastupanuvõimega asutustega (vt ka joonis 21). Keskpanga rahastamise, tagatud võlakirjade ja muude tagatud väärtpaberite puhul tuleb seevastu kasutada rohkem tagatisi.

Joonis 20

Ületagatuse jagunemine rahastamisliikide järgi 2011. aasta lõpus

Joonis 21

Ületagatuse jagunemine tagatise liikide järgi 2011. aasta lõpus

Tagatud võlakirjade kohta tuleb anda lisaselgitusi. Tagatud võlakirjade ülatagatuse tase sõltub üldjoontes kolmest tegurist: 1) regulatiivsed nõuded, 2) reitinguagentuuride nõuded ja 3) krediidiasutuse strateegilised valikud seoses soovitud ületagatuse puhvriga. Mõne riigi õigusaktides sätestatakse tagatud võlakirjade puhul märkimisväärselt suur ületagatuse miinimumtase (nt Hispaania), (20) teistes on see suhteliselt madal (21) või siis nõutakse, et tagatud võlakirjade ületagamiseks tuleb eraldada kõlblike varade kogu portfell (nt Slovakkia). Mõnes riigis aga ületagatuse nõuded puuduvad. Sellisel erineval käsitlusel on vältimatud tagajärjed ületagatusele ja seega ka vara koormatuse tasemele. Kui ületagatust saab osaliselt õigustada õigusnormidega, sõltub see samas ka reitingust, mida krediidiasutused soovivad oma tagatud võlainstrumentidele saada, kuna suurem ületagatus pakub investoritele lisakindlustust, mis omakorda võimaldab saada kõrgema reitingu. Krediidiasutused otsustavad, kui suurt puhvrit nad soovivad hoida lisaks sellele, mida näevad ette õigusaktid ja reitinguagentuuride nõuded. Tegemist on strateegilise otsusega ja see, kas puhvrit hoitakse tagatiste kogumis või sellest väljaspool, on erinevates pankades ja eri liikmesriikides erinev.

II.3. Erinevate tehingute roll vara koormatuses

Ei ole üllatav, et haavatavamad pangad (krediidireitingu alusel hinnates) toetuvad tavaliselt rohkem tagatud rahastamisele ja eelkõige keskpanga rahastamisele, samal ajal kui kõrgema reitinguga pangad kasutavad mitmekesisema struktuuriga tagatud rahastamist, kus repotehingutel, väärtpaberite laenamisel ja tagatud võlakirjadel on väga tähtis roll. Samuti tuleb märkida, et spekulatiivse reitinguga pangad kasutavad vaid veidi enam tagatud rahastamist kui pangad, kelle reiting ületab BBB taset. Pidades aga silmas potentsiaalset vara, mis on juba tagatiskõlblik, ent mida veel ei kasutata rahastamise hankimiseks, võivad spekulatiivse reitinguga pangad tagatud rahastamist edaspidi rohkem kasutada.

Joonis 22

Tagatud rahastamine erineva krediidireitinguga pankade puhul 2011. aasta lõpus

Seega on madalaima reitinguga pankade koormatuse tase suhteliselt suur. Sellel on mitu põhjust. Esiteks hõlmab keskpanga rahastamine suurt koormatud vara hulka, sest sellega kaasneb muud liiki rahastamisega võrreldes ulatuslikum ületagatus (vt joonis 20). Teiseks võidakse madalaima reitinguga pangad välja arvata erasektori tagamata turgudelt, ehkki nimetatud pangad võivad mõnel juhul olla suutelised emiteerima tagatud rahastamise instrumente, kui nad seavad selle katteks hea kvaliteediga tagatised. Kolmandaks on need pangad juba ammendanud suure osa oma keskpanga refinantseerimisoperatsioonide tarbeks kõlblikust varast (vt joonis 24, keskmine osa) ning kasutavad seega tagatisena üha enam oma bilansis hoidmiseks mõeldud väärtpabereid ja muid tagatud väärtpabereid, et pääseda ligi keskpanga rahastamisele. Neljandaks kaasnevad sellise tagatisega siiski mõnevõrra kõrgemad väärtuskärped võrreldes kõrgeima reitinguga pankadega (vt joonis 24, vasakpoolne osa).

III. RISKID

Käesolevas osas analüüsitakse 1) vara koormamise, 2) uuendusliku rahastamise ja 3) kontsentratsiooniga seotud riske. Järgnevas tabelis esitatakse peamiste riskide ja järelduste kokkuvõte.

Tabel 2

Rahastamise arengust tulenevad peamised riskid

Vara koormamine Uuenduslik rahastamine Kontsentratsioon 1. Kindlustamata laenuandjate (nt hoiustajate) struktuuriline allutatus 1. Läbipaistvus, kindlustunne, juhtimise ja järelevalve lihtsus 1. Investorite baas 2. Tulevane juurdepääs tagamata turgudele: 1) kindlustamata laenuandjate väljatõrjumine, 2) turule juurdepääsu ja turudistsipliini säilitamine, 3) kõrgema nõudejärguga tagamata võlakirjade hinnavahe suurem tundlikkus põhinäitajate suhtes 2. Omavaheline seotus 2. Rahastamisinstrumendid 3. Läbipaistvuse ja korrektse hinnakujundusega seotud küsimused 3. Kohtuvaidluste ja mainega seotud riskid, tarbijakaitse 3. Tähtajalised struktuurid 4. Suurenenud rahastamis- ja likviidsusriskid 4. Likviidsust lisavate vahetustehingutega seotud spetsiifilised riskid 4. Geograafiline ulatus 5. Tingimuslik koormamine 6. Muud vara koormamisega seotud riskid: 1) tagatiste nappus ja taaskasutus, 2) vara ulatuslikku koormamist kasutava panga riskijuhtimine 7. Teatud toodete või tehingutega seotud muud riskid: 1) tagatud võlakirjad, 2) kesksed vastaspooled

III.1. Vara koormamisega seotud riskid

Vara koormamisega seotud riskid võib üldjoontes jagada järgmistesse rühmadesse: 1) kindlustamata laenuandjate struktuuriline allutatus, 2) küsimused, mis on seotud tulevase juurdepääsuga tagamata turgudele, 3) läbipaistvuse ja korrektse hinnakujundusega seotud küsimused, 4) suurenenud likviidsusriskid, 5) tingimusliku koormamisega seotud riskid, 6) protsüklilisusega seotud küsimused ja 7) muud riskid. Käesolevas osas viidatakse ka spetsiifilistele riskidele, mis tulenevad tagatud võlakirjadest ja kesksete vastaspooltega teostatud operatsioonidest.

III.1.1. Kindlustamata laenuandjate struktuuriline allutatus

Vara koormamisega kaasnevad investorite jaoks sageli riskide muutused. Vara suurema koormamise tagajärjel muutuvad kindlustamata laenuandjate (nagu kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata võlakirjade omanikud või hoiustajad) nõuded tavaliselt riskantsemaks ning üha enam tagatud võlanõuetele allutatuks. Riskide muutumise ulatus sõltub muu hulgas ületagatuse tasemest (st kõrgema nõudeõiguse järguga laenuandjate kaitse suurusest), teiste laenuandjate allutatuse tasemest, ärimudelitest ja vara üldisest kvaliteedist, kuid ka tagatud võlanõuete suhtelisest suurusest võrreldes tagamata võlanõudega ning maksejõuetuse tõenäosusest. See, mil määral riskide muutumine ohustab kindlustamata laenuandjaid, sõltub laenuandjate suutlikkusest määrata nende riskide hind. Seega on koormatuse absoluuttasemest suuremad ootamatud muutused kindlustamata laenuandjate jaoks keerulisemad, sest neil ei ole võimalik määrata selliste muutuste hinda.

III.1.1.1. Hoiustajate struktuuriline allutatus

Kuna hoiused tähendavad pankade jaoks kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata rahastamist, suurendab koormamine ka hoiuste riskitaset ja seega hoiuste tagamise fondide kohustusi (22). Hoiuste struktuuriline allutatus tekitab vähem probleeme riikides, kus hoiuste tagamise fonde eelrahastatakse kindlustatud asutuste makstud preemiatest. Sel juhul väheneb osaliselt ka oht, et maksumaksjate kohustused seoses vara koormamisega suurenevad. Hoiuste tagamise fondide tõusva riskitaseme kompenseerimiseks võib kindlustatud asutuste makstud preemia olla riskitundlik, eelkõige koormatusest ja sellest tingitud hoiustajate allutatusest tulenevate riskide suhtes. Hoiuste suurem riskitase valmistab eelkõige muret liikmesriikides, kus hoiustajate eelisõigusi käsitlevad seadused puuduvad.

Sellised seadused annavad hoiuste tagamise fondidele kõrgema nõudeõiguse järgu, vähendades maksumaksjate võimalikku koormust krediidiasutuste maksejõuetuse korral (23). Hoiuste kõrgem riskitase puudutab vähem ka riike, kus vara koormamist kasutatakse seadustest tulenevate piirangute tõttu harvem. Mõnes liikmesriigis on tagatud võlakirjadest tulenevalt koormamisele seatud kindlad piirangud, mõnes riigis on aga hoiuste võtmine ja hüpoteeklaenude andmine eraldatud. Kindlustamata hoiustajate ja investorite seisukohalt on tähtis analüüsida, kas allesjäänud koormamata vara võiks katta tagamata kohustused. ESRNi läbi viidud küsitluse põhjal võib öelda, et enamiku pankade jaoks see nii ka on (vt joonis 23), ehkki siinjuures tuleks juhtida tähelepanu kahele asjaolule. Esiteks ei kata mõne küsitluses osalenud panga puhul koormamata vara piisavalt tagamata rahastamist. Teiseks on madalama reitinguga pankade puhul koormamata varaga kaetus väiksem.

Joonis 23

Koormamata vara ja kogu tagamata rahastamise suhtarv erineva krediidireitinguga pankade puhul 2011. aasta lõpus

III.1.2. Küsimused, mis on seotud tulevase juurdepääsuga tagamata turgudele

1. Kindlustamata laenuandjate väljatõrjumine

Krediidiasutuste puhul, kelle koormatuse tase on juba kõrge, ja asutuste puhul, kelle tase tõenäoliselt tulevikus tõuseb, võib vara ulatuslik koormamine õhutada ootusi koormatuse edasiseks tõusuks. Sellised ootused võivad suurendada tagamata rahastamise maksumust tasemeni, mida pangad ei suuda või ei soovi maksta. Lisaks on koormatud vara kvaliteet rangetest kriteeriumidest tingituna tõenäoliselt kõrgem kui koormamata vara kvaliteet. Äärmuslikul juhul võib pankade rahastamine suures ulatuses vääralt kalduda tagatud võlakirjade suunas ning ületagatust rahastatakse jaehoiustest (ainus tagamata võlanõude allikas) ja/või omavahenditest.

ESRNi küsitluse alusel leiti mõningaid tõendeid selle kohta, et riskikaalude järgi hinnatuna on koormatud varaga seotud krediidirisk üldjuhul koormamata varaga seotud krediidiriskist väiksem. Kui aga hinnata riske laenusumma ja vara väärtuse suhtarvuks jaotatuna, ei ole koormatud ja koormamata varaga seotud riskides märgatavaid erinevusi. Andmed näitavad, et see järeldus peab paika ka üksikute aruandvate pankade kohta. Varade erinev koosseis nimetatud kahes kategoorias võib siiski põhjustada võrdluses mõningaid moonutusi.

Selline areng kahjustab finantsstabiilsust, sest see nõrgendab hoiustajate struktuurilist allutatust ja pankade likviidsuspositsiooni. Kõnealuse riski avaldumine on vähem tõenäolisem pangasüsteemis, mille kohustuste struktuuris esineb teiste laenuandjate allutatust harva või millel on piisavalt kapitali ulatusliku koormatuse katmiseks (nt Põhjamaade pangasüsteemid).

2. Turule juurdepääsu ja turudistsipliini säilitamine

Vara ulatusliku koormamise tulemusel võib väheneda ka vastaspoolte arv, kes soovivad panga võlanõuetesse investeerida, mis omakorda võib kaasa tuua liigse riskikontsentratsiooni turul. Kuna mõni krediidiasutus on kindlaks määranud, kui suur võib olla vastaspoolega seotud risk, võib see piirata nende rahastamise juhtimist.

Turu funktsionaalsust silmas pidades lähtub finantsteooria eeldusest, et tagamata võlakirjadesse investeerijatel on õiged stiimulid tegevuse jälgimiseks ja vastavaks hindade kohandamiseks. Kui pank suurendab tagatud rahastamise osakaalu (ja seega ka koormatust), siis pöörab ta tõenäoliselt vähem tähelepanu distsipliinile, mida kindlustamata laenuandjad püüavad tagamata võlakirjade hinnakujunduse abil kehtestada, sest see oleks neist vähem sõltuv.

3. Kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata võlakirjade hinnavahe suurem tundlikkus põhinäitajate suhtes

Keskkonnas, kus makseviivituse tekkimise võimalus on väike, mõjutab maksevõimetusest tingitud struktuuriline allutatus kindlustamata laenuandjaid väga vähesel määral või üldse mitte. Kui makseviivituse tekkimise tõenäosus kasvab, peaks struktuurilise allutatuse mõju kajastuma ratsionaalselt hinnavahedes. Ootamatud negatiivsed sündmused võivad seega põhjustada järske muutusi tagamata rahastamise maksumuses, suurendades võimalikke häireid tagamata turgudel.

III.1.3. Läbipaistvuse ja korrektse hinnakujundusega seotud küsimused

Mudelid ja informatsioon, mida reitinguagentuurid ja teised osapooled vara koormamise ning võimaliku struktuurilise allutatuse puhul arvesse võtavad, erinevad tegelikest empiirilistest tingimustest ja neid tuleb pidevalt muuta ning ajakohastada. Mudelite ja informatsiooni ajakohastamise ja täiendamisega tekib aga oht, et kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata võlakirjade reitingut alandatakse, mis omakorda võib anda aluse tagatud rahastamise reitingu alandamiseks (kuna praegu on emitendi reiting ja tagatud võlakirjade reiting omavahel seotud).

Lisaks on vara koormamisega seotud riske raske täpselt mõõta, kuna andmeid ei avalikustata või puuduvad pretsedendid. Tingimusliku koormamisega seotud riskide ja repoturgude ning keskpankade tegevusest tingitud ja ületagatusest tuleneva koormamise puhul esineb palju läbipaistmatust (vt osa III.1.5). Koormamisega seotud teabe vähese avaldamise tulemusel võib juhtuda, et kindlustamata laenuandjad ei hinda vara koormamist õiglaselt. Sel juhul võib riskide realiseerumise korral vara koormamine turge üllatada, suurendades pankade jaoks rahastamisega seotud survet.

Kuna tagatud võlakirjadesse investeerijad on ületagatuse (tagatud võlakirjade puhul kahekordse tagatise) eest suhteliselt kaitstud, on neil seega stiimuleid, et sundida panku müüma tagatisi võimalikult alandatud hindadega sõltumata selle mõjust turgudele. See võib kahjustada teisi osapooli, näiteks tagamata võlakirjadesse investeerijaid ja hoiustajaid, kuid seda on väga keeruline turuhindades arvesse võtta.

Põhiteguritest, nagu kohustuste täitmata jätmise riskist tingitud hinnamuutustele lisaks võib pingelistel aegadel esinev kollektiivne käitumine samuti kaasa tuua väära hinnakujunduse, eelkõige olukordades, kus vahendeid paigutatakse ümber kõrgema kvaliteediga või likviidsematesse varadesse. Väära hindamist võib põhjustada ka instrumentide erinev regulatiivne käsitlemine. Kuna tagatud võlakirjadel on väiksemad kapitalinõuded, võivad pangad eelistada investeerida (ka vastaspooltena tegutsedes) sellistesse võlakirjadesse, suurendades nende instrumentide pakkumist, mis omakorda võib alandada tulusust.

III.1.4. Suurenenud rahastamis- ja likviidsusriskid

Tavapärases keskkonnas suurendab vara koormamine pankade üldisi rahastamis- ja likviidsusriske, sest see võib vähendada pankade rahastamise ulatust. Praegu võimaldab tagatud rahastamine ja sellega seotud koormamine siiski pankadel oma tegevust jätkata olukorras, kus muud rahastamiskanalid ei ole kättesaadavad.

Refinantseerimises juba kasutatav ulatuslik koormamine vähendab nende varade hulka, mida keskpank aktsepteerib kõlbliku tagatisena. Seetõttu on keskpangal vähem võimalusi anda likviidsusabi (vt joonis 25). Järelikult võib vara koormamise üha suurem osakaal pankade rahastamises vähendada rahapoliitika ülekandemehhanismi toimimise tõhusust. Lisaks võib vara ulatuslik koormamine suurendada süsteemseid riske pangasektoris ja/või krediidiriske keskpankades, kui keskpangad otsustavad laiendada kõlblike tagatiste nimekirja, rakendamata asjakohaseid väärtuskärpeid.

Nagu eespool nimetatud, näitab ESRNi küsitlus vara koormamise ja uuendusliku rahastamise kohta, et madalama reitinguga asutused kasutavad koormamist ulatuslikumalt. Seetõttu saavad nad keskpanga pakutavat rahastamist kasutada väiksemas mahus kui teised finantseerimisasutused. Põhjalikuma analüüsi alusel võib öelda, et madalama reitinguga pangad on juba pantinud olulise osa nende omanduses olevatest võlakirjadest (vt joonis 24, vasak pool).

Joonis 24

Keskpanga rahastamine: ületagatus, keskpanga rahastamise jaoks kõlblikud koormamata varad ja keskpanga rahastamise osatähtsus erineva krediidireitinguga pankade puhul 2011. aasta lõpus

Keskpanga rahastamise jaoks kõlbliku tagatisena aktsepteeritava koormamata vara struktuur on erineva reitinguga pankades erinev: madalama reitinguga pankade puhul on krediidiasutuste, ettevõtete ja teiste emitentide välja antud võlainstrumentide (välja arvatud tagatud võlakirjad) osakaal suurem võrreldes kogu koormamata varaga, mida keskpank loeb kõlblikuks tagatiseks, samal ajal on aga sularaha ja laenude osakaal väiksem (vt joonis 25). Krediidiasutuste ja ettevõtete emiteeritud võlakirjade osakaal üldjuhul suureneb, kui keskpanga jaoks kõlbliku koormamata vara osakaal koguvarast on väiksem (vt joonis 32). Krediidiasutuste emiteeritud võlakirjade suurem osakaal toetab osaliselt järeldust, et madalama reitinguga asutused kasutavad rahastamise hankimiseks üha enam nende omanduses olevaid tagatud väärtpabereid. Madalaima reitinguga pankade puhul on panga omanduses olevate tagatud väärtpaberite osakaal suurim, kusjuures nimetatud väärtpabereid kasutatakse tagatisena keskpanga operatsioonides (24).

Joonis 25

Keskpanga rahastamise tagatisena kõlbliku koormamata vara jagunemine erineva krediidireitinguga pankade puhul 2011. aasta lõpus

Mõnes riigis on pangad juba koormanud märkimisväärse osa oma laenuportfellidest (vt joonis 26). Siinjuures tuleb siiski täpsustada, et eelkõige tagatud võlakirjadele on omane ulatuslik ületagatus, mida saab siiski kasutada (üksikasjalikumat arutelu vt osa II.2).

Joonis 26

Koormatud laenude osatähtsus laenude kogumahus 2011. aasta lõpus riikide lõikes

Teatud tingimustel võib koormamine suurendada võimalikku väljavoolu. Olemasoleva tagatise väärtuse või kvaliteedi vähenemise järel on tavaliselt vaja esitada täiendavaid tagatisi. Väärtuse alandamine suurendab vastaspoole riske ja võib kaasa tuua täiendavad lisatagatise nõuded (vt osa III.1.5 tingimusliku koormamise kohta).

III.1.5. Tingimuslik koormamine

Pärast negatiivset sündmust, nagu reitingu alandamine, tagatise väärtuse vähenemine või üldine usalduse kaotus, viib olemasolev koormamine tavaliselt täiendava koormamiseni. Sellised negatiivsed sündmused põhjustavad sageli ulatuslikumaid väärtuskärpeid või automaatseid lisatagatise nõudeid, mis tulenevad lepingulistest kohustustest või vastaspoole riskide tajutud suurenemisest. See võib tabada investoreid ootamatult, sest mõne positsiooni, näiteks tuletisinstrumentide mõju koormamisele on raske ennustada.

Tagatud võlakirjade puhul võivad tagatise väärtuse vähenemisel olla negatiivsed tagajärjed, näiteks võib emitendil tekkida vajadus täiendada tagatiste kogumit, et tõsta laenusumma ja vara väärtuse suhtarvu ning kvaliteeti. Tagatiste kogumi märkimisväärne devalveerimine võib ajendada panka tagatud võlakirjad lunastama, mis omakorda võib tekitada emitendile suure rahastamispuudujäägi.

ESRNi küsitluses paluti muu hulgas anda teavet tingimusliku koormamise kohta kolme negatiivse stsenaariumi korral. Analüüsi tulemused on esitatud joonisel 27. Eraldi vaadates ei näi ükski kolmest etteantud stsenaariumist avaldavat märgatavat mõju keskmisele koormatuse tasemele. Mõni pank tundub siiski olevat haavatavam, kui koormatuse tase tõuseb enam kui 10 % koguvarast. Neid tulemusi tuleb käsitleda ettevaatlikult, sest stsenaariumide mõju arvutasid pangad ise ning seega võivad kasutatud meetodid ja eeldused olla pankade lõikes väga erinevad.

Joonis 27

Muutus varade koormatuse tasemes negatiivsete stsenaariumide korral (pankade lõikes) 2011. aasta lõpus

III.1.6. Muud vara koormamisega seotud riskid

Käesolevas alapunktis käsitletakse vara ulatusliku koormamisega seotud muid riske: 1) tagatiste nappus ja taaskasutus ning 2) vara ulatuslikku koormamist kasutava panga riskijuhtimine.

1. Tagatiste nappus ja taaskasutus

Viimastel aastatel on nõudlus tagatiste, eelkõige turvaliste varade (vt diagramm 1) järele märgatavalt kasvanud. Osaliselt on nõudlus seotud tagatud rahastamisega ja tagatiste kasutamisega börsivälistes tehingutes. Samal ajal on turvaliste varade pakkumist mõjutanud ebakindlus mõne riigi vastupanuvõime suhtes ja väärtpaberistamise vähenemine. Samas väidab Singh, (25) et tagatiste taaskasutus, st võime kasutada panditud tagatisi oma huvides, on vähenenud, mille tagajärjel on suurenenud tagatiste kättesaadavusega seotud surve.

Diagramm 1

Hea kvaliteediga tagatiste nõudlus

Tagatiste nappusega seotud riske on kahte liiki. Ühest küljest võib tagatiste kättesaadavuse halvenemine ja tegelik taaskasutus olla takistuseks finantseerimisasutuste rahastamisele. Teisest küljest kaasnevad sagenenud taaskasutusega pikemad ja keerulisemad vahenduskanalid, mis suurendavad omavahelist seotust ja võivad ohustada lõppinvestoreid, kuna neil on raske tagatisi lunastada.

2. Ulatuslikku koormamist kasutava panga riskijuhtimine

Märkimist väärib veel, et ulatuslikku koormamist kasutava panga riskijuhtimine ja järelevalve on keerulisem võrreldes sarnase ärimudeli ja/või rahastamisvajadusega pangaga, kelle koormatuse tase on madalam. Raskused on eelkõige tingitud sellest, et juhtkonnal on vähem võimalusi, mida šokkide tekkimisel kasutada. Ulatuslikku koormamist kasutavas pangas võivad negatiivsed šokid kanduda üle kogu krediidiasutusele kiiremini kui madalama koormatuse tasemega pangas.

Kõigil krediidiasutustel peaksid likviidsuse ja rahastamise ning eelkõige koormatuse taseme jälgimiseks olema asjakohased riskijuhtimissüsteemid. Kõrge koormatuse tasemega krediidiasutused peaksid juhtimissüsteemides arvesse võtma asjaolu, et neil on šokkidele reageerimisel vähem manööverdamisruumi. Pangandusjärelevalves tuleks silmas pidada kehtivaid tingimusi ja nende mõju riskijuhtimisele.

III.1.7. Teatud toodete või tehingutega seotud muud riskid

1. Tagatud võlakirjadega seotud riskid

Eelmistes alapunktides loetleti tagatud võlakirjadega seotud riske, mis esinevad ka muud liiki tagatud rahastamise puhul ja mis on üldisemalt seotud koormamisega.

Mõnes liikmesriigis valitseb tagatud võlakirjade emiteerija maksejõuetuse suhtes õiguskindlusetus. Kindlusetus on eelkõige seotud tagatiste kogumi eraldamisega emitendi varadest ja võlausaldaja ajalise allutatusega. Kui tagamata rahastamise puhul kuuluvad maksejõuetuse korral nõuded kohe tasumisele, siis tagatud võlakirju ei saa üldjuhul kiiresti lunastada. Seega, kui tagatiste kogum ei suuda katta kõiki tagatud nõudeid (vastupidiselt varasematele eeldustele), võib juhtuda, et maksejõuetusmenetlusega seotud vara on juba üle antud kindlustamata investoritele.

Kuna tagatud võlakirjade kapitalinõuded on väiksemad (võrreldes muud liiki võlakirjadega) ning neid peetakse eelduste kohaselt likviidseks varaks likviidsuskattekordaja mõttes ja kapitalinõuete direktiivi kohaselt arvatakse need välja suurele riskide kontsentreerumisele seatud piirnormidest (sõltuvalt riigi järelevalvealastest otsustest), on pangad ajendatud vahetama tagatud võlakirju omavahel sellisel määral, mis suurendab nende omavahelist seotust pangasektoris, muutes šokkide kandumise kogu finantsturule tõenäolisemaks.

Lisaks ei ole emitent kohustatud avaldama üksikasjalikku teavet tagatiste kogumisse kuuluvate varade kohta. Sellisest läbipaistmatusest tingitult võivad turud hinnata varasid valesti.

Lõpetuseks tuleb mainida veel ühte riski, mis tuleneb erinevustest tagatud võlakirjadelt makstud tulu ja sellise tulu vahel, mida teatud investorid, eelkõige kindlustusandjad peavad teenima, et täita oma kohustust maksta lepingutelt (nt elukindlustuslepingud) garanteeritud tulu. Seetõttu võib juhtuda, et nimetatud investorid on sunnitud ostma riskantsemaid tooteid. Samas võivad tagatud võlakirjade emitendid olla sunnitud alandama tagatud võlakirjade kvaliteeti. See toob aga kaasa suuremad riskid, mis võivad ühelt võlakirjaturult teisele edasi kanduda.

Taustinfo 1

Tagatud võlakirjadega seotud erinevused riikide õigusaktides

Tagatud võlakirjadega seotud õigusaktid on Euroopa riikide lõikes erinevad. Käesolevas taustinfos keskendutakse õigusaktides esinevatele erinevustele, mis on süsteemsete riskide seisukohalt olulised.

1. Kellel on õigus emiteerida tagatud võlakirju?

Õigusaktide kohaselt võib tagatud võlakirjade emiteerimise õigus olla kõigil krediidiasutustel, ainult ühes teatud valdkonnas tegutsevatel asutustel või mõlemat liiki asutustel. Ainult ühes teatud valdkonnas tegutsevate asutuste erijooneks on asjaolu, et nad ei võta vastu hoiuseid ja tagatud võlakirjad on nende peamiseks rahastamisallikaks.

2. Tagatisena kasutatavat vara puudutavad õigusaktid

Ehkki tagatud võlakirjade režiimid kuuluvad riikide pädevusse, määratletakse kapitalinõuete direktiivis (26) tagatud võlakirjade kasutamine enda huvides (27). Eelkõige sätestatakse tagatiste kogumi jaoks kõlblikud varad. Need hõlmavad muu hulgas: a) kõrgeima reitinguga ja hüpoteegiga tagatud eluaseme- ning ärilaene; b) nõudeid teistele krediidiasutustele või teiste krediidiasutuste garantiisid; c) avaliku sektori laene/garantiisid – mõne riigi õigusaktides on kehtestatud reitingu miinimumkünnis ja d) laevahüpoteeke.

Mida laiemad on tagatiste kõlblikkuskriteeriumid, seda suurem on tagatud võlakirjade emiteerimise tõenäosus. Kui tagatiste kogumi jaoks kõlblike varade määratlus on lai, võib see suurendada vara koormamise taset ja seega ka teiste laenuandjate struktuurilist allutatust. Kapitalinõuete direktiivis kehtestatakse ka laenusumma ja vara väärtuse suhtarvu piirnormid tagatiste kogumisse kaasatavatele laenudele. Piirnorm on kõrgeim hüpoteegiga tagatud eluasemelaenude puhul (80 %) ja madalaim hüpoteegiga tagatud ärilaenude puhul (60 %).

3. Laenuandjate allutatus

Pankroti korral on tagatud võlakirjade omanikel eelisõigused tagatiste kogumist saadava tulu omastamisel.

Allutatuse tase sõltub krediidiasutuste teiste laenuandjate arvust ja tüübist. Allutatus ei puuduta neid krediidiasutusi, mida rahastatakse ainult tagatud võlakirjadest. Hoiuseid mittekaasavate asutuste laenuandjad on investorid, kes ei toetu hoiuste tagamisele. Hoiuseid kaasavate asutuste puhul on aga hoiustajad ja teised laenuandjad allutatud tagatud võlakirjade omanikele.

4. Vara eraldamise ja pankrotiga seotud õigusaktid

Pankroti korral on tagatud võlakirjade omanikele antavad eelisõigused tähtsad eelkõige seetõttu, et võlakirjaomanikud saavad üldjuhul kasutada pankrotivara (kahekordne tagatis). Kahekordne tagatis suurendab teiste laenuandjate struktuurilist allutatust. Lisaks suureneb struktuuriline allutatus juhtudel, mil riigi õigusaktid lubavad pankroti korral kiiret lunastamist, näiteks kui kiire lunastamise puhul võib pankroti korral nõuda lisatagatist.

5. Tagatiste kogumi varade ja kohustuste juhtimisega seotud õigusaktid

Tagatud võlakirjade ja tagatiste kogumi jaoks kõlblike varade mittevastavuse tõttu võib esineda varade ja kohustuste juhtimisega seotud märkimisväärseid riske. See puudutab ulatust, mil määral valuutarisk, intressimäärarisk, likviidsusrisk ja optsioonirisk on lubatud. Kui muud tingimused jäävad samaks, tähendaks varade ja kohustuste juhtimisega seotud riskide range reguleerimine seda, et emiteeriv pank võib lisaks alalisele krediidiriskile endale lubada vaid minimaalseid riske, tagades nii emiteeritavate tagatud võlakirjade ja tagatiste kogumis sisalduvate varade suurema sobivuse. Võetavate riskide (v.a krediidiriski) piiramine vähendab ohtu, et tagatiste kogum ei suuda oma funktsiooni täita. Lisaks võib see vähendada ületagatuse nõudeid.

6. Vara koormamisega seotud õigusaktid

Hoiustajate ja teiste tavapäraste laenuandjate kaitseks on mõnes riigis (Austraalias, Kanadas, Ameerika Ühendriikides, Itaalias, Madalmaades ja Ühendkuningriigis) välja töötatud raamistikud, mis võimaldavad neil piirata tagatud võlakirjade emiteerimisega seotud vara koormamist. Madalmaades ja Ühendkuningriigis määratakse vara koormamise piirangud igal üksikul juhul eraldi. Enamikus riikides (näiteks Taanis, Soomes, Prantsusmaal, Saksamaal, Iirimaal, Norras ja Rootsis) aga sellised piirangud puuduvad. Lisaks kehtestatud piirangutele kasutavad ka reitinguagentuurid vara koormamise puhul mõningaid piirnorme, et säilitada teatud reitingut.

2. Kesksete vastaspooltega seotud spetsiifilised riskid

Ehkki reguleerimisasutuste soov kasutada rohkem keskseid vastaspooli võib anda märgatavat kasu, eelkõige vastaspoole riski vähendamisel ja omavahelise seotuse suurendamisel, tuleb siiski silmas pidada teatud riske. Eriti hoolikalt tuleb jälgida kahte tüüpi riske.

Esiteks võivad kesksed vastaspooled vara koormamise suurendamisega avaldada negatiivset mõju rahastamistingimustele ja tagatiste kättesaadavusele. Kui tehingud, mida üldjuhul ei kliiritaks kesksete vastaspoolte kaudu, suunatakse läbi nimetatud asutuste, (28) võib see suurendada nõudlust hea kvaliteediga tagatiste järele. Kasutades üha enam kvaliteetseid tagatisi kesksete vastaspoolte jaoks, jääb vähem võimalusi nende kasutamiseks mujal. Keskselt kliiritud tehingute võrdlemisel kahe osapoole vahel kliiritud tehingutega selgub, et kesksete vastaspoolte pakutav mitmepoolne tasaarveldamine vähendab tõenäoliselt vajadust tagatiste ja kapitali järele, mis tekib tavaliselt kahepoolsel kliirimisel. Seega toetavad keskse kliirimise kasuks tehtavad seadusandlikud algatused lahendusi, mis nõuavad vähem tagatisi. Lisaks võivad kesksete vastaspoolte marginaalinõuded vähendada tagatiste pakkumist pangasüsteemis, ehkki sularahas saadud tagatised tavaliselt reinvesteeritakse. Teiseks ohuks on kesksete vastaspoolte riskijuhtimine, mis võib mõjutada likviidsusriski pangasüsteemis.

Kui turutingimused muutuvad, võib keskne vastaspool ühepoolselt ja ootamatult teha olulisi muudatusi esialgsetesse marginaalinõuetesse, avaldades seeläbi negatiivset mõju likviidsusele süsteemis. Selleks, et katta pingelistel aegadel krediidiriski, tegutsevad kesksed vastaspooled protsükliliselt, kehtestades kõrgemad marginaalinõuded ja arvates mõne vastaspoole tehingutest välja. Euroopa turu infrastruktuuri määruse kohaselt peab Euroopa Väärtpaberiturujärelevalve arvestama kesksete vastaspoolte marginaalinõuete tehniliste standardite määratluses marginaalide mõjuga protsüklilisusele.

Kesksete vastaspooltega on seotud veel teisi riske, mida käesolevas lisas ei käsitleta, nagu süsteemse riski ülekandumine pankadelt kesksetele vastaspooltele, kusjuures ülekandumise ja regulatiivse arbitraaži võimaluse tekitavad kesksed vastaspooled. Samal ajal võib kesksete vastaspoolte vaheline konkurents viia standardite alandamiseni.

III.1.8. Riskide realiseerumist põhjustavad tegurid

Vara koormamisega seotud riskid võivad realiseeruda järgmiste tegurite toel: kindlustunde šokid, reitingute alandamine, täiendavad lisatagatise nõuded ja vara koormamise suurendamine. Ühe või mitme loetletud teguri tõttu makseraskustesse sattunud pangast võib negatiivne mõju kanduda edasi ka väljapoole. Kui turgudel kaob usaldus ja tekivad häired, võib ka vähesel määral koormamist kasutaval pangal tekkida raskusi rahastamise leidmisel.

III.1.9. Vara koormamise jätkusuutlikkus

On oluline rõhutada, et jätkusuutmatu tasemeni küündiv vara koormamine toob küll alati kaasa riske, ent tagatud rahastamine ja tagatiste seadmine muudele tehingutele on samas ka kasulik. Tagatiste seadmine tehingutele vähendab vastaspoole riske ja muudab need vahendid stabiilsemaks. Lisaks võimaldab tagatud rahastamine rahastamisallikaid ja vastaspooli mitmekesistada (vt osa III.3 riskide kontsentratsiooni kohta). Samal ajal on tagatud rahastamine tavaliselt ka kulutõhusam ja võib anda pankadele täiendavaid stiimuleid laenude hea kvaliteedi tagamiseks.

Teisest küljest ei tohiks aga alahinnata ülemäärase koormamisega seotud riske, mida kirjeldati põhjalikult osas III.1. Ületades teatud taseme, muutub koormamine isevõimenduvaks ja kasvab punktini, kus tagatud rahastamine on tagatiste puudumise tõttu võimatu, tagamata rahastamine ei ole aga kõrgete riskipreemiate tõttu otstarbekas.

Ühest piirmäära, mida ületades muutub koormamine jätkusuutmatuks, ei ole. Üks näitaja, mis annab märku pankade suutlikkusest leida rahastamist vara koormamise läbi, on keskpanga rahastamise jaoks kõlbliku tagatisena aktsepteeritava vara maht nii üksikult kui ka agregeeritult hinnates, kuna keskpanga rahastamist peetakse sageli viimase instantsi likviidsuse pakkujaks.

III.1.10. Vara koormamise mõju reaalmajandusele

III.1.10.1. Otsene mõju

Vara koormamise otsene mõju reaalmajandusele on peamiselt seotud laenupakkumise kanaliga.

1. Tagatus võib piirata pankade bilansimahu kasvu ja laenuandmist.

a. Tagatud rahastamise tehingutes kasutatavaid tagatisi arvesse võttes, peaks tagatud rahastamine olema tagamata rahastamisega võrreldes vähem volatiilsem. Kuna aga koormamiskõlbliku tagatise maht on kindlaks määratud, on ka võimalik tagatud rahastamine kindla mahuga. Lisaks viib suurem koormatuse tase negatiivse sündmuse järel tavaliselt täiendava koormamiseni (vt osa III.1.5). Kui muud tingimused jäävad samaks, mõjutab (tagatud) rahastamise puudujääk otseselt pankade laenupakkumist ja seega ka reaalmajandust/majanduskasvu (kuna laenupakkumine on piiratud, lükatakse investeeringud edasi või tühistatakse) (29).

b. Kui tagatud rahastamise võimalused on piiratud, peavad pangad otsima alternatiivseid rahastamisallikaid. Kuid needki on piiratud – tugev konkurents jaehoiuste nimel võib suurendada hoiuste volatiilsust ja tõsta pankade rahastamiskulusid. Seega võib tagamata rahastamise maksumus olla kõrge, eriti ulatusliku koormatuse tasemega pankade jaoks.

2. Tagatud rahastamise suurenemine võib moonutada laenude jaotamist.

Mida enam toetub pank tagatud rahastamisele, seda suurem on tõenäosus, et ta investeerib varadesse peamise eesmärgiga saavutada kõlblikkus vara koormamiseks. Sellised kõlblikud varad hõlmavad kõrgeima reitinguga riigivõlakirju ning hüpoteegiga tagatud äri- ja eluasemelaene. Kuna väikestele ja keskmise suurusega ettevõtetele antud laene peetakse halvema kvaliteediga varaks ja neid ei aktsepteerita üldjuhul tagatisena (nt tavapäraste tagatud võlakirjade või repotehingute puhul), võib nimetatud varade osa ulatuslikult koormatud bilansis väheneda. Erinevatele majandusagentidele antud laenude tase sõltub loomulikult ka muudest teguritest, nagu rahastamise hinnast, konkurentsist ja laenuhinna mõjutamise võimest ning muult varalt saadud tulust. Laenude väär jaotamine võib avaldada negatiivset mõju majanduskasvule, kuna laenupakkumine mitte- või vähemkõlblikele sektoritele (nt väikesed ja keskmise suurusega ettevõtted, suurettevõtted) väheneb.

III.1.10.2. Kaudne mõju

Vara koormamise kaudne mõju reaalmajandusele avaldub tavaliselt pika aja jooksul. Ehkki seda mõju on suhteliselt raske hinnata, võib see osutuda märkimisväärseks.

1. Laenuvahendamise kasvav protsüklilisus

Vara koormamine võib finantsvahenduse kaudu võimendada reaalmajanduse protsüklilisust. Nagu mainitud osas III.1.5, suureneb tagatise väärtus tavaliselt majanduskasvu ajal ja alaneb majanduslanguse ajal (nt väärtuse vähendamine, lisatagatise nõuded, vara kvaliteet ja investorite riskivalmidus liiguvad samas suunas). See suurendab automaatselt pankade laenupakkumist kasvuperioodil ja vähendab seda pingelistel aegadel. Kui koormatuse tase on kõrge, võib finantssüsteem olla riskantsem, sest on tundlikum protsükliliste kõikumiste suhtes vara väärtuses. Seega esineb laenupakkumises (ülemäärane laenupakkumine / laenu kokkukuivamine) ja laenu marginaalides (laenu väär hindamine / likviidsusrisk) vähem suuri protsüklilisi kõikumisi, mis on pikaajalist jätkusuutlikku kasvu silmas pidades soodne.

Teisest küljest võib tagamata rahastamine olla protsükliline laenuvahenduse seisukohalt, kuna tegemist on tavaliselt volatiilsema rahastamisallikaga. Sellisel juhul saab tagatud rahastamist kasutada laenumahu stabiliseerimiseks pingelistel aegadel.

2. Vahendusest loobumine

Kui pangasektor ei suuda tulevikus laene vahendada, võib see suurendada reguleerimata alternatiivsete vahendussüsteemide esilekerkimise ohtu (nt varipangandus). Ettevõtete jaoks, kes on suutelised hankima rahastamist otse kapitaliturgudelt, võib see tähendada laenuvahenduse funktsiooni osalist suundumist pangasüsteemist kapitaliturgudele. Väiksematel ettevõtetel puudub tavaliselt juurdepääs kapitaliturgudele ning ka eraisikute jaoks ei ole see teostatav.

Vara, mida ei aktsepteerita tagatud rahastamise tagatisena, võib liikuda pangasüsteemist välja – eriti pankade puhul, kelle äri/rahastamismudel näeb ette ulatuslikku koormatuse taset. Sellised varad võivad jõuda varipangandusse, mis pakub kergemini kättesaadavat rahastamist ja millel puuduvad pankadega võrreldavad piirangud. See omakorda vähendab tagatiste kogumi piirangutest tulenevat mõju reaalmajandusele.

III.2. Uuendusliku rahastamisega seotud riskid

Uuenduslikumate rahastamisallikate kasutamine (nt eespool kirjeldatud allikad, finantstooted, nagu struktureeritud jaehoiused, likviidsust lisavad vahetustehingud, eurofondid ja börsil kaubeldavad fondid) võib nii üksiku panga kui ka kogu finantssektori jaoks kaasa tuua täiendavaid riske või võimendada olemasolevaid riske ja suurendada ebatõenäoliste riskide tekkimise võimalust. Finantskriisi ajal realiseerub tavaliselt ühel ajal mitu riski, võimendudes ja koondudes. Seega lisab uuenduslik rahastamine täiendavaid riske või võimendab olemasolevaid.

III.2.1. Läbipaistvus, kindlustunne, juhtimise ja järelevalvega seotud raskused

Uuenduslike rahastamisallikate kasutamine võib vähendada läbipaistvust ja muuta riskide mõistmise investorite, pankade, finantssektori ja järelevalveasutuste jaoks keerulisemaks. Uudsete toodete keerukus võib hägustada riskidest arusaamist ja viia ulatusliku müügini, juhul kui kindlustunne ootamatult nõrgeneb. Struktureeritud jaetooted võivad näiteks vallandada teatud suundumusi (mis on seotud finantsturgude muutujate, panga või garantii andja krediidikvaliteediga), põhjustades varast müüki, mis asjaomase panga jaoks tähendab ootamatut väljavoolu.

III.2.2. Omavaheline seotus

Uuenduslik rahastamine võib samuti tugevdada finantsturgudel osalejate ja erinevate majandussektorite omavahelist seotust. Näiteks kapitaligarantii andja (Lehman Brothers) väljalangemine mõnest struktureeritud jaetootest muudab jaeinvestoritele säästude tagasisaamise väga raskeks ja põhjustab emiteerivale pangale ootamatut väljavoolu. Väärtpaberite rahastamise tehingud ja likviidsust lisavad vahetustehingud võivad suurendada omavahelist seotust nii erinevate pankade, samasse gruppi kuuluvate üksuste kui ka erinevate sektorite vahel, mis võib potentsiaalselt kanda süsteemset riski üle kogu finantssüsteemile. Samas tuleb märkida, et omavaheline seotus suurendab tagatiste kasutamise tõhusust.

III.2.3. Kohtuvaidluste ja mainega seotud riskid, tarbijakaitse

Uuenduslike rahastamisallikatega kaasnevad suhteliselt kiiresti kohtuvaidluste ja mainega seotud riskid. Alates finantskriisist on mitmed pangad erinevates liikmesriikides seisnud silmitsi kohtuvaidlustega, mille põhjuseks on olnud liialt keerukate finantstoodete müümine ilma selgete kirjeldusteta nende toodetega seotud riskidest. Sellised tooted võivad kaasa tuua ka maineriski, kui pank on sunnitud võtma need tagasi oma bilanssi, et vältida rahulolematute klientide lahkumist pangast (st kontode sulgemist). Mainerisk võib esile kerkida ka väärtpaberite rahastamise tehingutes, mis võib avaldada pankadele, kes on saanud hea kvaliteediga likviidseid varasid, survet need pingelistel aegadel tagastada. Uuenduslike toodetega võivad sageli kaasneda ka tarbijakaitsega seotud meetmed, mis võivad järsult vähendada või piirata teatud tüüpi uuendusliku rahastamise kasutamist. Näiteks alates finantskriisist on mitme riigi (Belgia, Taani, Prantsusmaa ja Portugali) ametiasutused andnud välja hoiatusi seoses keerukate finantsinstrumentide müümisega jaeinvestoritele.

III.2.4. Likviidsust lisavate vahetustehingutega seotud spetsiifilised riskid

Likviidsust lisavate vahetustehingutega seotud riskide kindlaksmääramisel, jälgimisel ja kontrollimisel on peamiseks probleemiks andmete puudumine. Likviidsust lisavaid vahetustehinguid võib struktureerida väga erinevalt, lisaks raskendab olukorda üheselt arusaadava ja laialt kasutatava määratluse puudumine.

ESRNi küsitluse põhjal võib sõltuvalt panga reitingust märgata tagatisi ja vastaspooli puudutavaid erinevusi repotehingute kasutamisel likviidsust lisavate vahetustehingutena. Riigi võlainstrumendid moodustavad vaid 20 % madalama reitinguga asutuste poolt sellisteks tehinguteks panditud tagatistest, võrreldes muude pankade ligi 70 %ga. Madalama reitinguga asutused pandivad eluasemelaene rohkem kui kõrgema reitinguga pangad (vt joonis 28). Ka vastaspooltes esineb märgatavaid erinevusi. Kui madalaima reitinguga pankade ainsateks vastaspoolteks on krediidiasutused, siis muud pangad saavad teostada tehinguid ka teist liiki vastaspooltega, eelkõige mittepankadest finantseerimisasutustega.

Joonis 28

Sularahatagatisega likviidsust lisavate vahetustehingute (repotehingud) ja pöördrepotehingute puhul esitatud tagatised erineva krediidireitinguga pankade puhul 2011. aasta lõpus

Pangad pantisid riigi võlainstrumente tagatisena peamiselt väärtpaberilaenude puhul (40 % kogu tagatisvarast), ehkki struktuur võib riigiti erineda. Nimetatud tehingutes on tähtsaimateks vastaspoolteks ka krediidiasutused (64 %, millest 42 % on ELis tegutsevad asutused ja 22 % ELi-välised asutused) ja teised finantseerimisasutused, mille osakaal ulatub 28 %ni (rahaturufondid: 9 %, mitterahaturufondid: 7 %, muud: 12 %).

Suhted kindlustussektoriga

Likviidsust lisavaid vahetustehinguid tehakse sageli panga ja kindlustusandja vahel. Likviidseid varasid laenavaid kindlustusandjaid võivad küll ohustada laenusaajatena tegutsevatest pankadest erinevad riskid, kuid need on sellegipoolest märkimisväärsed. Euroopa Kindlustus- ja Tööandjapensionide Järelevalve (EIOPA) tegeleb praegu kindlustussektoriga seotud likviidsust lisavate vahetustehingute küsimusega.

2012. aasta märtsis algatas EIOPA andmete kogumise ning viis läbi küsitluse likviidsust lisavate vahetustehingute ja teiste sarnaste tehingute kohta. Uurimise põhjal leiti, et likviidsust lisavate vahetustehingute ja likviidsusprogrammide nominaalsumma kokku moodustab ligikaudu 3 % kogu bilansivarast, kuid riigiti esineb kõikumisi 0 %st 14 %ni. Kokkuvõttes võib kindlustusandjate teostatavate likviidsust lisavate vahetustehingute ja likviidsusprogrammide kohta märkida järgmist: i) nende maht on piiratud; ii) tehingute peamised põhjused on tulu tootmine, portfelli optimeerimine ja riskide hajutamine; iii) tähtajad on peamiselt lühiajalised (olemas on ka väljumisstrateegiad ja paljudes liikmesriikides on vastaspoole maksejõuetuse korral likvideerimine lubatud lühikese etteteatamisega); iv) vastaspoolteks on peamiselt kontsernivälised pangad; v) tagatistena kasutatakse üldjuhul sularaha või investeerimisjärgu reitinguga võlakirju; vi) tehingud kajastatakse peamiselt turuväärtuses ja hindamine toimub kord päevas või nädalas; vii) edasitagamine praktiliselt puudub (mõnes liikmesriigis on see ka keelatud); viii) ületagatus puudutab väärtpaberilaenudes ja pöördrepotehingutes hoitavaid varasid ning ix) likviidsust lisavatest tehingutest ja likviidsusprogrammidest teenitud tulu moodustab kindlustusandjate kogutulust vaid väikese osa.

Kindlustusandjate teostatud repo- ja pöördrepotehingute põhjus näib olevat kontsernisisese panga rahastamisvajaduse katmine, kuna suur osa kindlustusandjate antud väärtpaberilaenudest koosneb riikide võlainstrumentidest, mida kasutatakse tagatisena eurosüsteemi operatsioonides. Seega ei kasuta kindlustusandjad neid tehinguid oma likviidsusvajaduse katmiseks, vaid pigem selleks, et aidata kontsernisisesel pangal saada juurdepääsu likviidsusele.

Ehkki Euroopa Liidu pangad ja kindlustusandjad teostavad likviidsust lisavaid vahetustehinguid endiselt küllaltki harva, tuleb siiski jälgida mõningaid tegureid.

Sellised tehingud toovad teatud kasu nii laenusaajatele (likviidsuse saajad) kui ka laenuandjatele (likviidsuse pakkujad), nagu likviidsuse ja rahastamise suunamine valdkondadesse, kus seda majanduses kõige enam vajatakse. Ühtlasi paraneb finantsstabiilsus, kui pankadele võimaldatakse juurdepääs likviidsusele väljaspool pangasüsteemi ning suuremat tulu varadelt. Samal ajal on nende tehingutega seotud ka potentsiaalsed ohud (30).

Sellega seoses tuleb krediidiasutustel ja reguleerijatel silmas pidada järgmisi võimalikke riske: a) kindlustusandjate ja pankade tihedam omavaheline seotus, mis võib kanda edasi süsteemset riski kogu finantssüsteemile; b) suurem kontsernisisene risk ja võimalikud huvide konfliktid ning c) riskid, mis on omased ka teistele tagatud instrumentidele, nagu võimendustagatise kasutamine, mis võib tekitada protsüklilisust tagatistest rahastamises nii ajaliselt kõikuvate väärtuse vähendamiste läbi kui ka tagatise enda väärtuse muutumise läbi.

Lisaks võib turu jaoks läbipaistvuse puudumine võimendada likviidsust lisavate vahetustehingutega seotud riske. Turuosalistel pole piisavalt teavet sõlmitud tehingute ulatuse ja riskide kohta. Selline läbipaistmatus võib käivitada stressistsenaariumi või võimendada mingit muud stressiolukorda.

III.3. Kontsentratsioonirisk

Kontsentreeritud rahastamisstruktuur võib ebasoodsalt lisada finantsturgudele protsüklilisi suundumusi, kuna see raskendab asutusel rahastamise leidmist finantspingete ajal, mil tavapärased rahastamisallikad muutuvad kättesaamatuks. See kehtib erinevates dimensioonides: investorite baasi ja rahastamisinstrumentide kontsentratsioon, panga kohustuste struktuuri tähtaegade kontsentratsioon või panga tegevuse geograafiline ulatus võivad tekitada sarnaseid probleeme. Samuti tuleb täheldada, et kontsentratsiooniriski realiseerumise tõenäosus ja selle mõju sõltub nii investorite kui ka instrumentide liigist. Olenevalt investeerimisstrateegiatest ja kogemustest, erineb investorite käitumine nende pakutava rahastamise stabiilsuse osas.

1. Investorite baasi kontsentratsioon. Liigne toetumine üksikutele investorite rühmadele võib tekitada probleeme, kui selle turusegmendi käitumine muutub tingituna muutustest a) turul valitsevas meeleolus, b) turu likviidsuses või c) institutsioonilises struktuuris. Liigne toetumine üksikutele vastaspooltele võib suurendada eespool nimetatud suu