Komisjoni direktiiv, 22. juuni 1977, väetiste proovivõtu- ja analüüsimeetodeid käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta



Euroopa Liidu Teataja L 213 , 22/08/1977 Lk 0001 - 0090

Soomekeelne eriväljaanne: Peatükk 13 Köide 7 Lk 0051

Kreekakeelne eriväljaanne: Peatükk 13 Köide 6 Lk 0052

Rootsikeelne eriväljaanne: Peatükk 13 Köide 7 Lk 0051

Hispaaniakeelne eriväljaanne: Peatükk 13 Köide 7 Lk 0063

Portugalikeelne eriväljaanne Peatükk 13 Köide 7 Lk 0063

CS.ES Peatükk 13 Köide 004 Lk 51 - 140

ET.ES Peatükk 13 Köide 004 Lk 51 - 140

HU.ES Peatükk 13 Köide 004 Lk 51 - 140

LT.ES Peatükk 13 Köide 004 Lk 51 - 140

LV.ES Peatükk 13 Köide 004 Lk 51 - 140

MT.ES Peatükk 13 Köide 004 Lk 51 - 140

PL.ES Peatükk 13 Köide 004 Lk 51 - 140

SK.ES Peatükk 13 Köide 004 Lk 51 - 140

SL.ES Peatükk 13 Köide 004 Lk 51 - 140



Komisjoni direktiiv, 22. juuni 1977, väetiste proovivõtu- ja analüüsimeetodeid käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta (77/535/EMÜ) EUROOPA ÜHENDUSTE KOMISJON, võttes arvesse Euroopa Majandusühenduse asutamislepingut, võttes arvesse nõukogu 18. detsembri 1975. aasta direktiivi 76/116/EMÜ väetisi käsitlevate liikmesriikide õigusaktide ühtlustamise kohta, [1] eriti selle artikli 9 lõiget 2, ning arvestades, et: kõnealuses direktiivis nähakse ette EMÜ väetiste ametlikud kontrollimised, et veenduda nende vastavuses ühenduse väetiste kvaliteeti ja koostist käsitlevate sätete kohaselt kehtestatud nõuetega; käesoleva direktiiviga sätestatud meetmed on kooskõlas väetisekaubanduses tehniliste tõkete kõrvaldamist käsitlevate direktiivide tehnika arenguga kohandamise komitee arvamusega, ON VASTU VÕTNUD KÄESOLEVA DIREKTIIVI: Artikkel 1 Liikmesriigid võtavad vajalikud meetmed tagamaks, et proovide võtmine ja analüüs EMÜ väetiste ametlikuks kontrollimiseks vastavalt nõukogu 18. detsembri 1975. aasta direktiivi 76/116/EMÜ artikli 8 lõigetele 1 ja 2 viiakse läbi kooskõlas käesoleva direktiivi lisas kirjeldatud meetoditega. Artikkel 2 1. Liikmesriigid jõustavad käesoleva direktiivi järgimiseks vajalikud õigus- ja haldusnormid hiljemalt 19. detsembril 1977. Liikmesriigid teatavad sellest viivitamata komisjonile. 2. Liikmesriigid tagavad, et käesoleva direktiiviga reguleeritavas valdkonnas nende poolt vastuvõetud siseriiklike õigusnormide tekstid edastatakse komisjonile. Artikkel 3 Käesolev direktiiv on adresseeritud liikmesriikidele. Brüssel, 22. juuni 1977 Komisjoni nimel komisjoni liige Étienne davignon [1] EÜT L 24, 30.1.1976, lk 21. -------------------------------------------------- I LISA PROOVIVÕTUMEETOD VÄETISTE KONTROLLIMISEKS SISSEJUHATUS Nõuetekohane proovide võtmine on keeruline tegevus, mis nõuab ülimat hoolikust. Seepärast ei saa liigselt rõhutada vajadust koguda väetiste ametlikuks kontrollimiseks piisavalt representatiivne proov. Tavalise proovivõtukorra osas kogemusi omavad spetsialistid peavad range täpsusega kohaldama allpool kirjeldatud proovivõtumeetodit. 1. EESMÄRK JA RAKENDUSALA Väetiste kvaliteedi ja koostise ametlikuks kontrolliks ettenähtud proovid võetakse allpool kirjeldatud meetodite kohaselt. Selliselt saadud proove käsitatakse asjaomaste partiide suhtes representatiivsena. 2. AMETLIKUD PROOVIVÕTJAD Proovid võetakse liikmesriikide poolt selleks volitatud spetsialistidest ametnike poolt. 3. MÕISTED Partii : – toote kogus, mida käsitatakse ühikuna ning mille omadusi võib käsitada ühtsetena. Valim : – partii ühest punktist võetud kogus. Koondproov : – samast partiist võetud valimite kogum. Vähendatud proov : – koondproovi representatiivne osa, mis on saadud vähendamise teel. Lõpp-proov : – vähendatud proovi representatiivne osa. 4. SEADMED 4.1. Proovivõtuvahendid peavad olema materjalist, mis ei mõjuta nende toodete omadusi, millest proovid võetakse. Liikmesriigid võivad sellised vahendid ametlikult heaks kiita. 4.2. Soovitatavad vahendid proovide võtmiseks tahketest väetistest 4.2.1. Käsitsi proovivõtmine 4.2.1.1. Lamedapõhjaline vertikaalsete servadega kühvel. 4.2.1.2. Pika lõhe või kambritega proovivõtmispuur. Proovivõtmispuuri mõõtmed peavad vastama partii omadustele (mahuti sügavus, koti mõõtmed jms) ja väetiseosakeste suurusele. 4.2.2. Mehaaniline proovivõtmine Liikuvast väetisest proovide võtmiseks võib kasutada heakskiidetud mehaanilisi vahendeid. 4.2.3. Jagaja Valimite võtmisel ning vähendatud proovide ja lõpp-proovide ettevalmistamisel võib kasutada aparaati, mis on mõeldud proovi jagamiseks võrdseteks osadeks. 5. KVANTITATIIVSED NÕUDED 5.1. | Partii | | Partii suurus peab olema selline, et proove oleks võimalik võtta kõigist partii osadest. | 5.2. | Valimid | | 5.2.1. | Lahtised väetised | Valimite minimaalne arv | 5.2.1.1. | Partiid, mille mass on alla 2,5 tonni: | seitse. | +++++ TIFF +++++ 5.2.1.2. | Partiid, mille mass on üle 2,5 tonni ja alla 80 tonni: | | 5.2.1.3. | Partiid, mille mass on üle 80 tonni: | 40. | 5.2.2. | Pakendatud väetised | Proovivõtmiseks kasutatavate pakendite minimaalne arv | 5.2.2.1. | Pakendid, mis kaaluvad üle 1 kg | | 5.2.2.1.1. | Partiid, mis koosnevad vähem kui viiest pakendist: | kõik pakendid. | 5.2.2.1.2. | Partiid, mis koosnevad 5–16 pakendist: | neli. | +++++ TIFF +++++ 5.2.2.1.3. | Partiid, mis koosnevad 17–400 pakendist: | | 5.2.2.1.4. | Partiid, mis koosnevad rohkem kui 400 pakendist: | 20. | 5.2.2.2. | Pakendid, mis ei kaalu üle 1 kg: | neli. | 5.3. | Koondproov | | | Partii kohta nõutakse ühte koondproovi. Koondproovi moodustavate valimite kogumass ei ole väiksem kui järgmised väärtused: | 5.3.1. | Lahtised väetised: | 4 kg | 5.3.2. | Pakendatud väetised | | 5.3.2.1. | Pakendid, mis kaaluvad üle 1 kg: | 4 kg. | 5.3.2.2. | Pakendid, mis ei kaalu üle 1 kg: | nelja originaalpakendi mass. | 5.4. | Lõpp-proovid | | | Koondproovist saadakse vajadusel vähendamise teel lõpp-proovid. Analüüsida tuleb vähemalt ühte lõpp-proovi. Analüüsitava proovi mass on vähemalt 500 g. | 6. JUHISED PROOVIDE VÕTMISEKS, ETTEVALMISTAMISEKS JA PAKENDAMISEKS 6.1. Üldosa Proovid tuleb võtta ja ette valmistada võimalikult kiiresti, rakendades vajalikke ettevaatusabinõusid tagamaks, et proovid on väetise suhtes, millest need on võetud, jätkuvalt representatiivsed. Vahendid ja tööpinnad ning proovide hoidmiseks ettenähtud anumad peavad olema puhtad ja kuivad. 6.2. Valimid Valimid võetakse pisteliselt kogu partii ulatuses ja need peavad olema ligikaudu võrdse suurusega. 6.2.1. Lahtised väetised Partii jagatakse mõtteliselt ligikaudu võrdseteks osadeks. Nende osade hulgast valitakse juhuslikult punkti 5.2 kohaselt nõutavale valimite arvule vastav arv osasid ning igast sellisest osast võetakse vähemalt üks proov. Kui punkti 5.1 nõudeid ei ole puisteväetistest proovide võtmisel võimalik täita, tuleb proovid võtta partii teisaldamise käigus (peale- või mahalaadimisel). Sel juhul võetakse proovid eespool määratletud juhuslikult valitud mõttelistest osadest nende teisaldamise käigus. 6.2.2. Pakendatud väetised Pärast punkti 5.2 kohaselt nõutava arvu pakendite väljavalimist proovivõtmiseks eemaldatakse osa iga pakendi sisust. Vajaduse korral võetakse proovid pärast seda, kui pakendid on ükshaaval tühjendatud. 6.3. Koondproovi ettevalmistamine Valimid segatakse, et moodustuks üks koondproov. 6.4. Lõpp-proovi ettevalmistamine Koondproovi materjal segatakse hoolega. [3] Vajaduse korral tuleb koondproovi esmalt minimaalselt 2 kilogrammini vähendada (vähendatud proov), kasutades selleks mehaanilist jagajat või kvarteerimismeetodit. Valmistatakse ette vähemalt kolm ligikaudu ühesuurust lõpp-proovi, mis vastavad punktis 5.4 esitatud kvantitatiivsetele nõuetele. Iga proov paigutatakse sobivasse õhukindlasse mahutisse. Võetakse kõik vajalikud ettevaatusabinõud, vältimaks proovi omaduste muutumist. 7. LÕPP-PROOVIDE PAKENDAMINE Mahutid või pakendid pitseeritakse ja märgistatakse (kogu etikett peab sisalduma pitseris) selliselt, et mahuteid ei oleks võimalik avada pitserit rikkumata. 8. PROOVIVÕTUPROTOKOLL Iga proovivõtmise kohta tuleb koostada protokoll, mis võimaldab iga partiid üheselt identifitseerida. 9. PROOVIDE SIHTKOHT Iga partii kohta saadetakse vähemalt üks lõpp-proov ning analüüsiks vajalik teave võimalikult kiiresti volitatud analüüsilaborisse. [1] Kui tulemuseks saadakse murdarv, ümardatakse see suurema täisarvuni. [2] Pakendite puhul, mille sisu mass ei ole suurem kui 1 kg, on valimiks ühe originaalpakendi sisu. [3] Kõik tükid purustatakse (eraldades need vajadusel proovist ja lisades purustatuna sinna tagasi). -------------------------------------------------- II LISA VÄETISTE ANALÜÜSIMEETODID Sisukord ÜLDISED MÄRKUSED… 1. PROOVI ETTEVALMISTAMINE… 2. LÄMMASTIK… 2.1. Ammooniumlämmastiku määramine … 2.2. Nitraat- ja ammooniumlämmastiku määramine … 2.2.1. Ulschi järgi … 2.2.2. Arndi järgi … 2.2.3. Devarda järgi … 2.3. Üldlämmastiku määramine … 2.3.1. Nitraadivabas kaltsiumtsüaanamiidis… 2.3.2. Nitraate sisaldavas kaltsiumtsüaanamiidis … 2.3.3. Uureas … 2.4. Tsüaanamiidlämmastiku määramine … 2.5. Biureedi määramine uureas … 2.6. Lämmastiku eri vormide määramine samas proovis … 2.6.1. Väetiste puhul, mis sisaldavad lämmastikku nitraat-, ammoonium-, uurea- ja tsüaanamiidlämmastikuna … 2.6.2. Väetiste puhul, mis sisaldavad lämmastikku ainult nitraat-, ammoonium- ja uurealämmastikuna … 3. FOSFOR … 3.1. Ekstraheerimine … 3.1.1. Mineraalhapetega … 3.1.2. 2 % sipelghappega … 3.1.3. 2 % sidrunhappega … 3.1.4. Neutraalse ammooniumtsitraadiga … 3.1.5. Leeliselise ammooniumtsitraadiga … 3.1.5.1. Petermanni järgi temperatuuril 65 °C … 3.1.5.2. Petermanni järgi ümbritseva õhu temperatuuril … 3.1.5.3. Joulie’ järgi … 3.1.6. Veega … 3.2. Ekstraheeritud fosfori määramine … 4. KAALIUM … 4.1. Vees lahustuva kaaliumi määramine … 5. MAGNEESIUM … 5.1. Vees lahustuva magneesiumi määramine … 6. KLOOR … 6.1. Kloriidide määramine orgaanilise ainese puudumisel … 7. JAHVATAMISE PEENUS … 7.1. Jahvatamise peenuse määramine kuivmeetodil … 7.2. Pehmete looduslike fosfaatide jahvatamise peenuse määramine… ÜLDISED MÄRKUSED Laboriseadmed Meetodite kirjeldamisel ei ole üldisi laboriseadmeid täpselt määratletud, välja arvatud kolbide ja pipettide mahtude osas. Laboriseadmed peavad kõigil juhtudel olema korralikult puhastatud, eriti elementide väikeste koguste määramise puhul. Kontrollkatsed Enne analüüsi teostamist tuleb tagada, et kõik seadmed toimivad korralikult ja analüüsitehnikat rakendatakse õigesti; vajaduse korral kasutatakse sel otstarbel teadaoleva koostisega keemilisi ühendeid (nt ammooniumsulfaat, kaaliumdivesinikfosfaat jne). Sellest olenemata võivad väetiste analüüsimisel saadud tulemused juhul, kui analüüsitehnikat rangelt ei järgita, viidata valele keemilisele koostisele. Samas on teatav arv määramisi empiirilised ja hinnatavad vaid keerulise keemilise koostisega toodete suhtes. Soovitavalt tuleks laboratooriumides võimaluse korral kasutada täpselt määratletud koostisega standardseid kontrollväetisi. Meetod 1 PROOVI ETTEVALMISTAMINE ANALÜÜSIKS 1. RAKENDUSALA Käesolevas dokumendis määratletakse lõpp-proovist võetud proovi analüüsiks ettevalmistamise kord. 2. PÕHIMÕTE Laboratooriumisse saabunud lõpp-proovi ettevalmistamine hõlmab mitut operatsiooni, tavaliselt sõelumist, jahvatamist ja segamist, mida teostatakse sellisel viisil, et: - ühelt poolt on analüüsimeetodiga sätestatud väikseim kaalutud kogus laboriproovi suhtes representatiivne; - teiselt poolt ei tohi väetise peenestusastet ettevalmistamise käigus muuta sel määral, et see mõjutaks märgatavalt selle lahustuvust eri ekstraheerimisreaktiivides. 3. SEADMED Proovijagaja (ei ole kohustuslik). 0,2 ja 0,5 mm suuruse avaga sõelad. Korgiga varustatud 250 ml kolvid. Portselanist uhmrinui ja uhmer või jahvatusmasin. 4. KASUTATAVA TÖÖTLEMISVIISI VALIK Sissejuhatav märkus Sobiva toote puhul tuleb alles jätta ainult lõpp-proovi representatiivne osa. 4.1. Lõpp-proovid, mida ei tohi jahvatada Kaltsiumnitraat, kaltsiummagneesiumnitraat, naatriumnitraat, tšiili salpeeter, kaltsiumtsüaanamiid, nitraadilisandiga kaltsiumtsüaanamiid, ammooniumsulfaat, üle 30 % lämmastikusisaldusega ammooniumnitraadid, uurea, aluseline räbu, osaliselt lahustuvaks muudetud looduslik fosfaat, sadestatud dikaltsiumfosfaatdihüdraat, kaltsineeritud fosfaat, alumiiniumkaltsiumfosfaat, peenestatud fosforiidihiib. 4.2. Lõpp-proovid, mis tuleb osadeks jagada ja millest osa tuleb jahvatada Need on tooted, mille puhul teatavad määramised teostatakse ilma eelneva jahvatamiseta (näiteks jahvatamise peenuse määramine) ning muud määramised pärast jahvatamist. Need hõlmavad kõiki liitväetisi, mis sisaldavad järgmisi fosfaatkomponente: aluseline räbu, alumiiniumkaltsiumfosfaat, kaltsineeritud fosfaat, peenestatud fosforiidihiib ja osaliselt lahustuvaks muudetud looduslik fosfaat. Kõnealuste toodete puhul jagatakse lõpp-proov proovijagajat kasutades või kvarteerimise teel kaheks võimalikult identseks osaks. 4.3. Lõpp-proovid, mille puhul kõik määramised teostatakse jahvatatud tootega Jahvatada tuleb ainult lõpp-proovi representatiivne osa. Nende toodete hulka kuuluvad kõik muud loetelus toodud väetised, mida ei mainita punktides 4.1 ega 4.2. 5. MEETOD Punktides 4.2 ja 4.3 osutatud lõpp-proovi osa sõelutakse kiiresti läbi 0,5 mm suuruste avadega sõela. Jääk jahvatatakse jämedalt, et saada toode, mis sisaldab minimaalselt peeneid osakesi, ning seejärel see sõelutakse. Jahvatamine peab toimuma sellistes tingimustes, mille puhul ainet oluliselt ei kuumutata. Operatsiooni korratakse nii mitu korda kui vajalik, kuni jääki enam ei teki, ning seda tehakse koostisosade (vee, ammoniaagi) sisalduse suurenemise või vähenemise vältimiseks võimalikult kiiresti. Kogu jahvatatud ja sõelutud toode paigutatakse puhtasse kolbi, mida on võimalik sulgeda. Enne analüüsi jaoks väljakaalumist tuleb kogu proov korralikult segada. 6. ERIJUHUD a) Väetised, mis koosnevad mitme kategooria kristallide segust Sel juhul toimub sageli kristallide eraldumine. Seepärast on proovi purustamine ja läbi 0,200 mm suuruste avadega sõela juhtimine hädavajalik. Näide: ammooniumfosfaadi ja kaaliumnitraadi segud. Kõnealuste toodete puhul soovitatakse jahvatada kogu lõpp-proov. b) Raskesti jahvatatav jääk, mis ei sisalda väetavaid aineid Jääk kaalutakse ja selle mass võetakse arvesse lõpptulemuse arvutamisel. c) Kuumutamisel lagunevad tooted Jahvatamine tuleb teostada nii, et kuumutamist välditakse täielikult. Sel juhul on soovitatav kasutada peenestamiseks uhmrit. Näide: kaltsiumtsüaanamiidi ja uureat sisaldavad liitväetised. d) Ebatavaliselt niisked või jahvatamisel pastataoliseks muutuvad tooted Homogeensuse tagamiseks tuleb valida kõige väiksemate avadega sõel, mis sobib kasutamiseks tükkide käsitsi või uhmrinuiaga purustamise puhul. Kõnealust niiskumist võib esineda segude puhul, mille mõned koostisosad sisaldavad kristallisatsioonivett. Meetodid 2 LÄMMASTIK Meetod 2.1 AMMOONIUMLÄMMASTIKU MÄÄRAMINE 1. RAKENDUSALA Käesolevas dokumendis määratletakse ammooniumlämmastiku määramise kord. 2. KASUTUSVALDKOND Kõik lämmastikväetised, sealhulgas liitväetised, mis sisaldavad lämmastikku üksnes ammooniumsoolade kujul või nitraatide ja ammooniumsoolade kujul. Meetodit ei kohaldata uureat, tsüaanamiidi ega muid orgaanilisi lämmastikuühendeid sisaldavate väetiste suhtes. 3. PÕHIMÕTE Ammoniaagi väljatõrjumine naatriumhüdroksiidi liiaga; destilleerimine; ammoniaagi saagise määramine teadaolevas koguses väävelhappe standardlahuses ja happe liia tiitrimine naatrium- või kaaliumhüdroksiidi standardlahusega. 4. REAKTIIVID Süsihappegaasi- ja lämmastikuühenditevaba destilleeritud või demineraliseeritud vesi. 4.1. Lahjendatud soolhape: ühele mahuosale HCl-le (d = 1,18) lisatakse üks mahuosa vett. 4.2. | 0,1 N väävelhape | variandi a puhul. | 4.3. | Karbonaadivaba 0,1 N naatrium- või kaaliumhüdroksiidi lahus | 4.4. | 0,2 N väävelhape | variandi b puhul (vt märkus 2). | 4.5. | Karbonaadivaba 0,2 N naatrium- või kaaliumhüdroksiidi lahus | 4.6. | 0,5 N väävelhape | variandi c puhul (vt märkus 2). | 4.7. | Karbonaadivaba 0,5 N naatrium- või kaaliumhüdroksiidi lahus | 4.8. Ammoniaagivaba naatriumhüdroksiidi lahus, umbes 30 % NaOH (d = 1,33). 4.9. Indikaatorlahused. 4.9.1. Segaindikaator. Lahus A: 1 g metüülpunast lahustatakse 37 ml-s naatriumhüdroksiidi 0,1 N lahuses ja lisatakse vett kuni ühe liitrini. Lahus B: 1 g metüleensinist lahustatakse vees ja ruumala viiakse ühe liitrini. Üks mahuosa lahust A segatakse kahe mahuosa lahusega B. See indikaator on happelises lahuses violetne, neutraalses lahuses hall ja leeliselises lahuses roheline. Indikaatorlahust kasutatakse koguses 0,5 ml (10 tilka). 4.9.2. Metüülpunase indikaatorlahus. 0,1 g metüülpunast lahustatakse 50 ml-s 95 % etanoolis. Lisatakse vett kuni 100 ml-ni ja vajadusel filtreeritakse. Seda indikaatorit (neli-viis tilka) võib kasutada eelmise asemel. 4.10. Soolhappes pestud ja kaltsineeritud pimsskivi keemistsentrid. 4.11. Ammooniumsulfaat analüüsi teostamiseks. 5. SEADMED 5.1. Destilleerimisaparaat, mis koosneb kaitseotsaku abil kondensaatoriga ühendatud sobiva mahuga ümarkolvist. Märkus 1 Käesoleva määramise jaoks heakskiidetud ja soovitatava seadmestiku eri tüüpe on kujutatud joonistel 1, 2, 3 ja 4, kus on toodud ära kõik nende konstruktsioonilised omadused. 5.2. 10, 20, 25, 50, 100 ja 200 ml pipetid. 5.3. 500 ml mõõtekolb. 5.4. Pöördloksuti (35–40 pööret minutis). 6. PROOVI ETTEVALMISTAMINE Vt meetod 1. 7. ANALÜÜSIMEETOD 7.1. Lahuse valmistamine Prooviga teostatakse toatemperatuuril vees lahustuvuse katse proportsioonis 2 % (mass/maht). Vastavalt tabelis 1 toodud väärtusele kaalutakse 0,001 g täpsusega 5, 7 või 10 g ettevalmistatud proovi ja asetatakse see 500 ml mõõtekolbi. Vastavalt lahustuvuskatse tulemusele jätkatakse järgmiselt. a) Vees täielikult lahustuvad tooted Kolbi lisatakse proovi lahustamiseks vajalik kogus vett; loksutatakse ning pärast proovi täielikku lahustumist täidetakse kolb ettenähtud mahuni ja segatakse põhjalikult. b) Tooted, mis vees täielikult ei lahustu Kolbi lisatakse 50 ml vett ja seejärel 20 ml soolhapet (4.1). Loksutatakse. Jäetakse seisma, kuni süsihappegaasi eraldumine on lõppenud. Lisatakse 400 ml vett ja loksutatakse pöördloksutil (5.4) pool tundi. Lisatakse vett kuni ettenähtud mahuni, segatakse ja filtreeritakse läbi kuiva filtri kuiva nõusse. 7.2. Lahuse analüüs Vastuvõtukolbi asetatakse vastavalt valitud variandile tabelis 1 sätestatud mõõdetud kogus väävelhappe standardlahust. Lisatakse sobiv kogus valitud indikaatorlahust (4.9.1 või 4.9.2) ja vajadusel vett, et saadud maht oleks vähemalt 50 ml. Kondensaatori pikendustoru ots peab jääma lahusepinnast allapoole. Tabelile vastav selge lahuse alikvoot [1] viiakse gradueeritud pipeti abil aparaadi destillatsioonikolbi. Lisatakse vett, et saadud kogumaht oleks umbes 350 ml, ja mitu pimsskivigraanulit keemise reguleerimiseks. Destilleerimisaparaat pannakse kokku ning destillatsioonikolvi sisule lisatakse hoolega ammoniaagikadu vältides 10 ml kontsentreeritud naatriumhüdroksiidi lahust (4.8) või 20 ml nimetatud reaktiivi juhul, kui uuritava proovi lahustamiseks kasutati 20 ml soolhapet (4.1). Kolbi soojendatakse pikkamööda, vältides tugevat keemist. Kui keemine algab, viiakse läbi destilleerimine kiirusega umbes 100 ml 10–15 minuti jooksul; destillaadi kogumaht peaks olema umbes 250 ml [2]. Kui ammoniaaki tõenäoliselt enam ei eraldu, paigutatakse vastuvõtukolb madalamale nii, et kondensaatori pikendustoru ots jääks vedelikupinna kohale. Järgnevat destillaati kontrollitakse sobiva reaktiiviga, tagamaks, et kogu ammoniaak on täielikult destilleeritud. Kondensaatori pikendustoru pestakse vähese veega ja happe liiga tiitritakse kasutatud variandi puhul ettenähtud naatrium- või kaaliumhüdroksiidi standardlahusega (vt märkus 2). Märkus 2 Tagasitiitrimiseks võib kasutada erineva kontsentratsiooniga standardlahuseid tingimusel, et tiitrimiseks kasutatavad mahud ei ületa võimaluse korral 40–45 ml. 7.3. Pimekatse Pimekatse teostatakse samadel tingimustel ja seda võetakse arvesse lõpptulemuse arvutamisel. 7.4. Kontrollkatse Enne analüüside teostamist kontrollitakse, et seadmed töötavad nõuetekohaselt ja et meetodit rakendatakse õigesti, kasutades selleks otstarbeks värskelt valmistatud ammooniumsulfaadi lahuse (4.11) alikvooti, mis sisaldab valitud variandi puhul sätestatud maksimaalset lämmastikukogust. 8. TULEMUSE VÄLJENDAMINE Analüüsi tulemus väljendatakse ammooniumlämmastiku protsentuaalse sisaldusena analüüsimiseks saabunud väetises. 9. LISAD Nagu on täpsustatud punkti 5.1 "Seadmed" märkuses 1, osutavad joonised 1, 2, 3 ja 4 käesolevas dokumendis kasutatud eri tüüpi seadmete konstruktsioonilistele omadustele. Tabel 1 Ammooniumlämmastiku ning ammoonium- ja nitraatlämmastiku määramine väetistes Meetodi kõigi variantide a, b ja c puhul teostatava kaalumise, lahustamise ja arvutamise tabel 50 või 35 A F Variant a Destilleeritava lämmastiku suurim ligikaudne kogus: 50 mg. Vastuvõtukolbi viidava 0,1 N väävelhappe kogus: 50 ml. Tagasitiitrimine 0,1 N NaOH või KOH-ga. Deklareeritud kogus (N%) | Kaalutav kogus (g) | Lahjendus (ml) | Destilleeritava proovi lahus (ml) | Tulemuse väljendamine [3] (N% = (50 – A) F) | 0–5 | 10 | 500 | 50 | (50 – A) × 0,14 | 5–10 | 10 | 500 | 25 | (50 – A) × 0,28 | 10–15 | 7 | 500 | 25 | (50 – A) × 0,40 | 15–20 | 5 | 500 | 25 | (50 – A) × 0,56 | 20–40 | 7 | 500 | 10 | (50 – A) × 1,00 | Variant b Destilleeritava lämmastiku suurim ligikaudne kogus: 100 mg. Vastuvõtukolbi viidava 0,2 N väävelhappe kogus: 50 ml. Tagasitiitrimine 0,2 N NaOH või KOH-ga. Deklareeritud kogus (N%) | Kaalutav kogus (g) | Lahjendus (ml) | Destilleeritava proovi lahus (ml) | Tulemuse väljendamine [3] (N% = (50 – A) F) | 0–5 | 10 | 500 | 100 | (50 – A) × 0,14 | 5–10 | 10 | 500 | 50 | (50 – A) × 0,28 | 10–15 | 7 | 500 | 50 | (50 – A) × 0,40 | 15–20 | 5 | 500 | 50 | (50 – A) × 0,56 | 20–40 | 7 | 500 | 20 | (50 – A) × 1,00 | Variant c Destilleeritava lämmastiku suurim ligikaudne kogus: 200 mg. Vastuvõtukolbi viidava 0,5 N väävelhappe kogus: 35 ml. Tagasitiitrimine 0,5 N NaOH või KOH-ga. Deklareeritud kogus (N%) | Kaalutav kogus (g) | Lahjendus (ml) | Destilleeritava proovi lahus (ml) | Tulemuse väljendamine [3] (N% = (50 – A) F) | 0–5 | 10 | 500 | 200 | (35 – A) × 0,175 | 5–10 | 10 | 500 | 100 | (35 – A) × 0,350 | 10–15 | 7 | 500 | 100 | (35 – A) × 0,500 | 15–20 | 5 | 500 | 100 | (35 – A) × 0,700 | 20–40 | 5 | 500 | 50 | (35 – A) × 1,400 | +++++ TIFF +++++ Joonis 1 +++++ TIFF +++++ Joonis 2 +++++ TIFF +++++ Joonis 3 +++++ TIFF +++++ Joonis 4 Jooniste 1, 2, 3 ja 4 selgitused Joonis 1 a) Pikakaelaline ümarkolb mahuga 1000 ml. b) Kaitseotsakuga destilleerimistoru, mis on ühendatud kondensaatoriga kerakujulise ühenduse (nr 18) abil (kondensaatoriga ühendamiseks kasutatava kerakujulise ühenduse võib asendada sobiva kummist ühendusega). c) Teflonkraaniga lehter naatriumhüdroksiidi lisamiseks (kraani võib samuti asendada klambersulguriga kummist ühendusega). d) Kuue reservuaariga kondensaator, mille sisenemisaval on kerakujuline ühendus (nr 18) ja mis on väljumisavale paigaldatud väikese kummist ühenduse abil ühendatud klaasist pikendustoruga (kui destilleerimistoru ühendatakse kummivooliku abil, võib kerakujulise ühenduse asendada sobiva kummikorgiga). e) 500 ml kolb destillaadi kogumiseks. Seadmed on valmistatud boorsilikaatklaasist. Joonis 2 a) Kerakujulise ühendusega (nr 35) lühikese kaelaga ümarkolb mahuga 1000 ml. b) Kaitseotsakuga destilleerimistoru, millel on kerakujuline ühendus (nr 35) sisenemisaval ja kerakujuline ühendus (nr 18) väljumisaval ning mis on küljel ühendatud teflonkraaniga lehtriga naatriumhüdroksiidi lisamiseks. c) Kuue reservuaariga kondensaator, mille sisenemisaval on kerakujuline ühendus (nr 18) ja mis on väljumisavale paigaldatud väikese kummist ühenduse abil ühendatud klaasist pikendustoruga. d) 500 ml kolb destillaadi kogumiseks. Seadmed on valmistatud boorsilikaatklaasist. Joonis 3 a) Lehtersuudmega pikakaelaline ümarkolb mahuga 750 või 1000 ml. b) Kaitseotsakuga destilleerimistoru, mille väljumisaval on kerakujuline ühendus (nr 18). c) Tilgutuskoonusega põlvtoru, mille sisenemisaval on kerakujuline ühendus (nr 18) (destilleerimistoruga ühendamiseks võib kerakujulise ühenduse asemel kasutada kummivoolikut). d) Kuue reservuaariga kondensaator, mis on väljumisavale paigaldatud väikese kummist ühenduse abil ühendatud klaasist pikendustoruga. e) 500 ml kolb destillaadi kogumiseks. Seadmed on valmistatud boorsilikaatklaasist. Joonis 4 a) Lehtersuudmega pikakaelaline ümarkolb mahuga 1000 ml. b) Kaitseotsakuga destilleerimistoru, mille väljumisaval on kerakujuline ühendus (nr 18) ning mis on küljel ühendatud teflonkraaniga lehtriga naatriumhüdroksiidi lisamiseks (kerakujulise ühenduse asemel võib kasutada sobivat kummikorki; kraani võib asendada sobiva klambersulguriga kummist ühendusega). c) Kuue reservuaariga kondensaator, mille sisenemisaval on kerakujuline ühendus (nr 18) ja mis on väljumisavale paigaldatud kummist ühenduse abil ühendatud klaasist pikendustoruga (kui destilleerimistoru ühendatakse kummivooliku abil, võib kerakujulise ühenduse asendada sobiva kummikorgiga). d) 500 ml kolb destillaadi kogumiseks. Seadmed on valmistatud boorsilikaatklaasist. Meetodid 2.2 NITRAAT- JA AMMOONIUMLÄMMASTIKU MÄÄRAMINE Meetod 2.2.1 NITRAAT- JA AMMOONIUMLÄMMASTIKU MÄÄRAMINE ULSCHI JÄRGI 1. RAKENDUSALA Käesolevas dokumendis määratletakse redutseerimise teel nitraat- ja ammooniumlämmastiku määramise kord Ulschi järgi. 2. KASUTUSVALDKOND Kõik lämmastikväetised, sealhulgas liitväetised, mis sisaldavad lämmastikku üksnes nitraatide kujul või ammoniaagi ja nitraatide kujul. 3. PÕHIMÕTE Nitraatide ja nitritite redutseerimine ammoniaagiks metallilise raua abil happelises keskkonnas ning sel viisil moodustunud ammoniaagi väljatõrjumine naatriumhüdroksiidi liiaga: ammoniaagi destilleerimine ja ammoniaagi saagise määramine teadaolevas koguses väävelhappe standardlahuses. Väävelhappe liia tiitrimine naatrium- või kaaliumhüdroksiidi standardlahusega. 4. REAKTIIVID Süsihappegaasi- ja lämmastikuühenditevaba destilleeritud või demineraliseeritud vesi. 4.1. Lahjendatud soolhape: ühele mahuosale HCl-le (d = 1,18) lisatakse üks mahuosa vett. 4.2. 0,1 N väävelhape. 4.3. Karbonaadivaba 0,1 N naatrium- või kaaliumhüdroksiidi lahus. 4.4. Ammoniaagivaba väävelhappelahus, ligikaudu 30 % H2SO4 (mass/maht). 4.5. Vesinikuga redutseeritud rauapulber (ettenähtud rauakogusega peab olema võimalik redutseerida vähemalt 0,05 g nitraatlämmastikku). 4.6. Ammoniaagivaba naatriumhüdroksiidi lahus, ligikaudu 30 % NaOH (d = 1,33). 4.7. Indikaatorlahused. 4.7.1. Segaindikaator. Lahus A: 1 g metüülpunast lahustatakse 37 ml-s naatriumhüdroksiidi 0,1 N lahuses ja lisatakse vett kuni ühe liitrini. Lahus B: 1 g metüleensinist lahustatakse vees ja ruumala viiakse ühe liitrini. Üks mahuosa lahust A segatakse kahe mahuosa lahusega B. See indikaator on happelises lahuses violetne, neutraalses lahuses hall ja leeliselises lahuses roheline. Indikaatorlahust kasutatakse koguses 0,5 ml (10 tilka). 4.7.2. Metüülpunase indikaatorlahus. 0,1 g metüülpunast lahustatakse 50 ml-s 95 % etanoolis. Lisatakse vett kuni 100 ml-ni ja vajadusel filtreeritakse. Seda indikaatorit (neli-viis tilka) võib kasutada eelmise asemel. 4.8. Soolhappes pestud ja kaltsineeritud pimsskivi keemistsentrid. 4.9. Naatriumnitraat analüüsi teostamiseks. 5. SEADMED Vt meetod 2.1 "Ammooniumlämmastiku määramine". 6. PROOVI ETTEVALMISTAMINE Vt meetod 1 "Proovi ettevalmistamine". 7. Analüüsimeetod 7.1. Lahuse valmistamine Vt meetod 2.1 "Ammooniumlämmastiku määramine". 7.2. Analüüsi käik Vastuvõtukolbi asetatakse meetodi 2.1 tabelis 1 (variant a) sätestatud täpselt mõõdetud kogus väävelhappe standardlahust ning lisatakse sobiv kogus indikaatorlahust 4.7.1 või 4.7.2. Kondensaatori pikendustoru ots peab vastuvõtukolvis jääma happe standardlahuse pinnast allapoole. Meetodi 2.1 tabelile 1 (variandile a) vastav selge lahuse alikvoot viiakse gradueeritud pipeti abil aparaadi destillatsioonikolbi. Lisatakse 350 ml vett ja 20 ml 30 % väävelhappelahust (4.4), segatakse ja lisatakse 5 g redutseeritud rauda (4.5). Kolvi kaela pestakse mitme milliliitri veega ja sellele asetatakse väike pika varrega lehter. Kuumutatakse tund aega keeva vee vannis ning seejärel pestakse lehtri vart mõne milliliitri veega. Ammoniaagikadu vältides lisatakse destillatsioonikolvi sisule 50 ml kontsentreeritud naatriumhüdroksiidi lahust (4.6) või 60 ml kontsentreeritud naatriumhüdroksiidi lahust (4.6) juhul, kui proovi lahustamiseks kasutati 20 ml soolhapet (1 + 1) (4.1). Destilleerimisaparaat pannakse kokku. Ammoniaak destilleeritakse meetodis 2.1 sätestatud korras. 7.3. Pimekatse Pimekatse (ilma proovita) teostatakse samadel tingimustel ja seda võetakse arvesse lõpptulemuse arvutamisel. 7.4. Kontrollkatse Enne analüüsimist kontrollitakse, et seadmed töötavad nõuetekohaselt ja et meetodit rakendatakse õigesti, kasutades selleks otstarbeks värskelt valmistatud naatriumnitraadi lahust (4.9), mis sisaldab 0,045–0,050 g lämmastikku. 8. TULEMUSE VÄLJENDAMINE Analüüsi tulemus väljendatakse nitraatlämmastiku või kombineeritud ammoonium- ja nitraatlämmastiku protsentuaalse sisaldusena analüüsimiseks saabunud väetises. Meetod 2.2.2 NITRAAT- JA AMMOONIUMLÄMMASTIKU MÄÄRAMINE ARNDI JÄRGI 1. RAKENDUSALA Käesolevas dokumendis määratletakse redutseerimise teel nitraat- ja ammooniumlämmastiku määramise kord Arndi järgi (kohandatud kõigi variantide a, b ja c jaoks). 2. KASUTUSVALDKOND Vt meetod 2.2.1. 3. PÕHIMÕTE Nitraatide ja nitritite redutseerimine ammoniaagiks neutraalses vesilahuses magneesiumkloriidi juuresolekul metallisulami abil, mis koosneb 60 % ulatuses Cu-st ja 40 % ulatuses Mg-st (Arndi sulam). Ammoniaagi destilleerimine ja saagise määramine teadaolevas koguses väävelhappe standardlahuses. Happe liia tiitrimine naatrium- või kaaliumhüdroksiidi standardlahusega. 4. REAKTIIVID Süsihappegaasi- ja lämmastikuühenditevaba destilleeritud või demineraliseeritud vesi. 4.1. Lahjendatud soolhape: ühele mahuosale HCl-le (d = 1,18) lisatakse üks mahuosa vett. 4.2. | 0,1 N väävelhape | variandi a puhul. | 4.3. | Karbonaadivaba 0,1 N naatrium- või kaaliumhüdroksiidi lahus | 4.4. | 0,2 N väävelhape | variandi b puhul (vt meetodi 2.1 märkus 2). | 4.5. | Karbonaadivaba 0,2 N naatrium- või kaaliumhüdroksiidi lahus | 4.6. | 0,5 N väävelhape | variandi c puhul (vt meetodi 2.1 märkus 2). | 4.7. | Karbonaadivaba 0,5 N naatrium- või kaaliumhüdroksiidi lahus | 4.8. Ligikaudu 0,2 N naatriumhüdroksiidi lahus. 4.9. Arndi sulam analüüsi teostamiseks: pulbristatud nii, et see läbiks sõela, mille avade suurus on väiksem kui 1 mm. 4.10. 20 % magneesiumkloriidi lahus. Üheliitrises seisukolvis lahustatakse 200 g magneesiumkloriidi (MgCl2 · 6H2O) ligikaudu 600–700 ml vees. Vahutamise vältimiseks lisatakse 15 g magneesiumsulfaati (MgSO4 · 7H2O). Pärast lahustamist lisatakse 2 g magneesiumoksiidi ja mõned pimsskivi keemistsentrid ning kontsentreeritakse suspensiooni keetmise teel 200 ml-ni, kõrvaldades sel teel reaktiividest kõik ammoniaagijäägid. Jahutatakse, lisatakse vett kuni ühe liitrini ja filtreeritakse. 4.11. Indikaatorlahused. 4.11.1. Segaindikaator. Lahus A: 1 g metüülpunast lahustatakse 37 ml-s naatriumhüdroksiidi 0,1 N lahuses ja lisatakse vett kuni ühe liitrini. Lahus B: 1 g metüleensinist lahustatakse vees ja ruumala viiakse ühe liitrini. Üks mahuosa lahust A segatakse kahe mahuosa lahusega B. See indikaator on happelises lahuses violetne, neutraalses lahuses hall ja leeliselises lahuses roheline. Indikaatorlahust kasutatakse koguses 0,5 ml (10 tilka). 4.11.2. Metüülpunase indikaatorlahus. 0,1 g metüülpunast lahustatakse 50 ml-s 95 % etanoolis. Lisatakse vett kuni 100 ml-ni ja vajadusel filtreeritakse. Seda indikaatorit (neli-viis tilka) võib kasutada eelmise asemel. 4.11.3. Kongo punase indikaatorlahus. 3 g kongo punast lahustatakse ühes liitris soojas vees ja vajadusel filtreeritakse pärast jahtumist. Seda indikaatorit võib kasutada kahe eespool kirjeldatud indikaatori asemel happeekstraktide neutraliseerimisel enne destilleerimist, lisades 0,5 ml indikaatorlahust 100 ml neutraliseeritava vedeliku kohta. 4.12. Soolhappes pestud ja kaltsineeritud pimsskivi keemistsentrid. 4.13. Naatriumnitraat analüüsi teostamiseks. 5. SEADMED Vt meetod 2.1 "Ammooniumlämmastiku määramine". 6. PROOVI ETTEVALMISTAMINE Vt meetod 1. 7. ANALÜÜSIMEETOD 7.1. Lahuse valmistamine analüüsi teostamiseks Vt meetod 2.1 "Ammooniumlämmastiku määramine". 7.2. Lahuse analüüs Vastuvõtukolbi asetatakse vastavalt valitud variandile meetodi 2.1 tabelis 1 sätestatud täpselt mõõdetud kogus väävelhappe standardlahust. Lisatakse sobiv kogus valitud indikaatorlahust (4.11.1 või 4.11.2) ja lõpuks piisavalt vett, et saadud maht oleks vähemalt 50 ml. Kondensaatori pikendustoru ots peab jääma lahusepinnast allapoole. Gradueeritud pipetti kasutades võetakse tabelile 1 vastav selge lahuse sobiv alikvoot ning asetatakse see destillatsioonikolbi. Lisatakse piisavalt vett, et saadud kogumaht oleks umbes 350 ml (vt märkus 1), 10 g Arndi sulamit (4.9), 50 ml magneesiumkloriidi lahust (4.10) ja mõned pimsskivigraanulid (4.12). Kolb ühendatakse kiiresti destilleerimisaparaadiga. Kuumutatakse õrnalt umbes 30 minutit. Seejärel suurendatakse kuumust ammoniaagi destilleerimiseks. Destilleerimist jätkatakse umbes ühe tunni jooksul. Pärast selle aja möödumist peaks kolvis olev jääk omandama siirupitaolise konsistentsi. Kui destilleerimine on lõppenud, tiitritakse vastuvõtukolvis oleva happe liia kogus vastavalt meetodis 2.1 sätestatud töö käigule. Märkus 1 Kui proovi lahus on happeline (tulenevalt 20 ml HCl (1 + 1) (4.1) lisamisest proovi lahustamiseks), neutraliseeritakse analüüsiks võetud alikvoot järgmiselt: alikvooti sisaldavasse destillatsioonikolbi lisatakse ligikaudu 250 ml vett, vajalik kogus ühte indikaatoritest (4.11.1, 4.11.2, 4.11.3) ja loksutatakse ettevaatlikult. Neutraliseeritakse 2 N naatriumhüdroksiidi lahusega (4.8) ja hapestatakse uuesti tilga soolhappega (1 + 1) (4.1). Seejärel jätkatakse punktis 7.2 (teine rida) kirjeldatud viisil. 7.3. Pimekatse Pimekatse teostatakse samadel tingimustel ja seda võetakse arvesse lõpptulemuse arvutamisel. 7.4. Kontrollkatse Enne analüüsimist kontrollitakse, et seadmed töötavad nõuetekohaselt ja et meetodit rakendatakse õigesti, kasutades selleks otstarbeks värskelt valmistatud naatriumnitraadi lahust (4.13), mis sisaldab olenevalt valitud variandist 0,050–0,150 g nitraatlämmastikku. 8. TULEMUSE VÄLJENDAMINE Vt meetod 2.2.1. Meetod 2.2.3 NITRAAT- JA AMMOONIUMLÄMMASTIKU MÄÄRAMINE DEVARDA JÄRGI 1. RAKENDUSALA Käesolevas dokumendis määratletakse redutseerimise teel nitraat- ja ammooniumlämmastiku määramise kord Devarda järgi (kohandatud kõigi variantide a, b ja c jaoks). 2. KASUTUSVALDKOND Vt meetod 2.2.1. 3. PÕHIMÕTE Nitraatide ja nitritite redutseerimine ammoniaagiks tugevalt leeliselises lahuses metallisulami abil, mis koosneb 45 % ulatuses Al-st, 5 % ulatuses Zn-st ja 50 % ulatuses Cu-st (Devarda sulam). Ammoniaagi destilleerimine ja saagise määramine teadaolevas koguses väävelhappe standardlahuses; väävelhappe liia tiitrimine naatrium- või kaaliumhüdroksiidi standardlahusega. 4. REAKTIIVID Süsihappegaasi- ja lämmastikuühenditevaba destilleeritud või demineraliseeritud vesi. 4.1. Lahjendatud soolhape: ühele mahuosale HCl-le (d = 1,18) lisatakse üks mahuosa vett. 4.2. | 0,1 N väävelhape | variandi a puhul. | 4.3. | Karbonaadivaba 0,1 N naatrium- või kaaliumhüdroksiidi lahus | 4.4. | 0,2 N väävelhape | variandi b puhul (vt meetodi 2.1 märkus 2). | 4.5. | Karbonaadivaba 0,2 N naatrium- või kaaliumhüdroksiidi lahus | 4.6. | 0,5 N väävelhape | variandi c puhul (vt meetodi 2.1 märkus 2). | 4.7. | Karbonaadivaba 0,5 N naatrium- või kaaliumhüdroksiidi lahus | 4.8. Devarda sulam analüüsi teostamiseks. Pulbristatud nii, et sellest 90–100 % läbiks sõela, mille avade suurus on väiksem kui 0,25 mm, ja 50–75 % läbiks sõela, mille avade suurus on väiksem kui 0,075 mm. Soovitatav on kasutada eelnevalt pakendatud pudeleid, mis sisaldavad maksimaalselt 100 g sulamit. 4.9. Ammoniaagivaba naatriumhüdroksiidi lahus, ligikaudu 30 % NaOH (d = 1,33). 4.10. Indikaatorlahused. 4.10.1. Segaindikaator. Lahus A: 1 g metüülpunast lahustatakse 37 ml-s naatriumhüdroksiidi 0,1 N lahuses ja lisatakse vett kuni ühe liitrini. Lahus B: 1 g metüleensinist lahustatakse vees ja ruumala viiakse ühe liitrini. Üks mahuosa lahust A segatakse kahe mahuosa lahusega B. See indikaator on happelises lahuses violetne, neutraalses lahuses hall ja leeliselises lahuses roheline. Indikaatorlahust kasutatakse koguses 0,5 ml (10 tilka). 4.10.2. Metüülpunase indikaator. 0,1 g metüülpunast lahustatakse 50 ml-s 95 % etanoolis. Lisatakse vett kuni 100 ml-ni ja vajadusel filtreeritakse. Seda indikaatorit (neli-viis tilka) võib kasutada eelmise asemel. 4.11. 95–96 % etanool. 4.12. Naatriumnitraat analüüsi teostamiseks. 5. SEADMED Vt meetod 2.1. 5.1. Destilleerimisaparaat, mis koosneb sobiva mahuga ümarkolvist, mis on kaitseotsakuga destilleerimistoru abil ühendatud kondensaatoriga ja varustatud lisaks sellele vastuvõtukolvile paigaldatud mullipüüdjaga, vältimaks ammoniaagikadu. Käesoleva määramise jaoks heakskiidetud seadmetüüpi on kujutatud joonisel 5, kus on toodud ära kõik selle konstruktsioonilised omadused. 5.2. 10, 20, 25, 50, 100 ja 200 ml pipetid. 5.3. 500 ml mõõtekolb. 5.4. Pöördloksuti (35–40 pööret minutis). 6. PROOVI ETTEVALMISTAMINE Vt meetod 1. 7. ANALÜÜSI KÄIK 7.1. Lahuse valmistamine analüüsi teostamiseks Vt meetod 2.1 "Ammooniumlämmastiku määramine". 7.2. Lahuse analüüs Lahuse alikvoodis leiduva nitraatlämmastiku kogus ei tohi ületada tabelis 1 sätestatud maksimumkogust. Vastuvõtukolbi asetatakse vastavalt valitud variandile tabelis 1 sätestatud täpselt mõõdetud kogus väävelhappe standardlahust. Lisatakse sobiv kogus valitud indikaatorlahust (4.10.1 või 4.10.2) ja lõpuks piisavalt vett, et saadud maht oleks vähemalt 50 ml. Kondensaatori pikendustoru ots peab jääma lahusepinnast allapoole. Mullipüüdja täidetakse destilleeritud veega. Gradueeritud pipetti kasutades võetakse meetodi 2.1 tabelile 1 vastav alikvoot ning asetatakse see destillatsioonikolbi. Destillatsioonikolbi lisatakse piisavalt vett, et saadud maht oleks 250–300 ml, 5 ml etanooli (4.11) ja 4 g Devarda sulamit (4.8). (Vt märkus 2.) Ammoniaagikao vältimiseks vajalikke ettevaatusabinõusid rakendades lisatakse kolbi ligikaudu 30 ml 30 % naatriumhüdroksiidi lahust (4.9) ning happes lahustuvate proovide puhul lisaks veel täiendav kogus nimetatud reaktiivi, mis on piisav analüüsiks võetud alikvoodis sisalduva soolhappe (4.1) koguse neutraliseerimiseks. Destillatsioonikolb ühendatakse aparaadiga ning veendutakse, et ühenduskohad on tihedad. Kolbi loksutatakse selle sisu segamiseks ettevaatlikult. Soojendatakse õrnalt, nii et vesiniku vabanemine väheneb umbes poole tunni jooksul märgatavalt ja vedelik keeb. Destillerimist jätkatakse kuumust suurendades, nii et vähemalt 200 ml vedelikku destilleerub umbes 30 minutiga (destilleerimine ei tohi kesta kauem kui 45 minutit). Kui destilleerimine on lõppenud, ühendatakse vastuvõtukolb aparaadi küljest lahti ning pikendustoru ja mullipüüdjat pestakse hoolikalt, kogudes loputusvedeliku tiitrimiskolbi. Happe liiga tiitritakse vastavalt meetodis 2.1 sätestatud töö käigule. Märkus 2 Kaltsiumsoolade, näiteks kaltsiumnitraadi ja kaltsiumammooniumnitraadi esinemise korral tuleb Ca(OH)2 moodustumise vältimiseks lisada enne destilleerimist alikvoodis sisalduva proovi iga grammi kohta 0,700 g naatriumfosfaati (Na2HPO4 · 2H2O). 7.3. Pimekatse Pimekatse teostatakse samadel tingimustel ja seda võetakse arvesse lõpptulemuse arvutamisel. 7.4. Kontrollkatse Enne analüüsi teostamist kontrollitakse, et seadmed töötavad nõuetekohaselt ja et meetodit rakendatakse õigesti, kasutades selleks otstarbeks värskelt valmistatud naatriumnitraadi lahust (4.12), mis sisaldab olenevalt valitud variandist 0,050–0,150 g nitraatlämmastikku. 8. TULEMUSE VÄLJENDAMINE Vt meetod 2.2.1. +++++ TIFF +++++ Joonis 5 Joonise 5 selgitused a) Lehtersuudmega pikakaelaline ümarkolb mahuga 750 ml (1000 ml). b) Kaitseotsakuga destilleerimistoru, mille väljumisaval on kerakujuline ühendus nr 18. c) Põlvtoru, mille sisenemisaval on kerakujuline ühendus nr 18 ja väljumisaval tilgutuskoonus (kerakujulise ühenduse asemel võib kasutada sobivat kummist ühendust). d) Kuue reservuaariga kondensaator koos pikendustoruga, mis on paigaldatud mullipüüdjat hoidva kummikorgi külge. e) 750 ml vastuvõtukolb. f) Mullipüüdja ammoniaagikao vältimiseks. Seadmed on valmistatud boorsilikaatklaasist. Meetodid 2.3 ÜLDLÄMMASTIKU MÄÄRAMINE Meetod 2.3.1 ÜLDLÄMMASTIKU MÄÄRAMINE NITRAADIVABAS KALTSIUMTSÜAANAMIIDIS 1. RAKENDUSALA Käesolevas dokumendis määratletakse üldlämmastiku määramise kord nitraadivabas kaltsiumtsüaanamiidis. 2. KASUTUSVALDKOND Hõlmab ainult kaltsiumtsüaanamiidi (nitraadivaba). 3. PÕHIMÕTE Pärast Kjeldahli mineraliseerimist tõrjutakse moodustunud ammooniumlämmastik naatriumhüdroksiidi abil välja ja kogutakse ning selle kogust hinnatakse väävelhappe standardlahuses. 4. REAKTIIVID Süsihappegaasi- ja lämmastikuühenditevaba destilleeritud või demineraliseeritud vesi. 4.1. Lahjendatud väävelhape (d = 1,54): ühele mahuosale väävelhappele (d = 1,84) lisatakse üks mahuosa vett. 4.2. Kaaliumsulfaat analüüsi teostamiseks. 4.3. Vaskoksiid (CuO): 0,3–0,4 g iga hindamise kohta või samaväärne kogus vasksulfaatpentahüdraati, 0,95–1,25 g iga hindamise kohta. 4.4. Ammoniaagivaba naatriumhüdroksiidi lahus, ligikaudu 30 % NaOH (d = 1,33). 4.5. | 0,1 N väävelhape | variandi a puhul (vt meetod 2.1). | 4.6. | Karbonaadivaba 0,1 N naatrium- või kaaliumhüdroksiidi lahus | 4.7. | 0,2 N väävelhape | variandi b puhul (vt meetodi 2.1 märkus 2). | 4.8. | Karbonaadivaba 0,2 N naatrium- või kaaliumhüdroksiidi lahus | 4.9. | 0,5 N väävelhape | variandi c puhul (vt meetodi 2.1 märkus 2). | 4.10. | Karbonaadivaba 0,5 N naatrium- või kaaliumhüdroksiidi lahus | 4.11. Indikaatorlahused. 4.11.1. Segaindikaator. Lahus A: 1 g metüülpunast lahustatakse 37 ml-s naatriumhüdroksiidi 0,1 N lahuses ja lisatakse vett kuni ühe liitrini. Lahus B: 1 g metüleensinist lahustatakse vees ja ruumala viiakse ühe liitrini. Üks mahuosa lahust A segatakse kahe mahuosa lahusega B. See indikaator on happelises lahuses violetne, neutraalses lahuses hall ja leeliselises lahuses roheline. Indikaatorlahust kasutatakse koguses 0,5 ml (10 tilka). 4.11.2. Metüülpunase indikaatorlahus. 0,1 g metüülpunast lahustatakse 50 ml-s 95 % etanoolis ja lisatakse vett kuni 100 ml-ni. Vajadusel filtreeritakse. Seda indikaatorit (neli-viis tilka) võib kasutada eelmise asemel. 4.12. Soolhappes pestud ja kaltsineeritud pimsskivi keemistsentrid. 4.13. Kaaliumtiotsüanaat analüüsi teostamiseks. 5. SEADMED 5.1. Destilleerimisaparaat, vt meetod 2.1 "Ammooniumlämmastiku määramine". 5.2. Sobiva mahuga pikakaelaline Kjeldahli kolb. 5.3. 50, 100 ja 200 ml pipetid. 5.4. 250 ml mõõtekolb. 6. PROOVI ETTEVALMISTAMINE Vt meetod 1. 7. ANALÜÜSI KÄIK 7.1. Lahuse valmistamine 1 g proovi kaalutakse 0,001 g täpsusega ning asetatakse Kjeldahli kolbi. Lisatakse 50 ml lahjendatud väävelhapet (4.1), 10–15 g kaaliumsulfaati (4.2) ja ettenähtud katalüsaatorit (4.3). Kuumutatakse aeglaselt vee eemaldamiseks, keedetakse väikesel kuumusel kaks tundi, lastakse jahtuda ja lahjendatakse 100–150 ml veega. Jahutatakse uuesti, suspensioon viiakse kvantitatiivselt 250 ml mõõtekolbi, lisatakse vett, loksutatakse ja filtreeritakse läbi kuiva filtri kuiva kolbi. 7.2. Lahuse analüüs Vastavalt valitud variandile (vt meetod 2.1) teisaldatakse 50, 100 või 200 ml sel viisil saadud lahust pipeti abil ja destilleeritakse ammoniaak nii, nagu on kirjeldatud meetodis 2.1, lisades piisavalt NaOH lahust (4.4) märkimisväärse liia tagamiseks. 7.3. Pimekatse Pimekatse (ilma proovita) teostatakse samadel tingimustel ja seda võetakse arvesse lõpptulemuse arvutamisel. 7.4. Kontrollkatse Enne analüüsi teostamist kontrollitakse, et seadmed töötavad nõuetekohaselt ja et meetodit rakendatakse õigesti, kasutades selleks otstarbeks kaaliumtiotsüanaadi standardlahuse (4.13) alikvooti, mille kontsentratsioon vastab ligikaudselt lämmastiku kontsentratsioonile proovis. 8. TULEMUSE VÄLJENDAMINE Tulemus väljendatakse lämmastiku (N) protsentuaalse sisaldusena analüüsimiseks saabunud väetises. Variant a: N% = (50 – A) × 0,7. Variant b: N% = (50 – A) × 0,7. Variant c: N% = (35 – A) × 0,875. Meetod 2.3.2 ÜLDLÄMMASTIKU MÄÄRAMINE NITRAATE SISALDAVAS KALTSIUMTSÜAANAMIIDIS 1. RAKENDUSALA Käesolevas dokumendis määratletakse üldlämmastiku määramise kord kaltsiumtsüaanamiidis. 2. KASUTUSVALDKOND Meetodit kohaldatakse nitraate sisaldava kaltsiumtsüaanamiidi suhtes. 3. PÕHIMÕTE Kjeldahli meetodi otsene rakendamine ei ole nitraate sisaldavate kaltsiumtsüaanamiidide puhul võimalik. Seepärast redutseeritakse nitraatlämmastik enne Kjeldahli mineraliseerimist metallilise raua ja tina(II)kloriidi abil ammoniaagiks. 4. REAKTIIVID Süsihappegaasi- ja lämmastikuühenditevaba destilleeritud või demineraliseeritud vesi. 4.1. Väävelhape (d = 1,84). 4.2. Vesinikuga redutseeritud rauapulber. 4.3. Peenelt pulbristatud kaaliumsulfaat analüüsi teostamiseks. 4.4. | Väävelhappe 0,1 N standardlahus | variandi a puhul (vt meetod 2.1). | 4.5. | Karbonaadivaba naatrium- või kaaliumhüdroksiidi 0,1 N standardlahus | 4.6. | Väävelhappe 0,2 N standardlahus | variandi b puhul (vt meetodi 2.1 märkus 2). | 4.7. | Karbonaadivaba naatrium- või kaaliumhüdroksiidi 0,2 N standardlahus | 4.8. | Väävelhappe 0,5 N standardlahus | variandi c puhul (vt meetodi 2.1 märkus 2). | 4.9. | Karbonaadivaba naatrium- või kaaliumhüdroksiidi 0,5 N standardlahus | 4.10. Indikaatorlahused. 4.10.1. Segaindikaator. Lahus A: 1 g metüülpunast lahustatakse 37 ml-s naatriumhüdroksiidi 0,1 N lahuses ja lisatakse vett kuni ühe liitrini. Lahus B: 1 g metüleensinist lahustatakse vees ja ruumala viiakse ühe liitrini. Üks mahuosa lahust A segatakse kahe mahuosa lahusega B. See indikaator on happelises lahuses violetne, neutraalses lahuses hall ja leeliselises lahuses roheline. Indikaatorlahust võetakse 0,5 ml (10 tilka). 4.10.2. Metüülpunase indikaator. 0,1 g metüülpunast lahustatakse 50 ml-s 95 % etanoolis, lisatakse vett kuni 100 ml-ni ja vajadusel filtreeritakse. Seda indikaatorit (neli-viis tilka) võib kasutada eelmise asemel. 4.11. Tina(II)kloriidi lahus. 120 g SnCl2 · 2H2O lahustatakse 400 ml-s kontsentreeritud soolhappes (d = 1,18) ja lisatakse vett kuni ühe liitrini. See lahus peab olema täiesti selge ja valmistatud vahetult enne kasutamist. Äärmiselt oluline on kontrollida tina(II)kloriidi redutseerimisvõimet. Märkus 0,5 g SnCl2 · 2H2O lahustatakse 2 ml-s kontsentreeritud soolhappes (d = 1,18) ja lisatakse vett kuni 50 ml-ni. Seejärel lisatakse 5 g Rochelle’i soola (kaaliumnaatriumtartraati) ja analüüsiks piisav kogus naatriumvesinikkarbonaati, et lahus näitaks lakmuspaberiga testimisel leeliselist reaktsiooni. Tiitritakse joodi 0,1 N lahusega indikaatorina kasutatava tärkliselahuse juuresolekul. 1 ml joodi 0,1 N lahust vastab 0,01128 grammile SnCl2 · 2H2O-le. Sel viisil valmistatud lahuses leiduvast üldtinast peab vähemalt 80 % esinema kahevalentsel kujul. Tiitrimiseks tuleb kasutada vähemalt 35 ml joodi 0,1 N lahust. 4.12. Ammoniaagivaba naatriumhüdroksiidi lahus, mis sisaldab ligikaudu 30 % NaOH-d (d = 1,33). 4.13. Nitraadi-ammoniaagi standardlahus. Analüüsiks kaalutakse välja 2,5 g kaaliumnitraati ja 10,16 g ammooniumsulfaati ning asetatakse need 250 ml mõõtekolbi. Lahustatakse vees ja ruumala viiakse 250 ml-ni. 1 ml saadud lahust sisaldab 0,01 g lämmastikku. 4.14. Soolhappes pestud ja kaltsineeritud pimsskivi keemistsentrid. 5. SEADMED Vt meetod 2.3.1. 6. PROOVI ETTEVALMISTAMINE Vt meetod 1. 7. ANALÜÜSI KÄIK 7.1. Lahuse valmistamine 1 g proovi kaalutakse 0,001 g täpsusega ja asetatakse Kjeldahli kolbi. Lisatakse 0,5 g rauapulbrit (4.2) ja 50 ml tina(II)kloriidi lahust (4.11), segatakse ja jäetakse pooleks tunniks seisma. Seismise kestel segatakse lahust uuesti 10 ja 20 minuti möödudes. Seejärel lisatakse 10 g kaaliumsulfaati (4.3) ja 30 ml väävelhapet (4.1). Keedetakse ja keetmist jätkatakse tunni jooksul pärast valge auru tekkimist. Jäetakse jahtuma ja lahjendatakse 100–150 ml veega. Suspensioon viiakse kvantitatiivselt 250 ml mõõtekolbi, jahutatakse ja lisatakse vett ettenähtud mahuni, segatakse ning filtreeritakse läbi kuiva filtri kuiva anumasse. Selle asemel, et suspensiooni meetodi 2.1 puhul kasutatava variandi a, b või c rakendamiseks läbi sifooni juhtida, võib selles lahuses oleva ammooniumlämmastiku destilleerida ka otse, pärast piisava koguse naatriumhüdroksiidi (4.12) lisamist suure liia tagamiseks. 7.2. Lahuse analüüs Vastavalt meetodi 2.1 puhul kasutatavale variandile a, b või c teisaldatakse 50, 100 või 200 ml sel viisil saadud lahust pipeti abil. Ammoniaak destilleeritakse vastavalt meetodis 2.1 kirjeldatud töö käigule, kandes hoolt selle eest, et destillatsioonikolbi lisatakse piisavas koguses naatriumhüdroksiidi lahust (4.12) suure liia tagamiseks. 7.3. Pimekatse Pimekatse (ilma proovita) teostatakse samadel tingimustel ja seda võetakse arvesse lõpptulemuse arvutamisel. 7.4. Kontrollkatse Enne analüüsi teostamist kontrollitakse, et seadmed töötavad nõuetekohaselt ja et meetodit rakendatakse õigesti, kasutades selleks otstarbeks standardlahust, mis sisaldab nitreeritud kaltsiumtsüaanamiidis sisalduva tsüaanamiid- ja nitraatlämmastiku kogustega võrreldavas koguses ammoonium- ja nitraatlämmastikku. Selleks asetatakse 20 ml standardlahust (4.13) Kjeldahli kolbi. Analüüs teostatakse vastavalt punktides 7.1 ja 7.2 kirjeldatud meetodile. 8. TULEMUSE VÄLJENDAMINE Analüüsi tulemus väljendatakse üldlämmastiku (N) protsentuaalse sisaldusena analüüsimiseks saabunud väetises. Variant a: N% = (50 – A) × 0,7. Variant b: N% = (50 – A) × 0,7. Variant c: N% = (35 – A) × 0,875. Meetod 2.3.3 ÜLDLÄMMASTIKU MÄÄRAMINE UUREAS 1. RAKENDUSALA Käesolevas dokumendis määratletakse üldlämmastiku määramise kord uureas. 2. KASUTUSVALDKOND Käesolevat meetodit kohaldatakse ainult nitraadivabade uureaväetiste suhtes. 3. PÕHIMÕTE Uurea muundatakse kvantitatiivselt ammoniaagiks, keetes seda väävelhappe juuresolekul. Sel viisil saadud ammoniaak destilleeritakse leeliselisest keskkonnast ning destillaat kogutakse väävelhappe standardlahuse liiga. Happe liiga tiitritakse leeliselise standardlahusega. 4. REAKTIIVID Süsihappegaasi- ja lämmastikuühenditevaba destilleeritud või demineraliseeritud vesi. 4.1. Kontsentreeritud väävelhape (d = 1,84). 4.2. Ammoniaagivaba naatriumhüdroksiidi lahus, ligikaudu 30 % NaOH (d = 1,33). 4.3. | 0,1 N väävelhape | variandi a puhul (vt meetod 2.1). | 4.4. | Karbonaadivaba 0,1 N naatrium- või kaaliumhüdroksiidi lahus | 4.5. | 0,2 N väävelhape | variandi b puhul (vt meetodi 2.1 märkus 2). | 4.6. | Karbonaadivaba 0,2 N naatrium- või kaaliumhüdroksiidi lahus | 4.7. | 0,5 N väävelhape | variandi c puhul (vt meetodi 2.1 märkus 2). | 4.8. | Karbonaadivaba 0,5 N naatrium- või kaaliumhüdroksiidi lahus | 4.9. Indikaatorlahused. 4.9.1. Segaindikaator. Lahus A: 1 g metüülpunast lahustatakse 37 ml-s naatriumhüdroksiidi 0,1 N lahuses ja lisatakse vett kuni ühe liitrini. Lahus B: 1 g metüleensinist lahustatakse vees ja ruumala viiakse ühe liitrini. Üks mahuosa lahust A segatakse kahe mahuosa lahusega B. See indikaator on happelises lahuses violetne, neutraalses lahuses hall ja leeliselises lahuses roheline. Indikaatorlahust kasutatakse koguses 0,5 ml (10 tilka). 4.9.2. Metüülpunase indikaatorlahus. 0,1 g metüülpunast lahustatakse 50 ml-s 95 % etanoolis ja lisatakse vett kuni 100 ml-ni. Vajadusel filtreeritakse. Seda indikaatorit (neli-viis tilka) võib kasutada eelmise asemel. 4.10. Soolhappes pestud ja kaltsineeritud pimsskivi keemistsentrid. 4.11. Uurea analüüsi teostamiseks. 5. SEADMED 5.1. Destilleerimisaparaat, vt meetod 2.1 "Ammooniumlämmastiku määramine". 5.2. 500 ml mõõtekolb. 5.3. 25, 50 ja 100 ml pipetid. 6. PROOVI ETTEVALMISTAMINE Vt meetod 1. 7. ANALÜÜSI KÄIK 7.1. Lahuse valmistamine 2,5 g ettevalmistatud proovi kaalutakse 0,001 g täpsusega, asetatakse 300 ml Kjeldahli kolbi ja niisutatakse 20 ml veega. Segades lisatakse 20 ml kontsentreeritud väävelhapet (4.1) ja keemise reguleerimiseks mõned klaashelmed. Pritsimise vältimiseks asetatakse kolvi kaelale pika varrega klaaslehter. Kuumutatakse esialgu aeglaselt, seejärel kuumust suurendades, kuni täheldatakse valge auru teket (30–40 minutit). Jahutatakse ja lahjendatakse 100–150 ml veega. Lahus viiakse kvantitatiivselt 500 ml mõõtekolbi, kõrvaldades võimaliku sette. Lastakse toatemperatuuril jahtuda. Lisatakse vett, segatakse ja vajaduse korral filtreeritakse läbi kuiva filtri kuiva nõusse. 7.2. Lahuse analüüs Vastavalt valitud variandile (vt meetod 2.1) viiakse 50, 100 või 200 ml sel viisil saadud lahust gradueeritud pipeti abil destillatsioonikolbi. Ammoniaak destilleeritakse nii, nagu on kirjeldatud meetodis 2.1, lisades destillatsioonikolbi piisavas koguses NaOH-d (d = 1,33) (4.2) märkimisväärse liia tagamiseks. 7.3. Pimekatse Pimekatse (ilma proovita) teostatakse samadel tingimustel ja seda võetakse arvesse lõpptulemuse arvutamisel. 7.4. Kontrollkatse Enne analüüsi teostamist kontrollitakse, et seadmed töötavad nõuetekohaselt ja et meetodit rakendatakse õigesti, kasutades selleks otstarbeks värskelt valmistatud uurealahuse (4.11) alikvooti. 8. TULEMUSE VÄLJENDAMINE Tulemus väljendatakse lämmastiku (N) protsentuaalse sisaldusena analüüsimiseks saabunud väetises. Variant a: N% = (50 – A) × 1,12. Variant b: N% = (50 – A) × 1,12. Variant c: N% = (35 – A) × 1,40. Meetod 2.4 TSÜAANAMIIDLÄMMASTIKU MÄÄRAMINE 1. RAKENDUSALA Käesolevas dokumendis määratletakse tsüaanamiidlämmastiku määramise kord. 2. KASUTUSVALDKOND Kaltsiumtsüaanamiid ja kaltsiumtsüaanamiidi/nitraatide segud. 3. PÕHIMÕTE Tsüaanamiidlämmastik sadestatakse hõbedakompleksina ja selle sisaldust sademes hinnatakse Kjeldahli meetodil. 4. REAKTIIVID Süsihappegaasi- ja lämmastikuühenditevaba destilleeritud või demineraliseeritud vesi. 4.1. Jää-äädikas. 4.2. Ammoniaagilahus, mis sisaldab 10 massiprotsenti gaasilist ammoniaaki (d = 0,96). 4.3. Ammoniakaalne hõbedalahus Tollensi järgi. 500 ml 10 % hõbenitraadi (AgNO3) vesilahust segatakse 500 ml 10 % ammoniaagiga (4.2). Vastava vajaduseta valguse, kuumuse või õhu kätte jätmist tuleb vältida. Lahus säilib tavaliselt aastaid. Reaktiiv on kvaliteetne niikaua, kuni lahus on selge. 4.4. Kontsentreeritud väävelhape (d = 1,84). 4.5. Kaaliumsulfaat analüüsi teostamiseks. 4.6. 0,3–0,4 g vaskoksiidi (CuO) iga hindamise jaoks või samaväärne kogus vasksulfaatpentahüdraati, 0,95–1,25 g iga hindamise jaoks. 4.7. Ammoniaagivaba naatriumhüdroksiidi lahus, ligikaudu 30 % NaOH (d = 1,33). 4.8. 0,1 N väävelhape. 4.9. Naatrium- või kaaliumhüdroksiidi 0,1 N lahus. 4.10. Indikaatorlahused. 4.10.1. Segaindikaator. Lahus A: 1 g metüülpunast lahustatakse 37 ml-s naatriumhüdroksiidi 0,1 N lahuses ja lisatakse vett kuni ühe liitrini. Lahus B: 1 g metüleensinist lahustatakse vees ja ruumala viiakse ühe liitrini. Üks mahuosa lahust A segatakse kahe mahuosa lahusega B. See indikaator on happelises lahuses violetne, neutraalses lahuses hall ja leeliselises lahuses roheline. Indikaatorlahust kasutatakse koguses 0,5 ml (10 tilka). 4.10.2. Metüülpunase indikaatorlahus. 0,1 g metüülpunast lahustatakse 50 ml-s 95 % etanoolis ja lisatakse vett kuni 100 ml-ni. Vajadusel filtreeritakse. Seda indikaatorit (neli-viis tilka) võib kasutada eelmise asemel. 4.11. Soolhappes pestud ja kaltsineeritud pimsskivi keemistsentrid. 4.12. Kaaliumtiotsüanaat analüüsi teostamiseks. 5. SEADMED 5.1. Destilleerimisaparaat, vt meetod 2.1 "Ammooniumlämmastiku määramine". 5.2. 500 ml mõõtekolb (nt Stohmanni kolb). 5.3. Sobiva mahuga (300–500 ml) pikakaelaline Kjeldahli kolb. 5.4. 50 ml pipett. 5.5. Pöördloksuti (35–40 pööret minutis). 6. PROOVI ETTEVALMISTAMINE Vt meetod 1. 7. ANALÜÜSI KÄIK 7.1. Ohutusabinõud Kõigi ammoniakaalsete hõbedalahuste kasutamisel tuleb kanda kaitseprille. Niipea, kui vedeliku pinnale tekib õhuke kile, võib loksutamise tagajärjel toimuda plahvatus ning ülim ettevaatlikkus on äärmiselt tähtis. 7.2. Lahuse valmistamine analüüsi teostamiseks 2,5 g proovi kaalutakse 0,001 g täpsusega ja asetatakse väikesesse klaasuhmrisse. Proovi peenestatakse kolm korda veega, kallates vee pärast iga peenestamist 500 ml Stohmanni mõõtekolbi. Proov viiakse kvantitatiivselt 500 ml Stohmanni mõõtekolbi, pestes uhmrit, uhmrinuia ja lehtrit veega. Lisatakse vett kuni ligikaudu 400 ml-ni. Lisatakse 15 ml jää-äädikat (4.1). Loksutatakse pöördloksutil (5.5) kaks tundi. Lisatakse vett kuni 500 ml-ni, segatakse ja filtreeritakse. Analüüs tuleb teostada võimalikult kiiresti. 7.3. Lahuse analüüs 50 ml filtraati viiakse 250 ml keeduklaasi. Lisatakse ammoniaagilahust (4.2), kuni lahus muutub kergelt leeliseliseks, ja seejärel lisatakse 30 ml sooja ammoniakaalset hõbenitraati (4.3) kollase tsüaanamiidi hõbedakompleksi sadestamiseks. Jäetakse üleöö seisma, filtreeritakse ja sadet pestakse külma veega, kuni see on täielikult ammoniaagivaba. Filter ja veel niiske sade asetatakse Kjeldahli kolbi, lisatakse 10–15 g kaaliumsulfaati (4.5), ettenähtud proportsioonis katalüsaatorit (4.6) ning seejärel 50 ml vett ja 25 ml kontsentreeritud väävelhapet (4.4). Kolbi soojendatakse aeglaselt seda õrnalt loksutades, kuni selle sisu hakkab keema. Kuumust suurendatakse ning keedetakse seni, kuni kolvi sisu muutub värvituks või kahvaturoheliseks. Keetmist jätkatakse ühe tunni jooksul, seejärel jäetakse lahus jahtuma. Vedelik viiakse kvantitatiivselt Kjeldahli kolvist destillatsioonikolbi, lisatakse mõned pimsskivi keemistsentrid (4.11) ja vett kuni ligikaudu 350 ml-ni. Segatakse ja jahutatakse. Ammoniaak destilleeritakse vastavalt meetodi 2.1 variandile a, lisades piisavalt NaOH lahust (4.7) märkimisväärse liia tagamiseks. 7.4. Pimekatse Pimekatse (ilma proovita) teostatakse samadel tingimustel ja seda võetakse arvesse lõpptulemuse arvutamisel. 7.5. Kontrollkatse Enne analüüsi teostamist kontrollitakse, et seadmed töötavad nõuetekohaselt ja et meetodit rakendatakse õigesti, kasutades selleks otstarbeks kaaliumtiotsüanaadi standardlahuse (4.12) alikvooti, mis vastab 0,05 g lämmastikule. 8. TULEMUSE VÄLJENDAMINE Tulemus väljendatakse tsüaanamiidlämmastiku protsentuaalse sisaldusena analüüsimiseks saabunud väetises. N% = (50 – A) × 0,56. Meetod 2.5 BIUREEDI SPEKTROFOTOMEETRILINE MÄÄRAMINE UUREAS 1. RAKENDUSALA Käesolevas dokumendis määratletakse biureedi määramise kord uureas. 2. KASUTUSVALDKOND Meetodit kohaldatakse ainult uurea suhtes. 3. PÕHIMÕTE Leeliselises keskkonnas moodustavad biureet ja kahevalentne vask kaaliumnaatriumtartraadi juuresolekul violetse vaseühendi. Lahuse optilist tihedust mõõdetakse lainepikkusel ca 546 nm (nanomeetrit). 4. REAKTIIVID Süsihappegaasi- ja ammoniaagivaba destilleeritud või demineraliseeritud vesi. Selle vee kvaliteet on käesoleva määramise puhul eriti tähtis. 4.1. Metanool. 4.2. Ligikaudu 0,1 N väävelhappelahus. 4.3. Ligikaudu 0,1 N naatriumhüdroksiidi lahus. 4.4. Kaaliumnaatriumtartraadi leeliseline lahus. Üheliitrises mõõtekolvis lahustatakse 40 g naatriumhüdroksiidi 500 ml-s vees ja jäetakse jahtuma. Lisatakse 50 g kaaliumnaatriumtartraati (NaKC4H4O6 · 4H2O). Kolb täidetakse märgini. Enne kasutamist jäetakse lahus 24 tunniks seisma. 4.5. Vasksulfaadi lahus. Üheliitrises mõõtekolvis lahustatakse 15 g vasksulfaati (CuSO4 · 5H2O) 500 ml-s vees. Kolb täidetakse märgini. 4.6. Värskelt valmistatud biureedi standardlahus. 250 ml mõõtekolvis lahustatakse vees 0,250 g puhast biureeti [4]. Ruumala viiakse 250 ml-ni. 1 ml seda lahust sisaldab 0,001 g biureeti. 4.7. Indikaatorlahus. 100 ml mõõtekolvis lahustatakse 0,1 g metüülpunast 50 ml-s 95 % etanoolis ja lisatakse vett kuni 100 ml-ni. Lahustumatute osade esinemisel lahus filtreeritakse. 5. SEADMED 5.1. Spektrofotomeeter või fotomeeter, mille filtrite tundlikkus ja täpsus tagavad mõõtmiste reprodutseerimisel hälbe, mis on väiksem kui 0,5 % T [5]. 5.2. 100, 250 ja 1000 ml mõõtekolvid. 5.3. 2, 5, 10, 20, 25 ja 50 ml gradueeritud pipetid või 25 ml bürett, mis on gradueeritud 0,05 ml kaupa. 5.4. 250 ml keeduklaas. 6. PROOVI ETTEVALMISTAMINE Vt meetod 1. 7. ANALÜÜSI KÄIK 7.1. Standardkõvera koostamine Biureedi standardlahuse (4.6) alikvoodid mahuga 0, 2, 5, 10, 20, 25 ja 50 milliliitrit viiakse seitsmesse 100 ml mõõtekolbi. Lisatakse vett kuni ligikaudu 50 ml-ni ning üks tilk indikaatorit (4.7) ja neutraliseeritakse vajaduse korral 0,1 N väävelhappega (4.2). Segades lisatakse 20 ml leeliselist tartraadilahust (4.4) ning seejärel 20 ml vasksulfaadi lahust (4.5). Märkus Need lahused tuleb kolbidesse mõõta kahe gradueeritud büreti või eelistatult pipettide abil. Lisatakse destilleeritud vett kuni 100 ml-ni, segatakse ja jäetakse temperatuuril 30 ± 2 °C viieteistkümneks minutiks seisma. Biureeti mittesisaldavat lahust võrdluslahusena kasutades mõõdetakse iga lahuse neelduvus lainepikkusel ca 546 nm, kasutades selleks sobiva läbimõõduga küvette. Joonestatakse kalibreerimiskõver, kandes ordinaatteljele neelduvuse väärtused ja abstsissteljele neile vastavad biureedikogused milligrammides. 7.2. Analüüsitava lahuse valmistamine 10 g ettevalmistatud proovi kaalutakse 0,001 g täpsusega, lahustatakse 250 ml mõõtekolvis ligikaudu 150 ml vees ning kolb täidetakse märgini. Vajadusel filtreeritakse. Märkus 1 Kui analüüsitav proov sisaldab rohkem kui 0,015 g ammooniumlämmastikku, lahustatakse see 250 ml keeduklaasis 50 ml metanoolis (4.1). Lahuse ruumala vähendatakse aurustamise teel ligikaudu 25 ml-ni. Lahus viiakse kvantitatiivselt 250 ml mõõtekolbi. Lisatakse vett kuni märgini. Vajadusel filtreeritakse läbi kuiva kurdfiltri kuiva anumasse. Märkus 2 Opalestsentsi kõrvaldamine: kolloidainete esinemise korral võib filtreerimine olla raskendatud. Sel juhul valmistatakse analüüsiks ettenähtud lahus järgmiselt: analüüsitav proov lahustatakse 150 ml vees, lisatakse 2 ml 1 N soolhapet ning filtreeritakse läbi kahe väga peene silefiltri 250 ml mõõtekolbi. Filtreid pestakse veega ja kolb täidetakse märgini. Analüüsimist jätkatakse vastavalt punktis 7.3 "Määramine" kirjeldatud meetodile. 7.3. Määramine Vastavalt eeldatavale biureedisisaldusele võetakse pipetiga 25–50 ml punktis 7.2 nimetatud lahust, viiakse see kogus 100 ml mõõtekolbi ja neutraliseeritakse vajadusel 0,1 N ettenähtud reaktiiviga (4.2 või 4.3), kasutades indikaatorina metüülpunast ja lisades standardkõvera koostamisel järgitud täpsusele vastava täpsusega 20 ml kaaliumnaatriumtartraadi leeliselist lahust (4.4) ja 20 ml vaselahust (4.5). Kolb täidetakse ettenähtud mahuni, lahus segatakse põhjalikult ja jäetakse temperatuuril 30 ± 2 °C viieteistkümneks minutiks seisma. Seejärel teostatakse fotomeetrilised mõõtmised ja arvutatakse uureas sisalduva biureedi kogus. 8. TULEMUSE VÄLJENDAMINE Kui C on standardkõvera alusel leitud biureedi mass milligrammides ja V on alikvoodi maht, siis: = C × 2,5V 9. LIIDE Kui J0 on (teatud kindla lainepikkusega) monokromaatilise kiirgusvoo tugevus enne läbipaistva keha läbimist ja J on selle kiirgusvoo tugevus pärast keha läbimist, siis: - T = J o; - O = J oJ; - optiline tihedus E = log O; - k = Es; - K = Ec × s, kus: s = kihi paksus sentimeetrites; c = kontsentratsioon milligrammides liitri kohta; k = igale ainele vastav eritegur Lamberti-Beeri seaduses. Meetodid 2.6 LÄMMASTIKU ERI VORMIDE MÄÄRAMINE SAMAS PROOVIS Meetod 2.6.1 LÄMMASTIKU ERI VORMIDE MÄÄRAMINE SAMAS PROOVIS VÄETISTE PUHUL, MIS SISALDAVAD LÄMMASTIKKU NITRAAT-, AMMOONIUM-, UUREA- JA TSÜAANAMIIDLÄMMASTIKUNA 1. RAKENDUSALA Käesolevas dokumendis määratletakse mis tahes kindla lämmastikuvormi määramise kord mis tahes muu lämmastikuvormi juuresolekul. 2. KASUTUSVALDKOND Kõik direktiiviga 76/116/EMÜ reguleeritud väetised, mis sisaldavad lämmastikku mitmes eri vormis. 3. PÕHIMÕTE 3.1. Lahustuv ja mittelahustuv üldlämmastik Käesolevat määramist kohaldatakse standardväetiste loetelu (direktiivi 76/116/EMÜ I lisa) kohaselt kaltsiumtsüaanamiidi sisaldavate toodete suhtes. 3.1.1. Nitraatide puudumisel mineraliseeritakse uuritav proov otsese Kjeldahli mineraliseerimise teel. 3.1.2. Nitraatide esinemise korral mineraliseeritakse uuritav proov Kjeldahli mineraliseerimise teel pärast redutseerimist metallilise raua ja tina(II)kloriidi abil. Mõlemal juhul määratakse ammoniaak vastavalt meetodile 2.1. Märkus Kui analüüs näitab, et lahustumatu lämmastiku sisaldus on suurem kui 0,5 %, järeldatakse sellest, et väetis sisaldab lahustumatu lämmastiku muid vorme, mida direktiivis 76/116/EMÜ toodud loetelu ei hõlma. 3.2. Lahustuva lämmastiku vormid Analüüsitava proovi samast lahusest võetud erinevate alikvootide põhjal teostatakse järgmised määramised: 3.2.1. lahustuv üldlämmastik: 3.2.1.1. nitraatide puudumisel otsese Kjeldahli mineraliseerimise teel; 3.2.1.2. nitraatide esinemise korral lahusest võetud alikvoodi Kjeldahli mineraliseerimise teel pärast Ulschi järgi toimunud redutseerimist, määrates mõlemal juhul ammoniaagi meetodis 2.1 kirjeldatud viisil; 3.2.2. lahustuv üldlämmastik, välja arvatud nitraatlämmastik, Kjeldahli mineraliseerimise teel pärast nitraatlämmastiku kõrvaldamist happelises keskkonnas raud(II)sulfaadi abil, määrates ammoniaagi meetodis 2.1 kirjeldatud viisil; 3.2.3. nitraatlämmastik vastavalt erinevusele: 3.2.3.1. kaltsiumtsüaanamiidi puudumisel punktide 3.2.1.2 ja 3.2.2 vahel või lahustuva üldlämmastiku (3.2.1.2) ning ammooniumlämmastiku ja orgaanilise uurealämmastiku summa (3.2.4 + 3.2.5) vahel; 3.2.3.2. kaltsiumtsüaanamiidi esinemise korral punktide 3.2.1.2 ja 3.2.2 vahel või punkti 3.2.1.2 ja punktide 3.2.4 + 3.2.5 + 3.2.6 summa vahel; 3.2.4. ammooniumlämmastik: 3.2.4.1. ainult ammooniumlämmastiku ning ammoonium- ja nitraatlämmastiku esinemise korral meetodi 1 kohaselt; 3.2.4.2. uurealämmastiku ja/või tsüaanamiidlämmastiku esinemise korral külmdestilleerimise teel pärast nõrgalt leeliseliseks muutmist, kusjuures ammoniaak absorbeerub väävelhappe standardlahuses ja määratakse meetodis 2.1 kirjeldatud viisil; 3.2.5. uurealämmastik: 3.2.5.1. ureaasi abil ammoniaagiks muutmise teel, tiitrides viimast soolhappe standardlahusega, või 3.2.5.2. gravimeetrilisel teel ksanthüdrooli kasutades: kaasa sadestuva biureedi võib ilma suurema veata arvestada uurealämmastiku hulka, kuna selle absoluutne sisaldus liitväetistes on harilikult väike, või 3.2.5.3. erinevuse alusel vastavalt järgmisele tabelile: Juhtum | Nitraatlämmastik | Ammooniumlämmastik | Tsüaanamiidlämmastik | Erinevus | 1 | Puudub | Olemas | Olemas | (3.2.1.1) – (3.2.4.2 + 3.2.6) | 2 | Olemas | Olemas | Olemas | (3.2.2) – (3.2.4.2 + 3.2.6) | 3 | Puudub | Olemas | Puudub | (3.2.1.1) – (3.2.4.2) | 4 | Olemas | Olemas | Puudub | (3.2.2) – (3.2.4.2) | 3.2.6. tsüaanamiidlämmastik, sadestades selle hõbedaühendina ja hinnates sademes sisalduvat lämmastikku Kjeldahli meetodil. 4. REAKTIIVID Destilleeritud või demineraliseeritud vesi. 4.1. Kaaliumsulfaat analüüsi teostamiseks. 4.2. Vesinikuga redutseeritud rauapulber (ettenähtud rauakogusega peab olema võimalik redutseerida vähemalt 50 mg nitraatlämmastikku). 4.3. Kaaliumtiotsüanaat analüüsi teostamiseks. 4.4. Kaaliumnitraat analüüsi teostamiseks. 4.5. Ammooniumsulfaat analüüsi teostamiseks. 4.6. Uurea analüüsi teostamiseks. 4.7. Mahulises suhtes 1:1 lahjendatud väävelhape. 4.8. Väävelhappe 0,2 N standardlahus. 4.9. Kontsentreeritud naatriumhüdroksiidi lahus. Ammoniaagivaba, ligikaudu 30 % (mass/maht) NaOH vesilahus. 4.10. Karbonaadivaba naatrium- või kaaliumhüdroksiidi 0,2 N standardlahus. 4.11. Tina(II)kloriidi lahus. 120 g SnCl2 · 2H2O lahustatakse 400 ml kontsentreeritud soolhappes (d = 1,18) ja lisatakse vett kuni ühe liitrini. See lahus peab olema täiesti selge ja valmistatud vahetult enne kasutamist. Märkus Äärmiselt oluline on kontrollida tina(II)kloriidi redutseerimisvõimet: 0,5 g SnCl2 · 2H2O lahustatakse 2 ml kontsentreeritud soolhappes (d = 1,18) ja lisatakse vett kuni 50 ml-ni. Järgnevalt lisatakse 5 g Rochelle’i soola (kaaliumnaatriumtartraati) ja seejärel piisavas koguses naatriumvesinikkarbonaati, et lahus näitaks lakmuspaberiga testimisel leeliselist reaktsiooni. Tiitritakse joodi 0,1 N lahusega indikaatorina kasutatava tärkliselahuse juuresolekul. 1 ml joodi 0,1 N lahust vastab 0,01128 grammile SnCl2 · 2H2O-le. Sel viisil valmistatud lahuses leiduvast üldtinast peab vähemalt 80 % esinema kahevalentsel kujul. Tiitrimiseks tuleb seetõttu kasutada vähemalt 35 ml joodi 0,1 N lahust. 4.12. Väävelhape (d = 1,84). 4.13. Mahulises suhtes 1:1 lahjendatud soolhape. 4.14. 96–100 % äädikhape. 4.15. Väävelhappelahus, mis sisaldab ligikaudu 30 % H2SO4 (mass/maht). 4.16. Raud(II)sulfaat: kristalliline, FeSO4 · 7H2O. 4.17. Väävelhappe 0,1 N standardlahus. 4.18. Oktüülalkohol. 4.19. Kaaliumkarbonaadi küllastunud lahus. 4.20. Naatrium- või kaaliumhüdroksiidi 0,1 N standardlahus (karbonaadivaba). 4.21. Baariumhüdroksiidi küllastunud lahus. 4.22. Naatriumkarbonaadi 10 % (mass/maht) lahus. 4.23. 2 N soolhape. 4.24. Soolhappe 0,1 N standardlahus. 4.25. Ureaasilahus. 0,5 g aktiivset ureaasi heljundatakse 100 ml destilleeritud vees. Lahuse pH reguleeritakse 0,1 N soolhappe (4.24) abil pH-meetriga mõõdetud tasemele 5,4. 4.26. Ksanthüdrool. 5 % lahus etanoolis või metanoolis (4.31) (tuleb vältida toodete kasutamist, mille puhul lahustumatu aine osakaal on suur). Lahust võib korralikult suletud pudelis ja valguse eest kaitstuna säilitada kolm kuud. 4.27. Vaskoksiid (CuO): 0,3–0,4 g iga hindamise kohta või samaväärne kogus vasksulfaatpentahüdraati, 0,95–1,25 g iga hindamise kohta. 4.28. Soolhappes pestud ja kaltsineeritud keemistsentrid. 4.29. Indikaatorlahused. 4.29.1. Segaindikaatorlahus. Lahus A: 1 g metüülpunast lahustatakse 37 ml-s naatriumhüdroksiidi 0,1 N lahuses ja lisatakse vett kuni ühe liitrini. Lahus B: 1 g metüleensinist lahustatakse vees ja ruumala viiakse ühe liitrini. Üks mahuosa lahust A segatakse kahe mahuosa lahusega B. See indikaator on happelises lahuses violetne, neutraalses lahuses hall ja leeliselises lahuses roheline. Indikaatorlahust kasutatakse koguses 0,5 ml (10 tilka). 4.29.2. Metüülpunase indikaatorlahus. 0,1 g metüülpunast lahustatakse 50 ml-s 95 % etanoolis. Lisatakse vett kuni 100 ml-ni ja vajadusel filtreeritakse. Seda indikaatorit (neli-viis tilka) võib kasutada eelmise asemel. 4.30. Indikaatorpaberid. Lakmus, broomtümoolsinine (või muud pH-taseme 6–8 ulatuses tundlikud paberid). 4.31. Etanooli või metanooli 95 % lahus. 5. SEADMED 5.1. Destilleerimisaparaat. Vt meetod 2.1. 5.2. Aparaat ammooniumlämmastiku hindamiseks vastavalt analüüsitehnikale 7.2.5.3 (vt joonis 6). Aparaat koosneb spetsiaalse kuju ja lihvklaasist kaelaga nõust, mis on varustatud külgmise lisakaela, kaitseotsakuga ühendustoru ja õhu juurdepääsu tagava püstloodse toruga. Torud võib ühendada anumaga lihtsa augustatud kummikorgi abil. Torude õhu juurdepääsu tagavale otsale on oluline anda sobiv kuju, sest gaasimullide jaotumine anumas ja absorptsioonianumas sisalduvas vedelikus peab olema täiuslik. Parimaks lahenduseks on väikesed seenekujulised otsad, mille välisdiameeter on 20 mm ja mille servades paikneb kuus 1 mm suurust avaust. 5.3. Aparaat uurealämmastiku hindamiseks vastavalt ureaasitehnikale (7.2.6.1). See aparaat koosneb jaotuslehtri ja väikese absorptsioonianumaga 300 ml Erlenmeyeri kolvist (vt joonis 7). 5.4. Pöördloksuti (35–40 pööret minutis). 5.5. pH-meeter. 5.6. Reguleeritav kuivatuskapp. 5.7. Klaastarvikud: - 2, 5, 10, 20, 25, 50 ja 100 ml pipetid; - pikakaelalised 300 ja 500 ml Kjeldahli kolvid; - 100, 250, 500 ja 1000 ml mõõtekolvid; - klaasfiltertiiglid poori läbimõõduga 5–15 μm; - uhmrid. 6. PROOVI ETTEVALMISTAMINE Vt meetod 1. 7. ANALÜÜSITEHNIKA 7.1. Lahustuv ja lahustumatu üldlämmastik 7.1.1. Nitraatide puudumisel 7.1.1.1. Mineraliseerimine Maksimaalselt 100 mg lämmastikku sisaldav proovi kogus kaalutakse 0,001 g täpsusega ning asetatakse destilleerimisaparaadi kolbi (5.1). Lisatakse 10–15 g kaaliumsulfaati (4.1), katalüsaatorit (4.27) ja mõned keemistsentrid (4.28). Seejärel lisatakse 50 ml lahjendatud väävelhapet (4.7) ja segatakse põhjalikult. Esialgu kuumutatakse lahust õrnalt seda aeg-ajalt segades, kuni vahtu enam ei teki. Seejärel kuumutatakse nii, et vedelik keeb pidevalt ning jätkatakse keetmist ühe tunni vältel pärast lahuse selgeks muutumist, vältides orgaanilise ainese kleepumist kolvi külgedele. Lastakse jahtuda. Segades lisatakse ettevaatlikult 350 ml vett. Tagatakse võimalikult täielik lahustumine. Lastakse jahtuda ja seejärel ühendatakse kolb destilleerimisaparaadiga (5.1). 7.1.1.2. Ammoniaagi destilleerimine Aparaadi vastuvõtukolbi viiakse gradueeritud pipetiga 50 ml väävelhappe 0,2 N standardlahust (4.8). Lisatakse indikaator (4.29.1 või 4.29.2). Tagatakse, et kondensaatori ots jääb lahusepinnast vähemalt 1 cm võrra allapoole. Ammoniaagikao vältimiseks vajalikke ettevaatusabinõusid rakendades lisatakse destillatsioonikolbi ettevaatlikult piisavas koguses kontsentreeritud naatriumhüdroksiidi lahust (4.9), et muuta vedelik tugevalt leeliseliseks (tavaliselt piisab 120 ml-st; seda kontrollitakse, lisades mõned tilgad fenoolftaleiini; destilleerimise lõppedes peab kolvis olev lahus olema endiselt selgelt leeliseline). Kolvi kuumutamist reguleeritakse nii, et poole tunni jooksul destilleeritakse 150 ml lahust. Indikaatorpaberiga (4.30) kontrollitakse, kas destilleerimine on lõppenud. Vastasel korral destilleeritakse veel 50 ml ja kontrollitakse uuesti, kuni täiendav destillaat annab indikaatorpaberil (4.30) neutraalse reaktsiooni. Siis paigutatakse vastuvõtuanum madalamale, destilleeritakse veel mõned milliliitrid ja loputatakse kondensaatori otsa. Happe liiga tiitritakse kaalium- või naatriumhüdroksiidi 0,2 N standardlahusega (4.10), kuni indikaator muudab värvi. 7.1.1.3. Pimekatse Pimekatse teostatakse samadel tingimustel ja seda võetakse arvesse lõpptulemuse arvutamisel. 7.1.1.4. Tulemuse väljendamine M , kus: a = naatrium- või kaaliumhüdroksiidi 0,2 N standardlahuse milliliitrites väljendatud kogus, mida kasutati pimekatses, mille teostamisel pipeteeriti aparaadi (5.1) vastuvõtuanumasse 50 ml väävelhappe 0,2 N standardlahust (4.8); A = analüüsiks kasutatud naatrium- või kaaliumhüdroksiidi 0,2 N standardlahuse kogus milliliitrites; M = uuritava proovi mass grammides. 7.1.2. Nitraatide esinemise korral 7.1.2.1. Uuritav proov Maksimaalselt 40 mg nitraatlämmastikku sisaldav proovi kogus kaalutakse 0,001 g täpsusega. 7.1.2.2. Nitraatide redutseerimine Uuritav proov segatakse väikeses uhmris 50 ml veega ning viiakse koos minimaalse koguse destilleeritud veega 500 ml Kjeldahli kolbi. Lisatakse 5 g redutseeritud rauda (4.2) ja 50 ml tina(II)kloriidi lahust (4.11). Loksutatakse ja jäetakse pooleks tunniks seisma. Seismise kestel segatakse lahust uuesti 10 ja 20 minuti möödudes. 7.1.2.3. Kjeldahli mineraliseerimine Lisatakse 30 ml väävelhapet (4.12), 5 g kaaliumsulfaati (4.1), ettenähtud koguses katalüsaatorit (4.27) ja mõned keemistsentrid (4.28). Kuumutatakse õrnalt, hoides kolbi veidi kaldu. Kuumust suurendatakse aeglaselt ja lahust loksutatakse sageli, hoides segu pidevalt heljuvas olekus: vedelik muutub tumedamaks ja seejärel kollakasrohelise veevaba raudsulfaadi suspensiooni moodustumisel selgeks. Pärast lahuse selgimist jätkatakse kuumutamist ühe tunni jooksul, hoides lahust tasase keemise temperatuuril. Jäetakse jahtuma. Kolvi sisule lisatakse ettevaatlikult veidi vett ja seejärel vähehaaval 100 ml vett. Segatakse ja kolvi sisu viiakse 500 ml mõõtekolbi. Lisatakse vett. Segatakse. Filtreeritakse läbi kuiva filtri kuiva nõusse. 7.1.2.4. Lahuse analüüs Destilleerimisaparaadi (5.1) kolbi viiakse pipetiga maksimaalselt 100 mg lämmastikku sisaldav alikvoot. Lahjendatakse destilleeritud veega umbes 350 ml-ni, lisatakse mõned keemistsentrid (4.28), seejärel ühendatakse kolb destilleerimisaparaadiga ja jätkatakse hindamist punktis 7.1.1.2 kirjeldatud viisil. 7.1.2.5. Pimekatse Vt punkt 7.1.1.3. 7.1.2.6. Tulemuse väljendamine M , kus: a = naatrium- või kaaliumhüdroksiidi 0,2 N standardlahuse milliliitrites väljendatud kogus, mida kasutati pimekatses, mille teostamisel pipeteeriti aparaadi (5.1) vastuvõtuanumasse 50 ml väävelhappe 0,2 N standardlahust (4.8); A = analüüsiks kasutatud naatrium- või kaaliumhüdroksiidi 0,2 N standardlahuse kogus milliliitrites; M = punkti 7.1.2.4 kohaselt võetud alikvoodis sisalduva proovi mass grammides. 7.2. Lahustuva lämmastiku vormid 7.2.1. Analüüsitava lahuse valmistamine 10 g proovi kaalutakse 1 mg täpsusega ja asetatakse 500 ml mõõtekolbi. 7.2.1.1. Väetiste puhul, mis ei sisalda tsüaanamiidlämmastikku Kolbi lisatakse 50 ml vett ja seejärel 20 ml lahjendatud soolhapet (4.13). Loksutatakse ja jäetakse seisma, kuni süsihappegaasi eraldumine lõpeb. Seejärel lisatakse 400 ml vett ja loksutatakse pöördloksutil (5.4) pool tundi. Lisatakse vett, segatakse ja filtreeritakse läbi kuiva filtri kuiva nõusse. 7.2.1.2. Tsüaanamiidlämmastikku sisaldavate väetiste puhul Kolbi lisatakse 400 ml vett ja mõned tilgad metüülpunast (4.29.2). Vajadusel hapestatakse lahus äädikhappe (4.14) abil. Lisatakse 15 ml äädikhapet (4.14). Loksutatakse pöördloksutil (5.4) kaks tundi. Vajadusel hapestatakse lahust loksutamise käigus uuesti äädikhappe (4.14) abil. Lisatakse vett, segatakse, filtreeritakse viivitamata läbi kuiva filtri kuiva nõusse ja teostatakse viivitamata tsüaanamiidlämmastiku määramine. Mõlemal juhul hinnatakse lämmastiku erinevaid lahustuvaid vorme lahuse valmistamise päeval, alustades olemasolu korral tsüaanamiidlämmastikust ja uurealämmastikust. 7.2.2. Lahustuv üldlämmastik 7.2.2.1. Nitraatide puudumisel 300 ml Kjeldahli kolbi pipeteeritakse filtraadi (7.2.1.1 või 7.2.1.2) alikvoot, mis sisaldab maksimaalselt 100 mg lämmastikku. Lisatakse 15 ml kontsentreeritud väävelhapet (4.12), 0,4 g vaskoksiidi või 1,25 g vasksulfaati (4.27) ja mõned keemistsentrid (4.28). Esialgu kuumutatakse mineraliseerimise alustamiseks õrnalt ning seejärel kõrgemal temperatuuril, kuni vedelik muutub värvituks või veidi rohekaks ja võib selgelt täheldada valget auru. Pärast jahutamist viiakse lahus kvantitatiivselt destillatsioonikolbi, lahjendatakse veega ligikaudu 500 ml-ni ja lisatakse mõned keemistsentrid (4.28). Kolb ühendatakse destilleerimisaparaadiga (5.1) ning määramist jätkatakse punktis 7.1.1.2 kirjeldatud viisil. 7.2.2.2. Nitraatide esinemise korral 500 ml Erlenmeyeri kolbi viiakse gradueeritud pipeti abil filtraadi (7.2.1.1 või 7.2.1.2) alikvoot, mis sisaldab maksimaalselt 40 mg nitraatlämmastikku. Analüüsi selles etapis ei ole lämmastiku üldkogus tähtis. Lisatakse 10 ml 30 % väävelhapet (4.15) ja 5 g redutseeritud rauda (4.2) ning Erlenmeyeri kolb kaetakse otsekohe kellaklaasiga. Kuumutatakse õrnalt, kuni reaktsioon kulgeb ühtlaselt, kuid mitte energiliselt. Selle energiliseks muutumisel lõpetatakse kuumutamine ja lastakse kolvil seista vähemalt kolm tundi ümbritseva õhu temperatuuril. Vedelik viiakse lahustumata rauda maha jättes vee abil kvantitatiivselt 250 ml mõõtekolbi ning lisatakse vett kuni märgini. Segatakse põhjalikult ning maksimaalselt 100 mg lämmastikku sisaldav alikvoot viiakse gradueeritud pipetiga 300 ml Kjeldahli kolbi. Lisatakse 15 ml kontsentreeritud väävelhapet (4.12), 0,4 g vaskoksiidi või 1,25 g vasksulfaati (4.27) ja mõned keemistsentrid (4.28). Esialgu kuumutatakse mineraliseerimise alustamiseks õrnalt ning seejärel kõrgemal temperatuuril, kuni vedelik muutub värvituks või veidi rohekaks ja võib selgelt täheldada valget auru. Pärast jahutamist viiakse lahus kvantitatiivselt destillatsioonikolbi, lahjendatakse veega ligikaudu 500 ml-ni ja lisatakse mõned keemistsentrid (4.28). Kolb ühendatakse destilleerimisaparaadiga (5.1) ja määramist jätkatakse punktis 7.1.1.2 kirjeldatud viisil. 7.2.2.3. Pimekatse Vt punkt 7.1.1.3. 7.2.2.4. Tulemuse väljendamine M , kus: a = naatrium- või kaaliumhüdroksiidi 0,2 N standardlahuse milliliitrites väljendatud kogus, mida kasutati pimekatses, mille teostamisel asetati aparaadi (5.1) vastuvõtuanumasse 50 ml väävelhappe 0,2 N standardlahust (4.8); A = analüüsiks kasutatud naatrium- või kaaliumhüdroksiidi 0,2 N standardlahuse kogus milliliitrites; M = punkti 7.2.2.1 või 7.2.2.2 kohaselt võetud alikvoodis sisalduva proovi mass grammides. 7.2.3. Lahustuv üldlämmastik, välja arvatud nitraatlämmastik 300 ml Kjeldahli kolbi viiakse gradueeritud pipeti abil filtraadi (7.2.1.1 või 7.2.1.2) alikvoot, mis sisaldab maksimaalselt 50 mg määratavat lämmastikku. Lahjendatakse veega 100 ml-ni, lisatakse 5 g raud(II)sulfaati (4.16), 20 ml kontsentreeritud väävelhapet (4.1) ja mõned keemistsentrid (4.28). Esialgu kuumutatakse õrnalt, seejärel suurendatakse kuumust, kuni tekib valge aur. Mineraliseerimist jätkatakse 15 minuti vältel. Kuumutamine lõpetatakse, lisatakse katalüsaatorina vaskoksiidi (4.27) ja lahust hoitakse sellisel temperatuuril, et valget auru eraldub veel 10–15 minuti jooksul. Pärast jahutamist viiakse Kjeldahli kolvi sisu kvantitatiivselt aparaadi (5.1) destillatsioonikolbi. Lahjendatakse veega ligikaudu 500 ml-ni ja lisatakse mõned keemistsentrid (4.28). Kolb ühendatakse destilleerimisaparaadiga (5.1) ja määramist jätkatakse punktis 7.1.1.2 kirjeldatud viisil. 7.2.3.1. Pimekatse Vt punkt 7.1.1.3. 7.2.3.2. Tulemuse väljendamine M , kus: a = naatrium- või kaaliumhüdroksiidi 0,2 N standardlahuse milliliitrites väljendatud kogus, mida kasutati pimekatses, mille teostamisel asetati aparaadi (5.1) vastuvõtuanumasse 50 ml väävelhappe 0,2 N standardlahust (4.8); A = analüüsiks kasutatud naatrium- või kaaliumhüdroksiidi 0,2 N standardlahuse kogus milliliitrites; M = määramiseks võetud alikvoodis sisalduva proovi mass grammides. 7.2.4. Nitraatlämmastik 7.2.4.1. Kaltsiumtsüaanamiidi puudumisel Leitakse punktides 7.2.2.4 ja 7.2.3.2 saadud tulemuste vahelise erinevuse ja/või punktis 7.2.2.4 saadud tulemuse ja punkides (7.2.5.2 või 7.2.5.5) ja (7.2.6.3 või 7.2.6.5 või 7.2.6.6) saadud tulemuste summa vahelise erinevuse alusel. 7.2.4.2. Kaltsiumtsüaanamiidi esinemise korral Leitakse punktides 7.2.2.4 ja 7.2.3.2 saadud tulemuste vahelise erinevuse ning punktis 7.2.2.4 saadud tulemuse ja punktides (7.2.5.5), (7.2.6.3 või 7.2.6.5 või 7.2.6.6) ja (7.2.7) saadud tulemuste summa vahelise erinevuse alusel. 7.2.5. Ammooniumlämmastik 7.2.5.1. Ainult ammooniumlämmastiku ning ammooniumlämmastiku ja nitraatlämmastiku esinemise korral Destilleerimisaparaadi (5.1) kolbi viiakse gradueeritud pipetiga filtraadi (7.2.1.1) alikvoot, mis sisaldab maksimaalselt 100 mg ammooniumlämmastikku. Lisatakse vett, et saadav kogumaht oleks ligikaudu 350 ml, ja keemise hõlbustamiseks mõned keemistsentrid (4.28). Kolb ühendatakse destilleerimisaparaadiga, lisatakse 20 ml naatriumhüdroksiidi lahust (4.9) ja destilleeritakse nii, nagu on kirjeldatud punktis 7.1.1.2. 7.2.5.2. Tulemuse väljendamine M , kus: a = naatrium- või kaaliumhüdroksiidi 0,2 N standardlahuse milliliitrites väljendatud kogus, mida kasutati pimekatses, mille teostamisel pipeteeriti aparaadi (5.1) vastuvõtuanumasse 50 ml väävelhappe 0,2 N standardlahust (4.8); A = analüüsiks kasutatud naatrium- või kaaliumhüdroksiidi 0,2 N standardlahuse kogus milliliitrites; M = määramiseks võetud alikvoodis sisalduva proovi mass grammides. 7.2.5.3. Uurea- ja/või tsüaanamiidlämmastiku esinemise korral Aparaadi (5.2) kuiva kolbi viiakse gradueeritud pipeti abil filtraadi (7.2.1.1 või 7.2.1.2) alikvoot, mis sisaldab maksimaalselt 20 mg ammooniumlämmastikku. Seejärel pannakse aparaat kokku. 300 ml Erlenmeyeri kolbi pipeteeritakse 50 ml väävelhappe 0,1 N standardlahust (4.17) ja piisavas koguses destilleeritud vett, et vedeliku tase jääks sissevoolutoru avast ligikaudu 5 cm võrra kõrgemale. Reaktsioonikolvi külgmise kaela kaudu lisatakse kolbi destilleeritud vett, viies ruumala ligikaudu 50 ml-ni. Segatakse. Vahutamise vältimiseks aeratsiooni ajal lisatakse mõned tilgad oktüülalkoholi (4.18). Seejärel muudetakse lahus leeliseliseks, kasutades 50 ml küllastunud kaaliumkarbonaadi lahust (4.19), ja hakatakse külmast suspensioonist sel viisil vabanenud ammoniaaki otsekohe ära juhtima. Selleks vajalik tugev õhuvool (voolukiirus umbes kolm liitrit minutis) puhastatakse eelnevalt, juhtides selle läbi lahjendatud väävelhapet ja lahjendatud naatriumhüdroksiidi sisaldavate pesukolbide. Suruõhu kasutamise asemel on võimalik kasutada ka vaakumit (veejugapumpa), tingimusel, et sissevoolutoru on ammoniaagi kogumiseks kasutatava anumaga piisavalt õhutihedalt ühendatud. Ammoniaagi eraldumine lõpeb tavaliselt kolme tunni möödudes. Sellest olenemata on otstarbekas selles veenduda, vahetades vastuvõtukolbi. Protsessi lõppedes ühendatakse kolb aparaadi küljest lahti ning loputatakse toru otsa ja kolvi seinu väikese koguse destilleeritud veega. Happe liiga tiitritakse naatriumhüdroksiidi 0,1 N standardlahusega (4.20), kuni indikaator (4.29.1) muutub halliks. 7.2.5.4. Pimekatse Vt punkt 7.1.1.3. 7.2.5.5. Tulemuse väljendamine M , kus: a = naatrium- või kaaliumhüdroksiidi 0,1 N standardlahuse milliliitrites väljendatud kogus, mida kasutati pimekatses, mille teostamisel pipeteeriti aparaadi (5.2) Erlenmeyeri kolbi 50 ml väävelhappe 0,1 N standardlahust (4.17); A = analüüsiks kasutatud naatrium- või kaaliumhüdroksiidi 0,1 N standardlahuse kogus milliliitrites; M = analüüsiks võetud alikvoodis sisalduva proovi mass grammides. 7.2.6. Uurealämmastik 7.2.6.1. Ureaasimeetod 500 ml mõõtekolbi viiakse gradueeritud pipeti abil filtraadi (7.2.1.1 või 7.2.1.2) alikvoot, mis sisaldab maksimaalselt 250 mg uurealämmastikku. Fosfaatide sadestamiseks lisatakse veidi küllastunud baariumhüdroksiidi lahust (4.21), kuni sademe moodustumine lakkab. Seejärel kõrvaldatakse baariumioonide (ja kõigi lahustunud kaltsiumioonide) liig 10 % naatriumkarbonaadi lahuse (4.22) abil. Lastakse settida ja kontrollitakse, kas asetleidnud sadestumine on täielik. Kolb täidetakse märgini, segatakse ja filtreeritakse läbi kurdfiltri. 50 ml filtraati pipeteeritakse aparaadi (5.3) 300 ml Erlenmeyeri kolbi. Filtraati hapestatakse soolhappe 0,2 N standardlahusega (4.23), kuni pH-meetriga (5.5) mõõdetud pH-tase saavutab väärtuse 3. Seejärel viiakse pH naatriumhüdroksiidi 0,1 N lahusega (4.20) tasemele 5,4. Vältimaks ureaasiga lagundamisel ammoniaagikadusid, suletakse Erlenmeyeri kolb korgiga, mis on varustatud jaotuslehtri ja väikese mullipüüdjaga, mis sisaldab täpselt 2 ml soolhappe 0,1 N standardlahust (4.24). Jaotuslehtri kaudu lisatakse 20 ml ureaasilahust (4.25) ning lahus jäetakse temperatuuril 20–25 °C üheks tunniks seisma. Seejärel pipeteeritakse jaotuslehtrisse 25 ml soolhappe 0,1 N standardlahust (4.24), lastakse sel lahusesse voolata ja seejärel loputatakse väikese koguse veega. Samal viisil viiakse kaitseanuma sisu kvantitatiivselt Erlenmeyeri kolvis olevasse lahusesse. Happe liiga tiitritakse naatriumhüdroksiidi 0,1 N standardlahusega (4.20), kuni pH-meetriga mõõdetud pH-tase saavutab väärtuse 5,4. 7.2.6.2. Pimekatse Vt punkt 7.1.1.3. 7.2.6.3. Tulemuse väljendamine M , kus: a = naatrium- või kaaliumhüdroksiidi 0,1 N standardlahuse milliliitrites väljendatud kogus, mida kasutati pimekatses, mis teostatati täpselt samades tingimustes kui analüüs; A = analüüsiks kasutatud naatrium- või kaaliumhüdroksiidi 0,1 N standardlahuse kogus milliliitrites; M = analüüsiks võetud alikvoodis sisalduva proovi mass grammides. Märkused 1. Pärast baariumhüdroksiidi ja naatriumkarbonaadiga sadestamist täidetakse kolb märgini ning lahus filtreeritakse ja neutraliseeritakse võimalikult kiiresti. 2. Tiitrimiskatset võib teostada ka indikaatoriga (4.29.2), kuid sel juhul on lõpp-punkti saabumist raskem märgata. 7.2.6.4. Ksanthüdroolil põhinev gravimeetriline meetod 250 ml keeduklaasi viiakse gradueeritud pipeti abil filtraadi (7.2.1.1 või 7.2.1.2) alikvoot, mis sisaldab maksimaalselt 20 mg uureat. Lisatakse 40 ml äädikhapet (4.14). Segatakse klaaspulgaga ühe minuti vältel ning võimalikul sademel lastakse viie minuti vältel settida. Filtreeritakse lamedal alusel 100 ml keeduklaasi, pestakse mitme milliliitri äädikhappega (4.14) ning seejärel lisatakse filtraadile pidevalt klaaspulgaga segades tilkhaaval 10 ml ksanthüdrooli (4.26). Jäetakse settima kuni sademe tekkimiseni ja sellest hetkest alates segatakse veel ühe või kahe minuti vältel. Jäetakse pooleteiseks tunniks seisma. Filtreeritakse läbi eelnevalt kuivatatud ja kaalutud klaasfiltertiigli seda veidi alla surudes; pestakse kolm korda 5 ml etanooliga (4.31), püüdmata eemaldada kogu äädikhapet. Asetatakse kuivatuskappi ja hoitakse üks tund temperatuuril 130 °C (temperatuur ei tohi tõusta üle 145 °C). Jäetakse eksikaatorisse jahtuma ja kaalutakse. 7.2.6.5. Tulemuse väljendamine 6,67 × m M , kus: m1 = tekkinud sademe mass grammides; M2 = määramiseks võetud alikvoodis sisalduva proovi mass grammides. Tulemust korrigeeritakse pimekatse suhtes. Üldjuhul võib biureedi ilma suurema veata arvestada uurealämmastiku hulka, kuna selle absoluutne sisaldus liitväetistes on väike. 7.2.6.6. Erinevusel põhinev meetod Uurealämmastikku võib arvutada ka vastavalt järgmisele tabelile: Juhtum | Nitraatlämmastik | Ammooniumlämmastik | Tsüaanamiidlämmastik | Uurealämmastik | 1 | Puudub | Olemas | Olemas | (7.2.2.4) – (7.2.5.5 + 7.2.7) | 2 | Olemas | Olemas | Olemas | (7.2.3.2) – (7.2.5.5 + 7.2.7) | 3 | Puudub | Olemas | Puudub | (7.2.2.4) – (7.2.5.5) | 4 | Olemas | Olemas | Puudub | (7.2.3.2) – (7.2.5.5) | 7.2.7. Tsüaanamiidlämmastik 10–30 mg tsüaanamiidlämmastikku sisaldav filtraadi (7.2.1.2) alikvoot asetatakse 250 ml keeduklaasi. Analüüsi jätkatakse vastavalt meetodile 2.4. 8. TULEMUSTE KONTROLLIMINE 8.1. Teatud juhtudel võidakse täheldada erinevust otse väljakaalutud proovi põhjal määratud üldlämmastiku (7.1) ja lahustuva üldlämmastiku (7.2.2) vahel. Sellest olenemata ei tohiks see erinevus olla suurem kui 0,5 %. Vastasel korral sisaldab väetis muid lahustumatu lämmastiku vorme, mida direktiivis 76/116/EMÜ esitatud loetelu ei hõlma. 8.2. Enne iga analüüsi kontrollitakse, et seadmed töötavad nõuetekohaselt ja et meetodit rakendatakse õigesti, kasutades selleks otstarbeks standardlahust, mis sisaldab lämmastiku eri vorme samades proportsioonides kui uuritav proov. See standardlahus valmistatakse kaaliumtiotsüanaadi (4.3), kaaliumnitraadi (4.4), ammooniumsulfaadi (4.5) ja uurea (4.6) standardlahustest. +++++ TIFF +++++ Joonis 6Aparaat ammooniumlämmastiku määramiseks(7.2.5.3) +++++ TIFF +++++ Joonis 7Aparaat uurealämmastiku määramiseks(7.2.6.1) Meetod 2.6.2 LÄMMASTIKU ERI VORMIDE MÄÄRAMINE VÄETISTE PUHUL, MIS SISALDAVAD LÄMMASTIKKU AINULT NITRAAT-, AMMOONIUM- JA UUREALÄMMASTIKUNA 1. EESMÄRK Käesoleva dokumendi eesmärgiks on sätestada lihtsustatud meetod lämmastiku eri vormide määramiseks väetistes, mis sisaldavad lämmastikku ainult nitraat-, ammoonium- ja uurealämmastikuna. 2. KASUTUSVALDKOND Käesolevat meetodit võib kasutada kõigi direktiivis 76/116/EMÜ nimetatud väetiste puhul, mis sisaldavad ainult nitraat-, ammoonium- või uurealämmastikku. 3. PÕHIMÕTE Ühe proovilahuse eri osadega teostatakse järgmised määramised: 3.1. lahustuv üldlämmastik: 3.1.1. nitraatide puudumisel lahuse otsese Kjeldahli mineraliseerimise teel; 3.1.2. nitraatide esinemise korral lahuse osa Kjeldahli mineraliseerimise teel pärast Ulschi meetodil redutseerimist; mõlemal juhul määratakse ammoniaak meetodis 2.1 kirjeldatud viisil; 3.2. lahustuv üldlämmastik, välja arvatud nitraatlämmastik, Kjeldahli mineraliseerimise teel pärast nitraatlämmastiku kõrvaldamist happelises keskkonnas raud(II)sulfaadi abil; ammoniaak määratakse meetodis 2.1 kirjeldatud viisil; 3.3. nitraatlämmastik punktide 3.1.2 ja 3.2 vahelise erinevuse või lahustuva üldlämmastiku (3.1.2) ning ammoonium- ja uurealämmastiku summa (3.4 + 3.5) vahelise erinevuse alusel; 3.4. ammooniumlämmastik külmdestilleerimise teel pärast nõrgalt leeliseliseks muutmist; ammoniaak absorbeerub väävelhappelahuses ja määratakse vastavalt meetodile 2.1; 3.5. uurealämmastik: 3.5.1. ureaasi abil ammoniaagiks muutmise teel, määrates ammoniaagi soolhappe standardlahusega tiitrimise teel; 3.5.2. gravimeetrilisel teel ksanthüdrooli kasutades: kaasa sadestuva biureedi võib ilma suurema veata arvestada uurealämmastiku hulka; selle absoluutne sisaldus liitväetistes on harilikult väike; 3.5.3. erinevuse alusel vastavalt järgmisele tabelile: Juhtum | Nitraatlämmastik | Ammooniumlämmastik | Erinevus | 1 | Puudub | Olemas | (3.1.1) – (3.4) | 2 | Olemas | Olemas | (3.2) – (3.4) | 4. REAKTIIVID Destilleeritud või demineraliseeritud vesi. 4.1. Kaaliumsulfaat analüüsi teostamiseks. 4.2. Vesinikuga redutseeritud raud analüüsi teostamiseks (ettenähtud rauakogusega peab olema võimalik redutseerida vähemalt 50 mg nitraatlämmastikku). 4.3. Kaaliumnitraat analüüsi teostamiseks. 4.4. Ammooniumsulfaat analüüsi teostamiseks. 4.5. Uurea analüüsi teostamiseks. 4.6. Väävelhappe 0,2 N lahus. 4.7. Kontsentreeritud naatriumhüdroksiidi lahus: ammoniaagivaba, ligikaudu 30 % (mass/maht) NaOH vesilahus. 4.8. Karbonaadivaba naatrium- või kaaliumhüdroksiidi 0,2 N lahus. 4.9. Väävelhape tihedusega d20 = 1,84. 4.10. Mahulises suhtes 1:1 lahjendatud soolhape. 4.11. 96–100 % äädikhape. 4.12. Ammoniaagivaba väävelhappelahus, mis sisaldab ligikaudu 30 % H2SO4 (mass/maht). 4.13. Raud(II)sulfaat: kristalliline FeSO4 · 7H2O. 4.14. Tiitritud 0,1 N väävelhappelahus. 4.15. Oktüülalkohol. 4.16. Kaaliumkarbonaadi küllastunud lahus. 4.17. Naatrium- või kaaliumhüdroksiidi 0,1 N lahus. 4.18. Küllastunud baariumhüdroksiidi lahus. 4.19. Naatriumkarbonaadi 10 % (mass/maht) lahus. 4.20. 2 N soolhape. 4.21. Soolhappe 0,1 N lahus. 4.22. Ureaasilahus. 0,5 g aktiivset ureaasi heljundatakse 100 ml destilleeritud vees; lahuse pH-tase reguleeritakse 0,1 N soolhappe (4.21) abil pH-meetriga mõõdetud väärtusele 5,4. 4.23. Ksanthüdrool. 5 % lahus etanoolis või metanoolis (4.28) (tuleb vältida toodete kasutamist, mille puhul lahustumatu aine osakaal on suur); lahust võib säilitada pimedas hoolikalt suletud pudelis kolm kuud. 4.24. Katalüsaator. Vaskoksiid (CuO): 0,3–0,4 g iga hindamise kohta või samaväärne kogus vasksulfaatpentahüdraati, 0,95–1,25 g iga hindamise kohta. 4.25. Soolhappes pestud ja kaltsineeritud pimsskivigraanulid. 4.26. Indikaatorlahused. 4.26.1. Segaindikaator. Lahus A: 1 g metüülpunast lahustatakse 37 ml-s naatriumhüdroksiidi 0,1 N lahuses ja lisatakse vett kuni ühe liitrini. Lahus B: 1 g metüleensinist lahustatakse vees ja ruumala viiakse ühe liitrini. Üks mahuosa lahust A segatakse kahe mahuosa lahusega B. See indikaator on happelises lahuses violetne, neutraalses lahuses hall ja leeliselises lahuses roheline. Indikaatorlahust kasutatakse koguses 0,5 ml (10 tilka). 4.26.2. Metüülpunase indikaatorlahus. 0,1 g metüülpunast lahustatakse 50 ml-s 95 % etanoolis. Lisatakse vett kuni 100 ml-ni ja vajadusel filtreeritakse. Seda indikaatorit (neli-viis tilka) võib kasutada eelmise asemel. 4.27. Indikaatorpaberid. Lakmus, broomtümoolsinine (või muud pH-taseme 6–8 ulatuses tundlikud paberid). 4.28. 95 % (mass/maht) etanool või metanool. 5. SEADMED 5.1. Destilleerimisaparaat. Vt meetod 2.1. 5.2. Aparaat ammooniumlämmastiku (7.5.1) määramiseks. Vt meetod 2.6.1 ja joonis 6. 5.3. Aparaat uurealämmastiku määramiseks ureaasimeetodil (7.6.1). Vt meetod 2.6.1 ja joonis 7. 5.4. Pöördloksuti (35–40 pööret minutis). 5.5. pH-meeter. 5.6. Klaastarvikud: - 2, 5, 10, 25, 50 ja 100 ml gradueeritud pipetid; - pikakaelalised 300 ja 500 ml Kjeldahli kolvid; - 100, 250, 500 ja 1000 ml mõõtekolvid; - klaasfiltertiiglid poori läbimõõduga 5–15 μm; - uhmer. 6. PROOVI ETTEVALMISTAMINE Vt meetod 1. 7. MEETODID 7.1. Lahuse valmistamine analüüsi teostamiseks 10 g proovi kaalutakse 1 mg täpsusega ja viiakse 500 ml mõõtekolbi. Lisatakse 50 ml vett ja seejärel 20 ml lahjendatud soolhapet (4.10). Loksutatakse. Lastakse seista, kuni CO2 eraldumine on lõppenud. Lisatakse 400 ml vett, loksutatakse pool tundi, lisatakse vett, homogeniseeritakse ja filtreeritakse läbi kuiva filtri kuiva anumasse. 7.2. Üldlämmastik 7.2.1. Nitraatide puudumisel 300 ml Kjeldahli kolbi pipeteeritakse filtraadi (7.1) osa, mis sisaldab maksimaalselt 100 mg lämmastikku. Lisatakse 15 ml kontsentreeritud väävelhapet (4.9), 0,4 g vaskoksiidi või 1,25 g vasksulfaati (4.24) ja mõned klaashelmed keemise kontrollimiseks. Esialgu kuumutatakse reaktsiooni alustamiseks mõõdukalt, siis tugevamalt, kuni vedelik muutub värvituks või veidi rohekaks ja võib selgelt täheldada valget auru. Pärast jahutamist viiakse lahus destillatsioonikolbi, lahjendatakse veega ligikaudu 500 ml-ni ja lisatakse mõned pimsskivigraanulid (4.25). Kolb ühendatakse destilleerimisaparaadiga (5.1) ja määramine teostatakse meetodi 2.6.1 punktis 7.1.1.2 kirjeldatud viisil. 7.2.2. Nitraatide esinemise korral 500 ml Erlenmeyeri kolbi pipeteeritakse filtraadi (7.1) osa, mis sisaldab maksimaalselt 40 mg nitraatlämmastikku. Analüüsi selles etapis ei ole lämmastiku üldkogus tähtis. Lisatakse 10 ml 30 % väävelhapet (4.12), 5 g redutseeritud rauda (4.2) ning Erlenmeyeri kolb kaetakse otsekohe kellaklaasiga. Kuumutatakse õrnalt, kuni reaktsioon muutub tugevaks, ent mitte liiga energiliseks. Kuumutamine lõpetatakse ja lahusel lastakse seista vähemalt kolm tundi ümbritseva õhu temperatuuril. Vedelik viiakse lahustumata rauda maha jättes kvantitatiivselt 250 ml mõõtekolbi. Lisatakse vett kuni märgini. Homogeniseeritakse hoolikalt. Maksimaalselt 100 mg lämmastikku sisaldav osa pipeteeritakse 300 ml Kjeldahli kolbi. Lisatakse 15 ml kontsentreeritud väävelhapet (4.9), 0,4 g vaskoksiidi või 1,25 g vasksulfaati (4.24) ja mõned klaashelmed keemise kontrollimiseks. Esialgu kuumutatakse reaktsiooni alustamiseks mõõdukalt, siis tugevamalt, kuni vedelik muutub värvituks või veidi rohekaks ja võib selgelt täheldada valget auru. Pärast jahutamist viiakse lahus kvantitatiivselt destillatsioonikolbi, lahjendatakse veega ligikaudu 500 ml-ni ja lisatakse mõned pimsskivigraanulid (4.25). Kolb ühendatakse destilleerimisaparaadiga (5.1) ja määramist jätkatakse meetodi 2.6.1 punktis 7.1.1.2 kirjeldatud viisil. 7.2.3. Pimekatse Pimekatse teostatakse samadel tingimustel ja selle tulemust võetakse arvesse lõpptulemuse arvutamisel. 7.2.4. Tulemuse väljendamine M , kus: a = tiitritud naatrium- või kaaliumhüdroksiidi 0,2 N lahuse (4.8) milliliitrites väljendatud kogus, mida kasutati pimekatses, mille teostamisel asetati aparaadi vastuvõtuanumasse 50 ml tiitritud 0,2 N väävelhappelahust (4.6); A = analüüsiks kasutatud tiitritud 0,2 N naatrium- või kaaliumhüdroksiidi lahuse (4.8) kogus milliliitrites; M = alikvoodis (7.2.1 või 7.2.2) sisalduva uuritava proovi mass grammides. 7.3. Üldlämmastik, välja arvatud nitraatlämmastik 7.3.1. Analüüs 300 ml Kjeldahli kolbi pipeteeritakse filtraadi (7.1) alikvoot, mis sisaldab maksimaalselt 50 mg määratavat lämmastikku. Lahjendatakse veega 100 ml-ni, lisatakse 5 g raud(II)sulfaati (4.13), 20 ml kontsentreeritud väävelhapet (4.9) ja mõned klaashelmed keemise kontrollimiseks. Esialgu kuumutatakse mõõdukalt, siis tugevamalt, kuni tekib valge aur. Reaktsiooni jätkatakse 15 minuti vältel. Kuumutamine lõpetatakse ja katalüsaatorina lisatakse 0,4 g vaskoksiidi või 1,25 g vasksulfaati (4.24). Kuumutamist jätkatakse nii, et valget auru eraldub veel 10–15 minuti jooksul. Pärast jahutamist viiakse Kjeldahli kolvi sisu kvantitatiivselt destillatsioonikolbi (5.1). Lahjendatakse veega ligikaudu 500 ml-ni ja lisatakse mõned pimsskivigraanulid (4.25). Kolb ühendatakse destilleerimisaparaadiga ja määramist jätkatakse meetodi 2.6.1 punktis 7.1.1.2 kirjeldatud viisil. 7.3.2. Pimekatse Vt punkt 7.2.3. 7.3.3. Tulemuse väljendamine Üldlämmasitk− % N = × 0,28 , kus: a = tiitritud 0,2 N naatrium- või kaaliumhüdroksiidi lahuse (4.8) milliliitrites väljendatud kogus, mida kasutati pimekatses, mille teostamisel pipeteeriti aparaadi (5.1) vastuvõtuanumasse 50 ml tiitritud 0,2 N väävelhappelahust (4.6); A = analüüsiks kasutatud tiitritud 0,2 N naatrium- või kaaliumhüdroksiidi lahuse (4.8) kogus milliliitrites; M = määramisel kasutatud alikvoodis (7.2.1 või 7.2.2) sisalduva uuritava proovi mass grammides. 7.4. Nitraatlämmastik Arvutatakse järgmiste erinevuste alusel: 7.2.4 – (7.5.3 + 7.6.3) või 7.2.4 – (7.5.3 + 7.6.5) või 7.2.4 – (7.5.3 + 7.6.6). 7.5. Ammooniumlämmastik 7.5.1. Analüüs Aparaadi (5.2) kuiva kolbi pipeteeritakse filtraadi (7.1) osa, mis sisaldab maksimaalselt 20 mg ammooniumlämmastikku. Aparaa