Resolutsioon [1]

tsiviilisikute kaitsmise kohta ÜRO ja piirkondlike organisatsioonide rahuvalveoperatsioonide ajal

AKV-ELi parlamentaarne ühisassamblee,

- tulles kokku 25.– 28. novembril 2008 Port Moresbys (Paapua Uus-Guinea);

- võttes arvesse kodukorra artikli 17 lõiget 1;

- võttes arvesse Genfi konventsioone ja eelkõige neljandat konventsiooni ( 12. august 1949), mis käsitleb tsiviilisikute kaitsmist sõja ajal, ja selle 1977. aasta ja 2005. aasta lisaprotokolle;

- võttes arvesse 1997. aasta septembris allkirjastatud miinide keelustamise lepingut (Ottawa leping) ning ÜRO teatavate tavarelvade konventsiooni, mis sõlmiti Genfis 10. oktoobril 1980 ja mis jõustus 1983. aasta detsembris, ja selle lisaprotokolle;

- võttes arvesse 10. detsembri 1948. aasta ÜRO inimõiguste ülddeklaratsiooni ning 14.– 25. juunil 1993 toimunud inimõiguste maailmakonverentsist tulenevat Viini deklaratsiooni ja tegevuskava;

- võttes arvesse 1998. aastal vastu võetud Rooma statuuti Rahvusvahelise Kriminaalkohtu loomise kohta, eriti selle artikleid 6, 7 ja 8;

- võttes arvesse partnerluslepingut ühelt poolt Aafrika, Kariibi mere ja Vaikse ookeani riikide rühma liikmete ja teiselt poolt Euroopa Ühenduse ja tema liikmesriikide vahel, millele kirjutati alla 23. juunil 2000. aastal Cotonous (Cotonou leping) [2] ning mida muudeti 25. juunil 2005. aastal Luxembourgis [3], eriti selle artiklit 8, artikli 17 lõiget 2 ja artikleid 20, 31, 33, 96 ja 97;

- võttes arvesse 21. aprillil 2005. aastal Bamakos oma 9. istungjärgul vastu võetud resolutsiooni konfliktijärgse taastamise kohta AKV riikides [4];

- võttes arvesse 22. juunil 2006. aastal Viinis oma 11. istungjärgul vastu võetud resolutsiooni piirkondliku integratsiooni rolli kohta rahu ja julgeoleku edendamisel [5];

- võttes arvesse ÜRO peasekretäri 13. aprilli 1998. aasta raportit julgeolekunõukogule S/1998/318 pealkirjaga "Konfliktide põhjused ning püsiva rahu ja jätkusuutliku arengu edendamine Aafrikas";

- võttes arvesse ÜRO peasekretäri raporteid ÜRO Julgeolekunõukogule tsiviilisikute kaitsmise kohta relvastatud konfliktis, mis sisalduvad dokumentides S/1999/957 ( 8. september 1999), S/2001/331 ( 30. märts 2001), S/2002/1300 ( 30. november 2002), S/2004/431 ( 28. mai 2004), S/2005/740 ( 28. november 2005) ja S/2007/643 ( 28. oktoober 2007);

- võttes arvesse ÜRO Julgeolekunõukogu 17. septembri 1999. aasta resolutsiooni 1265, 19. aprilli 2000. aasta resolutsiooni 1296, 28. aprilli 2006. aasta resolutsiooni 1674 ja 23. detsembri 2006. aasta resolutsiooni 1738 tsiviilisikute kaitse kohta relvastatud konfliktis, millega kinnitatakse veel kord, et relvastatud konflikti osalised kannavad peamist vastutust tsiviilisikute kaitse tagamise eest relvastatud konfliktis, ning millega tunnistatakse ka piirkondlike organisatsioonide olulist panust tsiviilisikute kaitsesse relvastatud konfliktis;

- võttes arvesse ÜRO Julgeolekunõukogu eesistuja 15. märtsi 2002. aasta ja 15. detsembri 2003. aasta avaldusi ning rahuvalvemandaate käsitlevate ÜRO Julgeolekunõukogu arutelude jooksul tsiviilisikute kaitset puudutavate küsimuste kaalumise meelespead;

- võttes arvesse ÜRO Julgeolekunõukogu 31. oktoobri 2000. aasta resolutsiooni 1325 ja 19. juuni 2008. aasta resolutsiooni 1820, milles rõhutatakse, kui tähtsad on naiste võrdne osalus ja täielik kaasamine kõikidesse rahu ja julgeoleku säilitamiseks ja edendamiseks tehtavatesse jõupingutustesse;

- võttes arvesse ELi operatsiooni peakorteri lõpparuannet, mis käsitleb soolisusega seotud tööd EUFORi Kongo DV missiooni raames;

- võttes arvesse ohtude, väljakutsete ja muutuste kõrgetasemelise eksperdirühma avaldatud aruannet "Turvalisema maailma poole: meie jagatud vastutus" (2004), millega nõutakse rahvusvaheliselt üldsuselt otsustavat reageerimist;

- võttes arvesse 2005. aasta septembris New Yorgis vastu võetud maailma tippkohtumise deklaratsiooni;

- võttes arvesse Euroopa Nõukogu Parlamentaarse Assamblee resolutsiooni 1385 (2004) ja soovitust 1665 (2004) "Konfliktide ennetamine ja lahendamine: naiste roll", mis mõlemad võeti vastu 23. juunil 2004. aastal;

- võttes arvesse ÜRO Julgeolekunõukogu 30. augusti 2001. aasta resolutsiooni S/2001/1366 julgeolekunõukogu rolli kohta relvastatud konfliktide ennetamisel;

- võttes arvesse ÜRO Julgeolekunõukogu 26. augusti 2003. aasta resolutsiooni S/2003/1502 humanitaarpersonali ning ÜRO ja sellega seotud personali kaitse kohta konfliktipiirkondades ning 9. detsembri 1994. aasta ÜRO ja seotud personali kaitse konventsiooni ja selle 8. detsembri 2005. aasta vabatahtlikku protokolli;

- võttes arvesse ÜRO humanitaarasjade asepeasekretäri kaks korda aastas ÜRO Julgeolekunõukogule esitatavaid avaldusi tsiviilisikute kaitse kohta relvastatud konfliktis;

- võttes arvesse ÜRO rahuvalveoperatsioonide osakonna peamist määratlust, millega selgitatakse rahuvalvet kui viisi aidata konfliktidesse kaasatud riikidel luua tingimusi jätkusuutlikuks rahuks. ÜRO rahuvalvajad — paljude riikide sõdurid ja sõjaväelased, politsei- ja tsiviilpersonal — jälgivad ja vaatlevad rahuprotsesse, mis tekivad konfliktijärgsetes olukordades, ning aitavad konflikti osapooltel rakendada allkirjastatud rahulepingut. Sellist abi osutatakse mitmel kujul, sealhulgas edendades inimeste turvalisust, usaldust suurendavaid meetmeid, võimujagamise korraldamist, valimistoetust ning tugevdades õigusriiki ning majandus- ja sotsiaalset arengut;

- võttes arvesse poliitikakomitee raportit (AKV-EL/100.291/08/lõplik),

A. arvestades, et rahuvalve klassikaline kontseptsioon, mille kohaselt on rahuvalve peamiselt mõeldud konfliktipoolte lahutamiseks pärast relvarahukokkuleppe allkirjastamist, on aja jooksul muutumas ning hõlmab piirivalvet, demilitariseeritud piirkondade loomist ja kui nii on kokku lepitud, siis vangide vahetuse ja demilitariseerimise jälgimist, olles seega teostatud tavapärase protsessina, mille eesmärk on pakkuda ja säilitada pooltele poliitiline ruum läbirääkimiste läbiviimiseks ja nendevahelise vaidluse osas kokkuleppele jõudmiseks;

B. arvestades, et 2005. aasta septembris New Yorgis vastu võetud maailma tippkohtumise deklaratsioonis tunnustas 109 suveräänset riiki ÜRO ja riikide vastutust elanikkonna kaitsmisel genotsiidi, sõjakuritegude, inimsusevastaste kuritegude ja etnilise puhastuse eest;

C. arvestades, et tsiviilisikute kaitsmise ülesannete rohkus mandaatides kisub rahuvalvajaid erinevatesse suundadesse ning relvajõud on üha enam kaasatud pehme julgeolekuga seotud küsimustesse, nagu areng, taastamistööd ja pikaajaline rahutagamine, milleks relvajõude tavaliselt välja ei õpetata;

D. arvestades, et rahuvalvemissioonide võimekuse osas kaitsta tsiviilisikuid on üks väljakutseid sellise alalise tsiviilvõimekuse võimaliku rolli ja suutlikkuse alaväärtustamine, mis koosneb paljurahvuselisest hea väljaõppe saanud professionaalsest tsiviilpersonalist, mis on kiiresti positsioonidele paigutatav ja millel on piisavad oskused selliste ülesannete täitmiseks, mis on otseselt asjakohased tsiviilisikute kaitsmisel, näiteks inimõiguste vaatlemine, ühenduse tasandil vahendus, nõu andmine soolistes küsimustes, mobilisatsioon ühenduse tasandil ja teavitamine;

E. arvestades, et ÜRO ja Aafrika Liit, keda mõnikord toetab Euroopa Liit, suurendavad sel aastal Aafrika mandril rahuvalvajate arvu, kusjuures uued missioonid toimuvad muu hulgas Sudaanis Dārfūri piirkonnas, Tšaadis, Kesk-Aafrika Vabariigis ja Somaalias;

F. arvestades, et Aafrika Liidu rahuvalvejõudusid rahastatakse Euroopa Arengufondi rahutagamisvahendi alusel;

G. arvestades, et alates 1997. aasta Amsterdami lepingust on ELi Euroopa julgeoleku- ja kaitsepoliitika ülesandeks olnud rahu tagamine ning tsiviilisikute ja humanitaarabi kaitsmine, nagu sätestati 1992. aastal Petersbergis;

H. arvestades, et kõnealuseid missioone täidetakse ÜRO mandaadi alusel ning et viis niisugust missiooni viiakse läbi või on läbi viidud Aafrikas;

I. arvestades, et EL, ÜRO ja piirkondlikud organisatsioonid peaksid enne rahuvalveoperatsioonide alustamist tegema konflikti- ja ohuanalüüsi, et paremini aru saada kontekstist, milles nad töötavad, ning seega vältida nende sekkumise negatiivset mõju, näiteks pingete ja konflikti suurendamist;

J. arvestades, et sõjaväelased ei ole veel rahvusvahelise või kolmanda isiku sekkumise osana harjunud määratlema ja kaitsma tsiviilisikuid vaenulikes keskkondades ning sõjaväepersonal ei ole rahuvalveks sageli värvatud otse ÜRO või piirkondlike organisatsioonide poolt, pigem on nad saadetud vägesid võimaldavate riikide poolt, kes säilitavad jurisdiktsiooni oma vägede osas kohaldatava väljaõppe ja võetavate distsiplinaarmeetmete üle;

K. arvestades, et selliste humanitaarabi osutajate, nagu valitsusvälised organisatsioonid ja ÜRO asutused, roll ja lähenemisviis seoses tsiviilisikute kaitsmisega erineb rahuvalvevägede omast;

L. arvestades, et vastutus asutuse kaitsepraktika kindlaksmääramise osas on sageli jäetud pigem üksikutele kohapealsetele kaitseametnikele ega kujune institutsioonilisel tasandil välja töötatud suuniste põhjal;

M. arvestades, et konfliktist mõjutatud riikides kasutatakse tsiviilelanike, eriti naiste ja laste vastu sageli vägivalda kui sõjapidamisviisi, et alandada ja psühholoogiliselt nõrgestada ohvreid, kes kardavad teada anda seksuaalsest ärakasutamisest ja kuritarvitamisest ükskõik kelle poolt, teiste hulgas rahuvalvevägede ja humanitaarabitöötajate poolt;

N. arvestades, et rahuvalvemissioonide ulatus, eelkõige pidades silmas täiendavate tsiviilisikutest relvastamata rahuvalvajate arvu ja missioonide geograafilist ulatust, on oluline tegur tsiviilisikute kaitse taseme suurendamisel,

Tsiviilisikute kaitse määratlemine

1. rõhutab, et peamine vastutus tsiviilisikute kaitsmise ja nende põhiliste vajaduste rahuldamise eest lasub riikidel või teistel ametiasutustel või osalejatel, kellel on nende üle tõhus kontroll, ning väliste või kolmanda poole rahuvalveoperatsioonide roll selles on teisejärguline;

2. rõhutab, et mittesekkumise põhimõte ei tohi viia raskete kuritegude, nagu genotsiidi ja massimõrvade, etnilise puhastuse, väljasaatmiste ja massivägistamise sallimiseni, vaid pigem selleni, et niisugusel juhul lasub rahvusvahelisel üldsusel vastutus kaitsmise ja otsustavate vastumeetmete võtmise eest, eelkõige selleks, et kaitsta ohustatud ja protsessis olevat elanikkonda ja kaasata võimaluse korral piirkondlikud organisatsioonid konfliktide ületamisse;

3. rõhutab, kui oluline on mõista, et rahuvalveoperatsioonidel peaks olema piisavalt tugev mandaat, et toetada rahu ja õigusriigi taastamist või loomist, sealhulgas üleminekut julgeolekusektori reformile; nendib, et selleks tuleb välja töötada integreeritud julgeolekustrateegia, milles nähakse ette ka tsiviiltöötajatest julgeolekujõudude (politsei) koolitus, toetatakse demobilisatsiooni meetmeid ja sätestatakse selged ülesehituse eesmärgid;

4. väljendab taas muret kerge- ja väikesekaliibriliste relvade leviku üle ning on arvamusel, et desarmeerimine, demobilisatsioon ja taasintegreerimine peavad moodustama rahuvalveoperatsioonide lahutamatu osa;

5. rõhutab, kui tähtis on, et jõupingutuste puhul tsiviilisikute kaitse parandamiseks võetaks arvesse tsiviilisikute ees seisvate väljakutsete ja ohtude mitmekesisemat keerukust, ning tervitab erinevate relvastamata tsiviilosalejate suurenenud suhtlust kohapeal, mis kujutab endast lisandväärtust kaitsestrateegiate rakendamisel;

6. rõhutab, et sõjalised strateegiad ei saa olla edukad, kui nendega ei kaasne ulatuslikud humanitaarmeetmed ja rahu tagamise poliitilised eesmärgid; nendib, et tugev mandaat võib olla vajalik, et ületada konfliktiosaliste vahelised kokkupõrked ning tagada rahu loomine ja ülesehitamine, mis tuleb lisada selgelt kaitsestrateegiasse;

7. rõhutab, et mitmed riigid on loonud tsiviilotstarbelise rahuteenistuse ning selle tulemusena saavutanud suurt edu, kaasa arvatud varem Jugoslaavia osaks olnud riikide konfliktijärgses keskkonnas; soovitab teistel riikidel ja piirkondlikel organisatsioonidel, nagu Aafrika Liit ja EL, luua samuti alaline tsiviilotstarbeline rahuteenistus;

8. tervitab asjaolu, et rahuvalvemandaatidesse lisatakse üha enam tsiviilisikute kaitsmisega seotud tegevusi, ning märgib vajadust selliste mandaatide rakendamise alaste suuniste järele, et tagada terviklikum lähenemine inimarengule, inimõigustele, inimeste vabastamisele ja inimeste julgeolekuga seotud tegevusele; nõuab seepärast tungivalt, et ÜRO ja piirkondlikud organisatsioonid selgitaksid, kuidas tsiviilisikute kaitsmist tõlgendatakse nende missioonide mandaatides ja ühismissioonides, ning toetaksid oma vägede ja personali paremat ettevalmistust nende operatsioonide jaoks;

9. rõhutab vajadust täiustada võimekust tegutseda, sealhulgas luues sellise alalise tsiviilrahuvalve võimekuse, mis koosneks hästi varustatud koordinatsioonibüroost operatsiooni peakorteris ja võimaluse korral piirkondlikel tasanditel, ning luues kiiresti positsioonidele asetatava tsiviilpersonali nimekirja ja määrates kindlaks asjakohase personali arvu;

10. rõhutab vajadust kaitsta tsiviilelanikke mitte üksnes vägivaldsete rünnakute, vaid ka niisuguste kuritegude nagu rühmituste kallaletungide ja rüüstamise eest;

11. tervitab Euroopa Liidu Nõukogu otsust luua kodanikukaitse mehhanism ja uus ELi rahastamisvahend, mille eesmärk on parandada erakorralise kodanikukaitseabi mobiliseerimist ja koordineerimist nii ELis kui ka väljaspool;

12. soovitab, et konkreetse kaitsemandaadiga rahuvalveoperatsioonide sõjalised strateegiad peaksid nende mandaatide tõhusaks täitmiseks sisaldama selliseid praktilisi vahendeid nagu relvastamata tsiviilkaitse, öised ringkäigud ja raadioside, küla kaitsekomiteede korraldamine rahuvalvajate hoiatamiseks, õhukaitse, korrarikkumistele vastamiseks valmisolevate kiirreageerimisrühmade kaasamine, jälgimisel ja pealtkuulamisel satelliitide kasutamine ning stabiilsuspolitsei kaasamine kui võimalus toetada missioone ja pakkuda rahuvalveoperatsioonidele taganemisstrateegiaid;

13. rõhutab, et konfliktipiirkondades peavad rahuvalvejõud kaitsma ka humanitaarabi osutajaid, et tagada nende tegevus kohalikul tasandil;

14. rõhutab, et kontrollpunktidega seotud osaluslähenemisviisid, millega kaasatakse kohalikud riiklikud esindajad ja kodanikuühiskond, aitavad määratleda haavatavuse tegureid, et välja töötada asjakohased reageeringud, ning juhib tähelepanu majandus-, poliitiliste, tsiviil- ja sõjaliste jõudude vahelise parema kooskõlastatuse tähtsusele;

15. kutsub ELi liikmesriike ja rahvusvahelist üldsust üles edendama naisi ja lapsi relvastatud konfliktides käsitlevate ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsioonide 1325/2008 ja 1820/2008 rakendamist ning välja töötama riiklikke tegevuskavasid ja strateegiadokumente;

16. rõhutab olulist rolli, mida naiste juuresolek võib mängida rahuvalvemissioonidel naiste vastu suunatud vägivalla kaotamisel konfliktipiirkonnas ja konfliktijärgses piirkonnas, ning rõhutab samuti, et naisrahuvalvajad on sageli osutunud kohalikele naistele eeskujuks ja inspireerinud neid osalema konfliktijärgses taastamistöös, eelkõige demokraatia ülesehitamises ja majandusarengus;

17. kutsub üles võtma asjakohaselt arvesse ÜRO Julgeolekunõukogu resolutsiooni 1325/2000 naiste osalemise kohta konfliktide ennetamisel, ohjamisel ja lahendamise mehhanismide loomisel;

18. mõistab tugevalt hukka juhud, kui rahuvalvajad on kuritarvitanud oma võimu ja olnud kaasatud kohapeal tsiviilisikute seksuaalsesse ärakasutamisse või korruptsiooni, ning rõhutab, et riiklike toetajate reaktsioon on sellisel juhul väga tähtis; nõuab kindlalt, et niisuguseid kuritegusid uuriksid nõuetekohaselt kurjategijate päritoluriigi ametiasutused või Rahvusvaheline Kriminaalkohus; lükkab seoses niisuguste kuritegudega tagasi mis tahes vormis puutumatuse andmise ÜRO töötajatele ja ÜRO mandaadiga sõduritele;

19. soovitab, et igas rahuvalvemissioonis peaksid osalema üksused, kelle konkreetne ülesanne on rahvusvahelise humanitaarõiguse ja inimõiguste rikkumise jälgimine ja uurimine ning neist avalikult teavitamine, ning sõltumatu uurimisüksus, selleks et läbi vaadata väidetavad rahuvalvajatepoolsed seksuaalse kuritarvitamise juhtumid, ning luua tuleks asjakohane abisüsteem sellise kuritarvitamise ohvritele ja kuritarvitamise tagajärjel sündinud lastele;

20. nõuab tungivalt järelmehhanismi ehk nn valvekoera loomist, mis sunniks tagama, et kaebuste uurimine oleks läbipaistev ja tõhus, nii et kaebusi käsitletakse riigi tasandil õiglaselt;

21. rõhutab, et kontaktpunktid on vaja kaasata ÜRO ja valitsusväliste organisatsioonide algatustesse, selleks et ennetada seksuaalset ärakasutamist ja kuritarvitamist ning sellele reageerida;

22. soovitab, et kontaktpunktid tagaksid kogukondadele võimaluse oma kaebustest ette kanda, luues ühise kaebuste registreerimise mehhanismi; nendib, et mehhanism peaks olema ligipääsetav kõikidele asutustele ja kontaktpunktidele, nii et kogukonnad teaksid, kuhu nad peavad oma kaebused esitama;

Mandaatide eeldused, värbamiseeskirjad ja väljaõpe

23. kinnitab, kui tähtis on parandada nii riigi kui mitme rahvuse tasandil missioonile eelnevat väljaõpet ja ka täiendkoolitust (eelkõige rahvusvahelise humanitaarõiguse, inimõiguste ja kontaktpunktide mandaatide rakendamise vallas, sealhulgas seksuaalse vägivalla ennetamise ja sellele reageerimise vallas) paljurahvuseliste vägede positsioonidele paigutamise puhul, ning kritiseerib asjaolu, et ÜRO juhitavate missioonide sõjalise personali puhul peetakse seda üksnes riikliku vastutuse alla kuuluvaks;

24. kutsub kooskõlas lapsi ja relvastatud konflikte käsitlevate parlamentaarse ühisassamblee suunistega üles nägema ette eriväljaõppe seoses laste kaitsmisega;

25. nõuab sellise sõdurikaardi väljastamist, mida kasutati EUFORi Kongo DV missiooni raames ja mis sisaldaks suuniseid rahuvalvajatele tsiviilisikutega käitumise kohta; nõuab, et võetaks kasutusele samasugune lapsi käsitlev kaart;

26. tunnustab ÜRO rahuvalveoperatsioonide osakonna tehtud jõupingutusi, et pakkuda mõningast värbamisele eelnevat väljaõpet vanemale personalile ja vägede toetajatele, keskenduses eelkõige värbamiseeskirjadele, kuid avaldab kahetsust, et riikidelt ei nõuta osalemist;

27. soovitab, et ÜRO liikmesriigid looksid rahuvalvemissioonide jaoks mõeldud ühise väljaõppeakadeemia, kus pakutakse vähemalt juhtkonnale standardset rahvusvahelist põhiväljaõpet tsiviilelanike eest hoolitsemiseks ja nende kaitsmiseks mõeldud humanitaar- ja tehnilise abi ülesannete täitmise valdkonnas;

28. soovitab ÜRO piirkondlikel ja allpiirkondlikel organisatsioonidel teha tööd standardsemate väljaõppemoodulite koostamiseks ning suurendada kahe- ja mitmepoolseid õppusi, eelkõige lisades inimõigustest kinnipidamisele teadlikkuse suurendamise meetmed, järgides põhimõtet, et kõik inimesed on võrdsed ja neid tuleb nende vanusest, soost, rassist, etnilisest päritolust, religioonist või veendumustest hoolimata võrdselt kohelda;

29. tervitab ELi panust ühtlustada liikmesriikide seas paremini oma lähenemisviise seoses tsiviilelanike kaitsmisega eelkõige ühiste väljaõppetegevuste pakkumise kaudu ning rõhutab, et tsiviilisikute ja laste kaitsmise mõiste peaks saama sellise väljaõppe osaks professionaalsete ülemaailmsete kodanikuühiskonna algatuste kaudu;

30. nõuab, et seksuaalse ärakasutamise ja kuritarvitamise ennetamine muutuks tavaliseks toetavate riikide personali väljaõppel käsitletavaks küsimuseks ning et kõrvuti operatsioonide endiga kiidetaks heaks ka rahuvalvepersonalipoolse kuritarvitamise ohvrite jaoks ettenähtud asjakohased rahastamis- ja hüvitusmehhanismid;

31. nõuab tungivalt, et nii ÜRO kui piirkondlikule rahuvalvepersonalile ettenähtud väljaõppemoodulite märkimisväärne osa sisaldaks kuritarvitava käitumise küsimusi, sest sageli on ÜRO missioonipersonalile selgusetu, kuidas kuritarvitamisest ette kanda ja mis juhtub kurjategijaga;

32. nõuab tungivalt, et igas Euroopa julgeoleku- ja kaitsepoliitika missioonis osaleks erialaspetsialistist nõustaja lastekaitse alal;

33. tervitab asjaolu, et tänapäeval kasutab ÜRO rahuvalveoperatsioonide osakond hindamisrühmi, et määrata kindlaks vajakajäämised väljaõppes, ning pakub dokumentaalset tõendust, et oma vägedele väljaõppe andnud riigid vastavad ÜRO nõudmistele;

34. juhib tähelepanu, et EL on samuti ellu viimas samalaadseid arenguid peaeesmärgi ja tsiviilpeaeesmärgi raames, kuid rõhutab, et EL on siiski veel maha jäänud süstemaatilise lähenemisviisi osas, kuna väljaõpe langeb lõppkokkuvõttes riigi vastutusalasse;

35. tuletab ELi liikmesriikidele meelde nende vastutust vastavalt rahvusvahelisele õigusele tagada kõikide tsiviiltöötajate ja sõjaväelaste asjakohane väljaõpe kooskõlas rahvusvaheliste humanitaarstandarditega ning teha kindlaks, et töötatakse välja asjakohased suunised ja need vaadatakse läbi, et tagada kohaliku elanikkonna, kultuuride ja soolise võrdõiguslikkuse austamine; rõhutab inimõiguste ja soolise võrdõiguslikkuse arvessevõtmise tähtsust;

36. nõuab, et EURO RECAMP programmi alusel Euroopa sõjaväelaste poolt Aafrika sõjaväelastele antavasse väljaõppesse lisatakse süstemaatiliselt väljaõpe inimõigustest kinnipidamise ja tsiviilisikute kaitsmise kohta ning et selleks nähakse ette piisav eelarve;

37. rõhutab, et tähtis on asjakohaselt kaaluda saadud õppetundide ja heade tavade väärtust, eelkõige selge kaitsemandaadiga operatsioonide, nagu ARTEMISe ja EUFORi Kongo missiooni käigus saadud õppetundide väärtust, et aidata edendada ELi väljaõpet; soovitab eelkõige asetada rõhu selge teabe edastamisele avalikkusele ja aidata kaasa positiivse ettekujutuse tekkimisele operatsioonist, mida hõlbustaks asjaolu, kui enamik ELi vägesid suudaks suhelda keeles, mida elanikkond mõistab;

Teabevahetuse parandamine

38. kinnitab veel kord olulist rolli, mida ELi-AKV parlamentaarne ühisassamblee võib mängida teadlikkuse tõstmisel ja arutelu algatamisel selle kohta, kuidas asetada kaitseküsimus nii ELi Euroopa julgeoleku- ja kaitsepoliitika operatsioonimandaatide kui ka teiste piirkondlike organisatsioonide rahuvalvemissioonide keskmesse;

39. rõhutab, kui tähtis on, et saadud õppetunnid ei jääks vaid juhtivate rahvaste teada, ning rõhutab, et on äärmiselt tähtis välja töötada Euroopa doktriin sekkumiseks humanitaarolukordades, tuginedes eelkõige nende ELi liikmesriikide kogemustele, kes on selles küsimuses kõige ettenägelikumad, selleks et täiustada selliste värbamiseeskirjade asjakohasust;

40. rõhutab vajadust vormistada teabevahetuse süsteem valitsusväliste organisatsioonide ja ÜRO ja piirkondlike organisatsioonide vahel, hõlmates eelkõige rahuvalve raames pakutava kaitse alased ohtlikud valdkonnad;

41. tuletab meelde nõuet, et liikmesriigid kaitsevad ja austavad inimõigusi ja inimlikkuse, neutraliteedi, erapooletuse ja sõltumatuse humanitaarseid põhimõtteid ning tagavad, et humanitaarosalejatel on turvaline ja takistamatu juurdepääs hädas olevale elanikkonnale vastavalt rahvusvahelise õiguse ja riiklike õigusaktide asjakohastele sätetele;

42. nõuab tungivalt, et rahuvalveoperatsioonid suhtleksid kohapeal süstemaatiliselt humanitaarkogukonnaga oma tsiviilisikute kaitsmist käsitleva mandaadi tõlgenduse osas ning et nii operatsiooni poliitiline kui ka sõjaline juhtkond viiks kohalike poliitiliste ja haldusasutustega läbi samalaadseid teabevahetusalaseid algatusi;

43. rõhutab vajadust moodustada iga rahuvalvestruktuuri sees kontaktrühm, et järgida teabevahetusaspekti ja teavitada kohalikku elanikkonda, kaasa arvatud piirnev elanikkond, missiooni tegelikust mandaadist, mis oleks nende rühmade peamine panus rahutagamisoperatsioonide neutraalsuse kaitsmisel; nendib, et rühmajuhi ülesanne oleks luua kohalike kogukondade kaasabil kaebuste registreerimise mehhanism;

44. juhib tähelepanu, et teabevahetus kohaliku elanikkonnaga on äärmiselt tähtis ning omaks tuleks võtta suhtumine, mis julgustab selge teabe esitamist ja tagab mõlema soo esindajatele juurdepääsu; nendib, et seda tuleks laiendada teistele kolmandate osapoolte vägedele ning kohapealsetele humanitaar-, inimõiguste- ja arenguorganisatsioonidele;

45. rõhutab, et tähtis on läbi viia tsiviiljulgeoleku või ebakindluse tegurite tõhus ja pidev hindamine ning kasutada selle tulemusel koostatavaid analüüse kaitsestrateegiate alusena, eesmärgiga ennetada vägivaldsete konfliktide uuesti tekkimist;

46. kutsub ELi üles konsulteerides teiste asjakohaste osalejatega, nagu humanitaarasjade koordinatsioonibüroo, läbi viima täiendava konkreetse uuringu, kuidas lisada kaitsestrateegiad ELi arenevasse kriisiohjamisalasesse sõjalisse lähenemisviisi ja kaasata ELi tasandil tsiviilisikute ja eelkõige laste kaitsmisel saadud kogemused, ning on seisukohal, et see peaks olema aluseks niisuguse laiema ELi kaitsedoktriini vastuvõtmisel, mis sisaldaks õigusliku, tsiviil-, humanitaar- ja sõjalise kaitse elemente ja suuniseid nimetatud kaitse osas;

47. rõhutab, et tähtis on moodustada juhtivad asutused, kes suudavad anda konfliktile reageerimiseks selge strateegilise suuna, määrata kindlaks peamised vajakajäämised ning selgitada rollid ja vastutuse konfliktile reageerimisel;

48. teeb oma kaaspresidentidele ülesandeks edastada käesolev resolutsioon AKV-ELi ministrite nõukogule, Aafrika Liidu komisjonile, üleaafrikalisele parlamendile ning riikide parlamentidele ja piirkondlikele parlamentidele, Euroopa Komisjonile, ÜROle ja piirkondlikele organisatsioonidele, nõukogu eesistujale ja Aafrika Liidule.

[1] Vastu võetud AKV-ELi parlamentaarse ühisassamblee poolt 28. novembril 2008 Port Moresbys (Paapua Uus-Guinea).

[2] EÜT L 317, 15.12.2000, lk 3.

[3] ELT L 287, 28.10.2005, lk 4.

[4] ELT C 272, 3.11.2005, lk 26.

[5] ELT C 307, 15.12.2006, lk 17.

--------------------------------------------------