02013Y0425(01) — ET — 21.04.2016 — 001.001

Käesolev tekst on üksnes dokumenteerimisvahend ning sel ei ole mingit õiguslikku mõju. Liidu institutsioonid ei vastuta selle teksti sisu eest. Asjakohaste õigusaktide autentsed versioonid, sealhulgas nende preambulid, on avaldatud Euroopa Liidu Teatajas ning on kättesaadavad EUR-Lexi veebisaidil. Need ametlikud tekstid on vahetult kättesaadavad käesolevasse dokumenti lisatud linkide kaudu

►B EUROOPA SÜSTEEMSETE RISKIDE NÕUKOGU SOOVITUS, 20. detsember 2012, krediidiasutuste rahastamise kohta (ESRN/2012/2) (ELT C 119 25.4.2013, lk 1)

Muudetud:









▼B

EUROOPA SÜSTEEMSETE RISKIDE NÕUKOGU SOOVITUS,

20. detsember 2012,

krediidiasutuste rahastamise kohta

(ESRN/2012/2)

2013/C 119/01







1. JAGU

SOOVITUSED

Soovitus A – rahastamisriskide ja rahastamise riskijuhtimise jälgimine ja hindamine järelevalveasutuste poolt

1. Pangandusjärelevalve eest vastutavatel riikide järelevalveasutustel soovitatakse keskenduda krediidiasutuste võetud rahastamis- ja likviidsusriskide, samuti rahastamise riskijuhtimise hindamisele bilansi struktuuris laiemalt, eelkõige tuleks:

a) hinnata agregeeritult krediidiasutuste esitatud rahastamiskavasid ja nende teostatavust riigi pangandussüsteemis, võttes arvesse iga asutuse ärimudelit ja riskivalmidust;

b) jälgida rahastamisstruktuuride arengut, et tuvastada uuenduslikud instrumendid, taotleda nende instrumentide kohta teavet ja analüüsida saadud teavet, et mõista riskide võimalikku nihkumist finantssüsteemis;

c) jälgida jaeklientidele müüdavate tagamata hoiuselaadsete finantsinstrumentide mahtu, arengut ja tulemusi ning nende võimalikku negatiivset mõju tavalistele hoiustele.

2. Pangandusjärelevalve eest vastutavatel riikide järelevalveasutustel soovitatakse jälgida krediidiasutuste kavasid vähendada avaliku sektori rahastamisallikatele tuginemist ja hinnata agregeeritult nende kavade teostatavust riigi pangandussüsteemis.

3. Riikide järelevalveasutustel ja muudel makrotasandi usaldatavusjärelevalve eest vastutavatel asutustel soovitatakse hinnata krediidiasutuste rahastamiskavade mõju laenuvoogudele reaalmajanduses.

4. EBA-l soovitatakse koostada suunised ning harmoneeritud vormid ja mõisted kooskõlas oma väljakujunenud konsulteerimistavaga, et lihtsustada rahastamiskavade aruandlust seoses soovitustega punktides 1–3.

5. EBA-l soovitatakse koordineerida rahastamiskavade hindamist liidus, sealhulgas krediidiasutuste kava vähendada avaliku sektori rahastamisallikatele tuginemist, ja hinnata agregeeritult nende kavade teostatavust liidu pangandussüsteemis.

Soovitus B – vara koormamise riskijuhtimine asutuste poolt

Pangandusjärelevalve eest vastutavatel riikide järelevalveasutustel soovitatakse esitada krediidiasutustele järgmised nõuded:

1) rakendada riskijuhtimispoliitika, millega määratletaks nende vara koormamise käsitlus, samuti menetlused ja kontrollimeetmed, et tagada tagatise halduse ja vara koormamisega seotud riskide piisav tuvastamine, jälgimine ja juhtimine. Selle poliitikaga peaks arvestatama iga asutuse ärimudelit nende tegevuse asukoha liikmesriigis ning rahastamisturu ja makromajandusliku olukorra eripära. Poliitika peab olema heaks kiitnud iga asutuse asjakohane juhtorgan;

2) hõlmata oma varuplaanides strateegiad, mis käsitleksid tingimuslikke koormatisi stressiolukordades, s.o võimalikud, kuigi ebatõenäolised šokid, sh krediidiasutuste reitingu alandamised, panditud vara väärtuse vähenemine ja suurenenud tagatise nõuded;

3) jõustada jälgimise üldraamistik, mis annab juhtkonnale ja asjaomastele juhtorganitele õigeaegset teavet järgmise kohta:

a) vara koormatiste ja seonduvate koormatise allikate maht, areng ja liigid, näiteks tagatud rahastamine või muud tehingud;

b) koormamata, kuid koormamiskõlblike varade maht, areng ja krediidikvaliteet, täpsemalt varade maht, mis on koormamiseks saadaval;

c) stressistsenaariumidest tulenevate täiendavate koormatiste maht, areng ja liigid (tingimuslikud koormatised).

Soovitus C – vara koormamise jälgimine järelevalveasutuste poolt

1. Pangandusjärelevalve eest vastutavatel riikide järelevalveasutustel soovitatakse oma järelevalvetegevuse osana täpselt jälgida vara koormamise mahtu, arengut ja liike, eelkõige:

a) kontrollida krediidiasutuste poolt koormatiste ja tagatiste juhtimiseks jõustatud raamistike, poliitika ja varuplaanide jälgimist;

b) jälgida vara koormatiste ja seonduvate koormatise allikate mahtu, arengut ja liike, näiteks tagatud rahastamist või muid tehinguid;

c) jälgida tagatisteta kreeditoridele kättesaadavate koormamata, kuid koormamiskõlblike varade mahtu, arengut ja krediidikvaliteeti;

d) jälgida stressistsenaariumidest tulenevate täiendavate koormatiste mahtu, arengut ja liike (tingimuslikud koormatised).

2. Pangandusjärelevalve eest vastutavatel riikide järelevalveasutustel soovitatakse oma järelevalvelise hinnangu protsessi osana jälgida ja hinnata tagatise juhtimise ja vara koormamisega seotud riske. Selles hinnangus peaks arvesse võetama muid riske, näiteks krediidi- ja rahastamisriski, ja leevendavaid tegureid, näiteks kapitali- ja likviidsuspuhvrid.

3. EBA-l soovitatakse koostada suunised ning harmoneeritud vormid ja mõisted kooskõlas oma väljakujunenud konsulteerimistavaga, et lihtsustada vara koormamise jälgimist.

4. EBA-l soovitatakse täpselt jälgida vara koormatiste, samuti koormamata kuid koormamiskõlblike varade mahtu, arengut ja liike liidus.

Soovitus D – turu läbipaistvus vara koormamise osas

1. EBA-l soovitatakse koostada suunised läbipaistvusnõuete kohta seoses krediidiasutuste vara koormamisega. Need suunised peaksid aitama tagada, et turul avaldatud teave on selge, kergelt võrreldav ja asjakohane. Võttes arvesse väheseid kogemusi seoses usaldusväärse ja tähendust kandva teabe avaldamisega, peaks EBA lähenemine olema järkjärguline, et minna üle rangemale avaldamiskorrale aasta pärast. Suunised peaksid nõudma krediidiasutustelt järgmise avaldamist:

a) koormatud ja koormamata vara maht ja areng:

i) esimese viie aasta jooksul pärast suuniste vastuvõtmist tuleks see teave esitada varaliikide kaupa aasta kohta;

ii) võttes arvesse 31. detsembrini 2014 saadud kogemusi, sh soovituse C rakendamist, tuleks suuniseid muuta ja nõuda teavet poolaasta kohta, millele lisatakse nõue esitada teave vara kvaliteedi kaupa, kui EBA peab sellist täiendavat avaldamisnõuet usaldusväärseks ja tähendust kandvaks;

b) vabatahtlik selgitus, millega krediidiasutused annavad kasutajatele teavet, mis võib olla kasulik koormatise tähtsuse mõistmiseks krediidiasutuse rahastamismudelis.

2. Punkti 1 alapunkti a eesmärgil soovitatakse EBA-l suunistes määratleda avaldatavate andmete liikide ja avaldamise ooteaja omadused.

3. Nende suuniste koostamisel soovitatakse EBA-le järgmist:

a) teha koostööd ESMAga IFRS nõuete arvesse võtmiseks vara koormamises;

b) võtta arvesse asjakohast arengut nendes valdkondades, eelkõige likviidsuse õigusraamistikku; ja

c) tagada, et keskpanga huvides koormatud vara maht ja muutused, samuti keskpankade antud likviidsusabi maht, ei oleks avastatavad.

Soovitus E – tagatud võlakirjad ja muud varasid koormavad instrumendid

1. Riikide järelevalveasutustel soovitatakse kindlaks teha tagatud võlakirjadega seotud hea tava ja soodustada riikide raamistike ühtlustamist.

2. EBA-l soovitatakse koordineerida riikide järelevalveasutuste tegevust, eelkõige seoses tagatiste kogumi kvaliteedi ja lahushoidmisega, tagatud võlakirjade maksejõuetustõenäosusega, tagatise kogumit mõjutavate vara ja kohustuste riskidega ning tagatiste kogumi koosseisu avalikustamisega.

3. Pärast tagatud võlakirjade turu toimimise jälgimist soovitatakse EBA-l kaaluda, kas kohane on anda suuniseid või head tava rakendavaid soovitusi, võttes arvesse kahe aasta jooksul rakendatud head tava. Kui EBA peab vajalikuks teha selle kohta seadusandliku ettepaneku, peab ta sellest aru andma Euroopa Komisjonile ja teatama ESRNile.

4. EBA-l soovitatakse hinnata, kas eksisteerib muid varasid koormavaid finantsinstrumente, mis aitaksid kaasa riikide raamistike hea tava kindlaks tegemisel. Kui EBA järeldab, et selliseid instrumente leidub, peab ta i) koordineerima nende kindlaks tegemist ja soodustama nendega seonduva hea tava harmoneerimist riikide järelevalveasutuste poolt; ii) tegutsema tagatud võlakirjade suhtes järgmisel etapil kooskõlas punktiga 3.

2. JAGU

RAKENDAMINE

1. Tõlgendamine

1) Käesolevas soovituses kasutatakse järgmisi mõisteid:

a) „krediidiasutus” – direktiivi 2006/48/EÜ ( 1 ) artikli 4 lõikes 1 määratletud krediidiasutus;

b) „finantssüsteem” – finantssüsteem vastavalt määratlusele määruses (EL) nr 1092/2010;

c) „riigi järelevalveasutus” – määruse (EL) nr 1092/2010 artikli 1 lõike 3 punktis f määratletud pädev või järelevalveasutus. Juhul kui riigi järelevalveasutus ei ole pädev järelevalveasutus, loetakse ühtse järelevalvemehhanismi raames tegutsev EKP käesoleva soovituse adressaadiks;

d) „koormatud vara” – vara, mis on kas otseselt või kaudselt panditud või on mis tahes tehingu tagatiseks või krediidikvaliteedi parandamiseks;

e) „uuenduslik instrument” – instrument, mille tulemuslikkuse kohta on tema uuenduslikkuse tõttu vähe teavet, eelkõige stressiolukordades, millega kaasnevad krediidiasutustele peidetud riskid, näiteks likviidsus- ja rahastamispinged ja õiguslikud või maineriskid;

f) „tagamata hoiuselaadne finantsinstrument” – finantsinstrument, mis sarnaneb hoiusega, kuid millega kaasnevad hoiusest erinevad riskid, kuna see finantsinstrument ei ole kaetud hoiuste tagamise skeemiga;

g) „hoius” – direktiivi 94/19/EÜ ( 2 ) artikli 1 punktis 1 määratletud hoius;

h) „jätkusuutlik rahastamisstruktuur” – rahastamisstruktuur, mis saab kesta ilma avaliku sekkumiseta ja mille rahastamiskulud ei mõjuta asutuse eksistentsi.

2) Lisa on käesoleva soovituse lahutamatu osa. Põhiteksti ja lisa vastuolu korral on ülimuslik põhitekst.

2. Rakendamise kriteeriumid

1) Käesoleva soovituse rakendamisel kohaldatakse järgmisi kriteeriume:

a) käesolev soovitus hõlmab ainult krediidiasutuste rahastamist;

b) vältida tuleb õigussüsteemide erinevuste ärakasutamist;

c) kohastel juhtudel võetakse rakendamisel arvesse proportsionaalsuse põhimõtet seoses rahastamise ja koormamise riskide erineva süsteemse mõjuga erinevates pangandussüsteemides, võttes arvesse iga soovituse eesmärki ja sisu;

d) konkreetsed kriteeriumid soovituste A–E järgimiseks on sätestatud lisas.

2) Adressaadid peavad ESRNile ja nõukogule esitama aruande käesolevast soovitusest tulenevate meetmete võtmise kohta või esitama piisavad põhjendused nende võtmata jätmise kohta. Aruanne peab käsitlema vähemalt järgmist:

a) teave võetud meetmete sisu ja tähtaegade kohta;

b) hinnang võetud meetmete tulemuslikkuse kohta käesoleva soovituse eesmärke silmas pidades;

c) üksikasjalik põhjendus tegevusetuse või käesolevast soovitusest kõrvalekaldumise kohta, sh mis tahes viivituse kohta.

3. Edasine ajakava

Adressaadid peavad ESRNile ja nõukogule esitama aruande käesolevast soovitusest tulenevate meetmete võtmise kohta või esitama piisavad põhjendused nende võtmata jätmise kohta kooskõlas järgmiste tähtaegadega.

▼M2

1) Soovitus A – pangandusjärelevalve eest vastutavad riikide järelevalveasutused, riikide järelevalveasutused ja muud makrotasandi järelevalve eest vastutavad asutused ning EBA peavad aruande esitama järgmisteks kuupäevadeks:

a) 31. detsembriks 2015 peavad pangandusjärelevalve eest vastutavad riikide järelevalveasutused esitama ESRNile vahearuande esimese hinnanguga soovituste A1 ja A2 rakendamise tulemuste kohta;

b) 31. juuliks 2016 peavad pangandusjärelevalve eest vastutavad riikide järelevalveasutused esitama ESRNile ja nõukogule lõpparuande soovituste A1 ja A2 osas;

c) 31. detsembriks 2015 peavad riikide järelevalveasutused ja muud makrotasandi järelevalve eest vastutavad asutused esitama ESRNile vahearuande esimese hinnanguga soovituse A3 rakendamise tulemuste kohta;

d) 30. septembriks 2016 peavad riikide järelevalveasutused ja muud makrotasandi järelevalve eest vastutavad asutused esitama ESRNile ja nõukogule lõpparuande soovituse A3 rakendamise kohta;

e) 30. juuniks 2014 peab EBA edastama soovituses A4 osutatud suunised ESRNile ja nõukogule;

f) 31. märtsiks 2017 peab EBA esitama ESRNile ja nõukogule lõpparuande soovituse A5 rakendamise kohta.

▼B

2) Soovitus B – 30. juuniks 2014 peavad pangandusjärelevalve eest vastutavad riikide järelevalveasutused esitama ESRNile ja nõukogule aruande käesoleva soovituse suhtes võetud meetmete kohta.

3) Soovitus C – EBA ja pangandusjärelevalve eest vastutavad riikide järelevalveasutused peavad esitama aruande järgmisteks kuupäevadeks:

a) 31. detsembriks 2013 peab EBA edastama soovituse C punktis 3 osutatud suunised ESRNile ja nõukogule ning vahearuande ettepanekuga soovituse C punkti 4 täitmise kava kohta;

b) 30. septembriks 2014 peab EBA esitama ESRNile esimese aruande vara koormamise jälgimise kohta soovituse C punkti 4 suhtes;

c) 31. detsembriks 2015 peab EBA esitama ESRNile ja nõukogule lõpparuande vara koormamise jälgimise kohta soovituse C punkti 4 suhtes;

d) 30. juuniks 2014 peavad pangandusjärelevalve eest vastutavad riikide järelevalveasutused esitama ESRNile esimese aruande soovituse C punktide 1 ja 2 suhtes võetud meetmete jälgimise kohta;

e) 30. septembriks 2015 peavad pangandusjärelevalve eest vastutavad riikide järelevalveasutused esitama ESRNile ja nõukogule lõpparuande soovituse C punktide 1 ja 2 suhtes võetud meetmete jälgimise kohta.

4) Soovitus D – EBA peab esitama aruande järgmistel kuupäevadel:

a) 31. detsembriks 2013 peab EBA esitama ESRNile ja nõukogule suunised;

b) 30. juuniks 2015 peab EBA esitama ESRNile ja nõukogule täiendava aruande soovituse D punkti 1 alapunkti a alapunkti ii rakendamise kohta.

5) Soovitus E – EBA ja riikide järelevalveasutused peavad esitama aruande järgmisteks kuupäevadeks:

a) 31. detsembriks 2013 peavad riikide järelevalveasutused esitama ESRNile ja nõukogule aruande soovituse E punkti 1 suhtes võetud meetmete kohta;

b) 31. detsembriks 2013 peab EBA esitama ESRNile vahearuande, milles osutatakse tagatud võlakirjadega seotud hea tava põhimõtetele, mille ta on koos riikide järelevalveasutustega kindlaks teinud, ja milles hinnatakse, kas esineb koormatisena kasutatavaid finantsinstrumente, mille suhtes tuleb hea tava kindlaks teha;

c) 31. detsembriks 2014 peab EBA esitama ESRNile vahearuande, milles osutatakse koormatisena kasutatavate finantsinstrumentidega seotud hea tava põhimõtetele, juhul kui need olid määratletud tähtaegade alapunktis b osutatud vahearuandes;

d) 31. detsembriks 2015 peab EBA esitama ESRNile ja nõukogule lõpparuande hinnanguga tagatud võlakirjade raamistiku toimimise kohta hea tava põhimõtete alusel ning soovi korral oma seisukoha soovitava edasise tegevuse kohta;

e) 31. detsembriks 2016 peab EBA esitama ESRNile ja nõukogule lõpparuande, milles hinnatakse koormatisena kasutatavate muude finantsinstrumentidega seotud raamistiku toimimist vastavalt hea tava põhimõtetele, juhul kui need olid määratletud tähtaegade alapunktis b osutatud vahearuandes, ning soovi korral oma seisukoha soovitava edasise tegevuse kohta.

4. Jälgimine ja hindamine

1) ESRNi sekretariaat:

a) abistab adressaate, sh lihtsustab koordineeritud aruandlust asjaomaste vormide koostamise kaudu ja täpsustab vajadusel edasist tegevust ja selle tähtaegu;

b) kontrollib soovituse järgimist adressaatide poolt, sh abistab neid taotluse korral, ja esitab haldusnõukogule juhtkomitee kaudu meetmete aruande.

2) Haldusnõukogu hindab adressaatide aruandeid võetud meetmete ja põhjenduste kohta ning otsustab asjakohastel juhtudel, kas käesolevat soovitust on järgitud ja kas adressaatide põhjendused tegevusetuse kohta on piisavad.









KREDIIDIASUTUSTE RAHASTAMIST KÄSITLEVA SOOVITUSE LISA

Sisukord KOKKUVÕTE SISSEJUHATUS I. RAHASTAMISSTRUKTUURIDE JA VARADE ARENG I.1. Tagatud vs. tagamata rahastamine I.2. Tagatud rahastamise areng I.2.1. Tagatud võlakirjad I.3. Tagamata rahastamise areng I.3.1. Kliendihoiused I.4. Uuenduslik rahastamine I.4.1. Likviidsust lisavad vahetustehingud I.4.2. Struktureeritud tooted ja börsil kaubeldavad fondid I.5. Avaliku sektori toetus praeguses pingeolukorras I.6. Rahastamisstruktuuride arengu mõjurid I.6.1. Uute ja ettevalmistavate õigusaktide mõju pankade rahastamisele I.7. Finantsvõimendus ja varade jaotus II. VARA KOORMAMINE: KÜSITLUSE ANDMED II.1. Vara koormatuse tase II.2. Ületagatuse mõju koormatuse tasemele II.3. Erinevate tehingute roll vara koormatuses III. RISKID III.1. Vara koormamisega seotud riskid III.1.1. Kindlustamata laenuandjate struktuuriline allutatus III.1.2. Küsimused, mis on seotud tulevase juurdepääsuga tagamata turgudele III.1.3. Läbipaistvuse ja korrektse hinnakujundusega seotud küsimused III.1.4. Suurenenud rahastamis- ja likviidsusriskid III.1.5. Tingimuslik koormamine III.1.6. Muud vara koormamisega seotud riskid III.1.7. Teatud toodete või tehingutega seotud muud riskid III.1.8. Riskide realiseerumist põhjustavad tegurid III.1.9. Vara koormamise jätkusuutlikkus III.1.10. Vara koormamise mõju reaalmajandusele III.2. Uuendusliku rahastamisega seotud riskid III.2.1. Läbipaistvus, kindlustunne, juhtimise ja järelevalvega seotud raskused III.2.2. Omavaheline seotus III.2.3. Kohtuvaidluste ja mainega seotud riskid, tarbijakaitse III.2.4. Likviidsust lisavate vahetustehingutega seotud spetsiifilised riskid III.3. Kontsentratsioonirisk III.4. Finantsvõimenduse surve riskid IV. RAHASTAMISSTRUKTUURIDE JÄTKUSUUTLIKKUS (KESKMINE JA PIKK PERSPEKTIIV) IV.1. Kliendihoiuste suurem roll IV.2. Tagamata ja tagatud hulgirahastamise roll IV.3. Jätkusuutliku rahastamisstruktuuri omadused IV.4. Rahastamise nõudlus ja pakkumine V. POLIITIKAMEETMED EESMÄRGID SOOVITUSTE RAKENDAMISE PÕHIMÕTTED KÕIKIDE SOOVITUSTE PUHUL JÄRGITAVAD MEETMED SOOVITUSED V.1. Soovitus A – rahastamisriskide ja rahastamise riskijuhtimise jälgimine ja hindamine järelevalveasutuse poolt V.1.1. Majanduslikud kaalutlused V.1.2. Hinnang, sealhulgas eelised ja puudused V.1.3. Meetmed V.1.4. Meetmetest teavitamine V.2. Soovitus B – vara koormamise riskijuhtimine asutuste poolt V.3. Soovitus C – vara koormamise jälgimine järelevalveasutuste poolt V.3.1. Majanduslikud kaalutlused (soovitused B ja C) V.3.2. Hinnang, sealhulgas eelised ja puudused (soovitused B ja C) V.3.3. Meetmed (soovitused B ja C) V.3.4. Meetmetest teavitamine – soovitus B V.3.5. Meetmetest teavitamine – soovitus C V.4. Soovitus D – turu läbipaistvus vara koormamise osas V.4.1. Majanduslikud kaalutlused V.4.2. Hinnang, sealhulgas eelised ja puudused V.4.3. Meetmed V.4.4. Meetmetest teavitamine V.5. Soovitus E – tagatud võlakirjad ja muud varasid koormavad instrumendid V.5.1. Majanduslikud kaalutlused V.5.2. Hinnang, sealhulgas eelised ja puudused V.5.3. Meetmed V.5.4. Meetmetest teavitamine V.6. ESRN võtab arvesse muid algatusi VI. VARADE KOORMAMISE JA UUENDUSLIKU RAHASTAMISE KOHTA LÄBI VIIDUD KÜSITLUSE TULEMUSED: METOODILINE JA STATISTILINE MÄRKUS VI.1. Metoodiline märkus VI.1.1. Andmekogumi üldine kirjeldus VI.1.2. Metoodilised aspektid VI.1.3. Andmete kvaliteedikontroll VI.2. Vara koormamine VI.2.1. Koormatuse tase VI.2.2. Koormatud varade ja neile vastavate kohustuste tähtajad VI.3. Tagatud rahastamine VI.4. Vastaspooled

KOKKUVÕTE

Pankade rahastamisstruktuurides on viimastel aastatel toimunud märkimisväärsed muudatused. Käesolevas lisas antakse ülevaade Euroopa Liidu pankade rahastamisallikate ja -struktuuride arengust ja sellest tulenevatest riskidest ning käsitletakse ettepanekuid riskide maandamiseks.

Olulisimaks muutuseks on tagatud rahastamise suhtelise osatähtsuse kasv, mille on kaasa toonud investorite riskikartlikkus ja reguleerimistegevus, eelkõige Baseli raamistiku kapitali- ja likviidsusnõuded ning Solventsus II direktiiv. Sellise arengu tagajärjel on kasvanud nõudlus tagatiste järele (ka avaliku sektori rahastamisallikatest) ning kõrgekvaliteediliste tagatisvarade pakkumine väheneb, samal ajal kui pangad vajavad stabiilseid rahastamisallikaid, et säilitada laenuandmine reaalmajandusele. Investorite ebakindlus on praeguse riigivõlakriisiga seoses kasvanud ning seetõttu toetuvad pangad üha enam avaliku sektori rahastamisallikatele. Keskpangad on samal ajal võtnud erakorralisi meetmeid, sealhulgas teostanud pikemaajalisi operatsioone ja laiendanud tagatisvarade loetelu.

Pangad toetuvad ka üha enam klientide hoiustele ja pankade konkurents nende nimel on tihenenud. Hoiustele tuginemine on olnud osaliselt edukas, kuid nendega kaasnevad ka riskid, sest konkurentsi keskkonnas võivad hoiused muutuda volatiilsemaks. Samuti tehakse klientidele üha uuenduslikumaid pakkumisi, millest ei ole alati lihtne aru saada. Mõni pank on hakanud kasutama uuenduslikke tooteid, eelkõige likviidsust lisavaid vahetustehinguid, kuna pangad soovivad hankida konkurentsivõimelist rahastamist. Sellistest arengutest tervikliku ülevaate andmiseks hinnatakse soovituse lisas rahastamisstruktuuride jätkusuutlikkust ning nende mõju finantssektorile ja reaalmajandusele.

Erilist tähelepanu pööratakse järgmisele kolmele riskiallikale: 1) vara koormamine, 2) uuenduslik rahastamine ja 3) riskikontsentratsioon.

Tagatud rahastamine on aidanud pankadel praeguses raskes olukorras toime tulla, sest see võimaldab rahastamisallikaid mitmekesistada ja vähendab vastaspoole riske. Kriisiolukorras on tagatud rahastamine mitmel viisil kasulik, kuid käesolevas lisas hinnatakse siiski ka riske, mis kaasnevad vara ülemäärase koormamisega. Esiteks suurendab see veelgi muude laenuandjate ja eelkõige hoiustajate allutatust, mis on problemaatiline, kui pidada silmas näiteks hoiuste tagamise skeemidesse kuuluvate vahendite võimalikku kasutamist. Vara ulatuslik koormamine võib negatiivselt mõjutada tulevast juurdepääsu tagamata turgudele ja raskendada riskide korrektset hindamist, kahjustades seega ka ressursside tõhusat kasutamist. Lisaks on varade tingimuslik koormamine üldjuhul protsükliline ja suureneb pingelistel perioodidel tulenevalt tagatisnõuete automaatsest karmistumisest. Varade ulatuslikum koormamine süsteemis raskendab ka likviidsuse ja rahastamise juhtimist ning võimendab tagatiste taaskasutamisega seotud riske. Asutusi, kelle varad on ulatuslikult koormatud, on ka keeruline tõhusalt juhtida; samuti on raskendatud nende järelevalve.

Uuenduslik rahastamine on üldjuhul vähem läbipaistev ning see raskendab rahastamise haldamist ja järelevalvet. Iseäranis juhul, kui selliseid tooteid müüakse jaeklientidele, suurendab läbipaistvuse puudumine maineriskide ja kohtuvaidlustega seotud riskide materialiseerumise tõenäosust. Riskide kontsentratsiooni analüüsitakse neljast aspektist: investorite baas, instrumendid, tähtajad ja geograafiline ulatus.

Kui vaadelda rahastamisstruktuure terviklikust perspektiivist, siis on mitmekesine rahastamisstruktuur hädavajalik, et tagada krediidiasutuste suutlikkus stressiolukordadega toime tulla. Seega tuleks vältida liigset tuginemist üksikutele rahastamisallikatele ning eriti tagatud rahastamisele. Lisaks peaksid finantseerimisasutused oma rahastamiskavade elluviimise suutlikkuse hindamisel arvesse võtma ka teiste asutuste tegevust. Eelkõige tuleks silmas pidada, mil määral tuginetakse klientide hoiustele, sest need võivad tiheneva konkurentsi keskkonnas muutuda vähem stabiilseks rahastamisallikaks. Krediidiasutused on juba loonud jaeklientidele mõeldud rahastamisvahendeid, mis küll sarnanevad hoiustega, ent millega kaasnevad riskid on teistsugused, sest need rahastamisvahendid ei kuulu hoiuste tagamise skeemidesse.

Analüüsi põhjal esitatakse mitmeid soovitusi.

Arvestades, et turgudel esineb jätkuvalt häireid ja krediidiasutused vajavad stabiilseid rahastamiskavasid, soovitatakse riikide järelevalveasutustel ja Euroopa Pangandusjärelevalvel lühema aja jooksul jälgida ja hinnata rahastamis- ja likviidsusriske ning agregeeritud tasandil ka rahastamiskavade elujõulisust eri riikides ja Euroopa Liidus. Järelevalveasutustel soovitatakse eelkõige hinnata krediidiasutuste kavasid vähendada tuginemist avaliku sektori rahastamisallikatele. Rahastamis- ja likviidsusriskide analüüsimisel soovitatakse järelevalveasutustel pöörata erilist tähelepanu uuenduslike instrumentide kasutamisele, millega võivad kaasneda süsteemsed riskid. Samuti tuleks kaaluda, milliseid riske kujutavad endast jaeklientide jaoks tagamata hoiuselaadsed finantsinstrumendid, ning analüüsida nende võimalikku negatiivset mõju tavapärastele hoiustele.

Soovituste eesmärk on luua laiapõhjaline strateegia, mille abil käsitleda varade koormamisega seotud küsimusi. Lühikese aja jooksul soovitatakse võtta kooskõlastatud meetmeid, et veelgi tõhustada varade koormamisega seotud likviidsus- ja rahastamisriskide juhtimist krediidiasutustes. Järelevalve teostajatel soovitatakse järjekindlamalt kontrollida ja hinnata, mil määral on varad koormatud, milline on eri liiki koormatiste areng ning millist mõju avaldavad varade koormatusele stressiolukorrad. Tähtis on turgude läbipaistvust käsitlev soovitus, mille eesmärk on mõjutada rahastamise pakkumist, hõlbustades eelkõige vara koormamisega seotud riskide hindamist.

Arvestades, et tagatud võlakirjadel on pankade rahastamisstruktuurides suhteliselt suur tähtsus ning nendega kaasnevad ka riskid (nt õiguskindlusetus mõnes liikmesriigis ja erinevused avalikustamisnõuetes), soovitatakse riikide järelevalveasutustel luua stiimuleid nii avaliku sektori kui ka erasektori heade tavade rakendamiseks. Veel soovitatakse, et esimese etapi järel hakkaks Euroopa Pangandusjärelevalve selliseid algatusi kooskõlastama ja häid tavasid identifitseerima ning analüüsiks ka turgude toimimist kokkulepitud põhimõtete kohaselt. Samuti peaks Euroopa Pangandusjärelevalve kaaluma, kas ta võib kasutada oma volitusi formaalse mehhanismina heade tavade kehtestamiseks või oleks asjakohane edastada küsimus võimalike edasiste meetmete võtmiseks Euroopa Komisjonile. Seejuures tuleks arvesse võtta võimalikku mõju muude tahkude puhul hästi toimivatele turgudele. Teises etapis peaks Euroopa Pangandusjärelevalve kaaluma, kas on muidki finantsinstrumente, millega varasid koormatakse ning mille puhul tuleks võtta samasuguseid meetmeid.

ESRN ei esita küll soovitusi muude rahastamisturgude toimimise ergutamiseks, kuid tõstab esile mõningaid erasektori algatusi, mis on seotud näiteks väärtpaberistamisega ja tagatud võlakirjade liigitamisega, sest need võivad aidata taastada mõne finantstoote usaldusväärsust.

SISSEJUHATUS

Hiljutine kriis sai alguse aastatel 2007–2008 aset leidnud sündmustest, mille käigus hulgi- ja jaeturgude areng tõi esile mõne varaliigi (nt kõrge riskisusega eluasemelaenud Ameerika Ühendriikides ja mujal) ja ärimudeli (nt sõltuvus lühiajalisest hulgirahastamisest) haavatavuse. Sellest ajast on kriisi olemus muutunud ja kujunenud pikaajaliseks. Kehva majanduskasvu tingimustes on mõne Euroopa Liidu ja eriti euroala riigi praegused nõrkused ning mõne pangasüsteemi puudujäägid negatiivselt võimendunud. Selles olukorras on tugev seos pankade ja riikide rahastamiskulude vahel ning ebakindlus seoses mõne panga varade kvaliteediga ja pankade ärimudelite jätkusuutlikkusega viinud selleni, et laenuturgude ja pankadevaheliste turgude toimimine ei ole elavnenud ning pankadel on olnud raskusi oma bilansside juhtimisel.

Olukorda on sekkunud ametiasutused ning keskpangad on võtnud otsustavaid meetmeid, et pangad oleksid suutelised ise ennast rahastama. Ka järelevalve teostajad on astunud samme, et toetada kapitali kasvu, suurendada läbipaistvust ja tegeleda varade kvaliteeti puudutavate küsimustega.

Pangad omakorda on teinud muudatusi oma rahastamisstruktuurides ja varade portfellis. Lisas käsitletakse ka pankade rahastamisallikates ja -struktuurides toimunud muutusi ning hinnatakse, kas selline areng toob kaasa süsteemseid riske.

Samuti vaadeldakse ELi pankade rahastamisstruktuure ja nende arengut viimastel aastatel. Erilist tähelepanu pööratakse tagatud rahastamise ja muude tagatud tehingute kasvavale tähtsusele ning sellega kaasnevale vara koormamise tasemele. Mõni pank on tõenäoliselt kriisi tagajärjel kasutusele võtnud uuenduslikumad rahastamisallikad, mis ei ole sageli piisavalt läbipaistvad ning võivad mõjutada varade koormamist. Lõpuks käsitletakse eespool kirjeldatud arengu üldisemaid tagajärgi pankade rahastamisstruktuuride jätkusuutlikkuse seisukohalt.

Lisas hinnatakse ka, kas ja mil määral tuleks sellisele arengule tähelepanu pöörata tegevuspõhimõtete kujundamisel. Osa riskidest peetakse märkimisväärseks ja nende ohjamiseks pakutakse mitmesuguseid tegevusviise, milles võetakse arvesse praegust olukorda. Kriis jätkub, turgude olukord on ebastabiilne ja seetõttu tuleb olukorrale pöörata erilist tähelepanu.

Analüüsi aluseks on erinevad andmekogumid, mis aitavad praegust olukorda ja selle tekkepõhjuseid paremini kirjeldada. Ehkki järelevalve- ja muud ametiasutused juba kontrollivad pankade bilansse ja bilansside suhtes kehtivad turgude läbipaistvuse eeskirjad, oli siiski vaja teha ad hoc küsitlus, et saada teavet eelkõige uuenduslike rahastamisallikate kohta ning selle kohta, mis liiki varad ja mil määral on koormatud.

Soovituse lisa jaguneb kuueks osaks. I osas käsitletakse ELi pankade rahastamisstruktuuride arengut ja praegust olukorda. II osas analüüsitakse ESRNi kogutud andmeid vara koormamise kohta ning III osas vaadeldakse seonduvaid riske. IV osas analüüsitakse rahastamisstruktuuride jätkusuutlikkust üldisemalt ning V osa sisaldab ESRNi soovitusi. VI osa sisaldab metodoloogilist ja statistilist lisateavet ESRNi küsitluse kohta, mis käsitleb vara koormamist ja uuenduslikke rahastamisvahendeid.

I. RAHASTAMISSTRUKTUURIDE JA VARADE ARENG

Rahastamisallikate ja -struktuuride viimaste aastate arengut analüüsides tuleb silmas pidada, et seda on mõjutanud jätkuv pikaajaline kriis. Laenu- ja pankadevahelistel turgudel on esinenud tõsiseid häireid ning eelkõige euroala riikide ja finantssüsteemide haavatavust silmas pidades on pangad kohandanud nii oma rahastamisstruktuure kui ka varaportfelle.

Kui võrrelda euroala pankade ( 3 ) bilansside rahastamisstruktuuri aastatel 2005 (enne finantskriisi) ja 2011, võib näha, et suurima osa pankade kohustustest moodustavad jätkuvalt hoiused (v.a rahaloomeasutuste hoiused; vt joonis 1). Klientide hoiuste osatähtsus pankade kohustustes on kasvanud juba alates 2008. aastast ning hoiuste tähtajad on pikenenud ( 4 ) (vt osa I.3.1).

Joonis 1

Kohustuste jagunemine 2005. ja 2011. aastal

Allikad: EKP, Eurostat.

Alates 2005. aastast on kohustustes suurenenud rahaloomeasutuste hoiuste osakaal. Finantstehinguid käsitlevate andmete kohaselt on hoiuste osatähtsus alates 2005. aasta lõpust kasvanud 12 %.

Tuleks siiski märkida, et see komponent hõlmab ka keskpankade pakutavat rahastamist. Keskpankade ja muude ametiasutuste reaktsioon laenu- ja pankadevaheliste turgude toimimise häiretele on viimastel aastatel märkimisväärselt suurendanud keskpankade pakutava rahastamise ning eelkõige eurosüsteemilt saadava rahastamise kättesaadavust ja tuginemist riigitagatisega laenudele (vt osa I.5).

Tähtsuselt kolmandal kohal on pikaajalised võlaväärtpaberid, mis moodustasid 14 % pankade kohustuste kogumahust. Võlaväärtpaberite puhul on pankade rahastamisstruktuuris viimastel aastatel toimunud muutus tagatud rahastamise, sealhulgas tagatud võlakirjade suunas (vt osad I.1 ja I.2). Turgude kindlustunde vähenemine on ühtlasi kaasa toonud pankadevaheliste piiriüleste tehingute märkimisväärse vähenemise, mille tagajärjel tähtajad lühenevad ja laenude intressimäärad tõusevad. Taoline tehingute taaskoondumine riikide piiresse jätkub.

Eespool öeldust võib järeldada, et küsitluses ( 5 ) osalenud pankade puhul sõltub nende kohustuste struktuuri muutus panga (ja selle päritoluriigi) krediidireitingust, kusjuures haavatavamates riikides asuvates pankades ja haavatavamates pankades on tagatud rahastamise osatähtsus kasvanud suuremal määral ning samal ajal on vähenenud tagamata võlainstrumentide kasutamine. Samuti näib, et need pangad on tugevdanud oma hoiusebaasi rohkem kui kõrgema krediidireitinguga pangad (vt joonis 2).

Joonis 2

Erineva krediidireitinguga pankade rahastamisstruktuur 2007. ja 2011. aasta lõpus

Allikad: ESRNi küsitlus varade koormamise ja uuendusliku rahastamise kohta, Bloomberg.

Ulatus: kokku 29 panka, neist 12 krediidireitinguga AA/A, 6 krediidireitinguga BBB ja 11 spekulatiivse krediidireitinguga.

Märkus: võrreldavuse tagamiseks kuulusid nii 2007. kui ka 2011. aasta lõpus valimisse samad pangad.

Muutused pankade kohustustes kajastavad ka muutusi ärimudelites. Enne kriisi olid ELi pankade strateegiad valdavalt varapõhised, mis viis liigse finantsvõimenduseni, sest madala hinnaga rahastamine oli eelkõige hulgiturgudel laialdaselt kättesaadav. Kriis ning selle tagajärjel toimunud muutused likviidsuse ja rahastamise kättesaadavuses sundisid panku oma strateegiaid kohandama ning keskenduma kohustustepõhistele strateegiatele.

I.1. Tagatud vs. tagamata rahastamine

Kriisieelse kümnendiga võrreldes on pangad alates 2007. aasta lõpust emiteerinud märkimisväärselt vähem keskmise ja pikema tähtajaga võlainstrumente. Finantskriis mõjutas negatiivselt nii tagamata kui ka tagatud rahastamist, kuid viimastel aastatel on ELi pangad emiteerinud oluliselt rohkem tagatud võlakirju kui kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata võlakirju (vt joonis 3). Seega on toimunud muutus tagatud võlakirjade suunas (vt joonis 4). See suundumus peatus 2012. aastal osaliselt seetõttu, et ääreriikide emitentide jaoks, kes emiteerisid 2010. ja 2011. aastal suure osa tagatud võlakirjadest, oli juurdepääs turule valdava osa 2012. aasta jooksul piiratud.

Joonis 3

Muutus tagatud võlakirjade ja kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata võlakirjade emissioonis aastatel 2007–2011 (indeks: 100 = 2007)

Allikad: Dealogic, EKP arvutused.

Märkus: kõik ELi pankade emissioonid (olenemata mahust). Ei hõlma potentsiaalseid tehinguid.

Joonis 4

Tagatud ja tagamata võlakirjade emissioon ajavahemikus 2009 – september 2012 (protsentides)

Allikad: Dealogic, EKP arvutused.

Märkus: tagatud emissioon hõlmab tagatud võlakirju, varaga tagatud väärtpabereid ja hüpoteegitagatisega väärtpabereid. Kõik ELi pankade emissioonid (olenemata mahust). Ei hõlma potentsiaalseid tehinguid.

Üldine suundumus ei näita siiski eri riikide ja pankade arengu erinevusi. Viimasel paaril aastal on emissioon vähenenud enim nende riikide pankades, kes on kriisi tagajärjel haavatavamad. Sellised pangad emiteerisid ka oluliselt suuremal määral tagatud võlainstrumente (sageli hoidsid pangad need alles tagatisena kasutamise eesmärgil) ning eriti riigitagatisega võlainstrumente. Madalama krediidireitinguga panganduskontsernidel (isegi kui need asusid tugevama reitinguga riikides) oli raskem hankida hulgirahastamist erasektorist.

Pankadevahelise rahastamise kohta näitavad eurorahaturu küsitlusandmed, ( 6 ) et pärast aastatepikkust pidevat kasvu hakkas tagamata turgudel toimuv tegevus 2008. aastal vaibuma ning vähenes märkimisväärselt veelgi 2009.–2010. aastal seoses vastaspooltest tulenevate riskide kartusega. 2011. aastal tagamata laenuvõtmine küll mõnevõrra kasvas, kuid selle maht jäi siiski kriisieelsest tasemest tuntavalt allapoole. Ka tagamata laenuandmise suhteline osatähtsus vähenes 2012. aastal jätkuvalt. Tagamata turgude käive kahanes tol aastal 36 %. Pankadevahelise tagamata laenuvõtmise vähenemist tasakaalustas teataval määral rahastamine repotehingute kaudu, mis hakkas pärast 2008. aastal toimunud langust 2009. aastal taas kasvama, kuid vähenes 2012. aastal jälle 15 %. Tagatud turgudel oli tegevus suhteliselt jätkusuutlikum. Osaliselt oli selle põhjuseks elektrooniliste platvormide ning eelkõige kesksete vastaspoolte kauplemissüsteemide sagedasem kasutamine tagatud tehingute teostamisel. Küsitlusandmete kohaselt on kesksete vastaspoolte kaudu kliiritud tehingute arv tagatud turgudel alates 2008. aastast märkimisväärselt suurenenud ning 2012. aastal moodustasid need juba 55 % (2011. aastal 51%) tagatud turgudel teostatud tehingutest.

I.2. Tagatud rahastamise areng

ELi pankade (v.a Saksamaa pangad) tagatud võla jääk püsis 2009. aasta lõpust kuni 2012. aasta esimese kvartalini suhteliselt stabiilsena, kuid tegelikult mõnes riigis (nt Hispaanias, Itaalias ja Rootsis) tagatud võlgade maht kasvas ning teistes riikides (Iirimaal, Madalmaades ja Ühendkuningriigis) samal ajal vähenes ( 7 ).

Mõni pank hakkas suurendama potentsiaalset väärtpaberistamist ja tagatud võlakirjade emiteerimist, et kasutada neid tagatisvaradena eelkõige keskpankade refinantseerimisoperatsioonides (vt lähemalt I.5 osa). Selline tegevus isaloomustas madalama krediidireitinguga finantseerimisasutusi eelkõige 2011. ja 2012. aastal.

Algusetapis kasutati ulatuslikult väärtpaberistamist: kui 2008. aastal oli emissiooni maht rekordilised 711 miljardit eurot, siis enda bilanssi ei jätnud pangad sellest alles üksnes 5 % väärtpaberitest. Aastatel 2008–2011 emiteeriti oma bilansis hoidmiseks märkimisväärselt rohkem varaga tagatud väärtpabereid kui tagatud võlakirju.

2012. aasta esimese üheksa kuu jooksul hoogustus oma bilansis hoitavate tagatud võlakirjade emiteerimine ning need moodustasid rohkem kui ühe kolmandiku kogu tagatud võlakirjade emissioonist (vt joonis 5). Vähemalt 2012. aasta esimeses kvartalis püsis potentsiaalse väärtpaberistamise osatähtsus siiski eespool nimetatust märkimisväärselt suuremana.

Joonis 5

Potentsiaalne väärtpaberistamine ja tagatud võlakirjade emiteerimine ELis

Allikad: Association for Financial Markets in Europe, Dealogic.

Märkus: andmed hõlmavad ELi pankade emiteeritud tagatud võlakirju, varaga tagatud väärtpabereid ja hüpoteegitagatisega väärtpabereid. 2012. aasta andmed (kuni käesoleva perioodini) esimese kvartali kohta käsitlevad väärtpaberistamist ja esimese kolme kvartali kohta käsitlevad tagatud võlakirju.

I.2.1. Tagatud võlakirjad

Tagatud võlakirjadel on tagatud rahastamises tähtis roll. Kui esialgu kasutas neid rahastamisallikana vaid mõni riik, siis nüüd on neist saanud pankade jaoks tähtis pikaajaline rahastamisallikas mitmes riigis (vt joonis 6). 2003. aastal moodustasid 95 % kõigist ringluses olnud tagatud võlakirjadest üksnes nelja riigi (Hispaania, Prantsusmaa, Saksamaa ja Taani) pankade ja hüpoteegipankade emiteeritud võlakirjad, kuid 2010. aastal oli nende riikide osatähtsus tagatud võlakirjade emiteerimisel üksnes 66 % (vt joonis 7).

Joonis 6

Ringluses olevad tagatud võlakirjad

Allikas: European Mortgage Federation/European Covered Bond Council (ECBC Fact Book 2012).

Joonis 7

Ringluses olevate tagatud võlakirjade osatähtsus riikide kaupa (osatähtsus ELi kogunäitajas)

Allikas: EMF/ECBC (ECBC Fact Book 2012).

Tagatud võlakirjade hinnavahed on nii esmas- kui ka järelturgudel püsinud väiksemad kui samaväärsete kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata võlakirjade puhul ning see on muutnud tagatud võlakirjad rahastamisinstrumendina atraktiivsemaks eelkõige eluasemelaenude puhul. Ka asjaolu, et reitinguagentuurid hindavad tagatud võlakirju märkimisväärselt kõrgema reitinguga kui sama emitendi kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata võlakirju, on muutnud tagatud võlakirjad investorite jaoks veelgi huvipakkuvamaks.

I.3. Tagamata rahastamise areng

Kui 2009. ja 2010. aastal püsis tagamata võlgade jääk küllaltki stabiilsena, siis 2011. aasta esimeses kvartalis hakkas see vähenema. Kahanes ka tagamata võla jäägi osatähtsus koguvõla jäägis, mis moodustas 2009. ja 2010. aastal ligikaudu 40 % ning hakkas 2011. aasta esimeses kvartalis langema, alanedes hiljuti 30 % tasemele. Areng oli ELi riikides erinev, kuid kõige ulatuslikum tagamata võla jäägi vähenemine toimus valdavalt riikides, kus kriisi mõju oli tugevaim (eelkõige Itaalias ja Portugalis). Tagamata võla osatähtsus vähenes ka madalama krediidireitinguga panganduskontsernides, mille asukoht on kõrge krediidireitinguga riikides.

I.3.1. Kliendihoiused

Ehkki kliendihoiuste osatähtsus pankade kohustustes on üldjoontes kasvanud (vt joonis 1), ei ole pankadel olnud lihtne suurt hoiusebaasi säilitada (vt joonis 8). See on valdavalt tingitud asjaolust, et konkurents on muutunud tihedamaks ning turul on palju panku, kes pakuvad mitmesuguseid teenuseid. Lisaks ei ole osa säästude kogujatest huvitatud siduma oma varasid madala intressiga hoiustega.

Joonis 8

Riikide finantssektorivälise erasektori hoiuste osatähtsus varade kogumahus (protsentides)

Allikas: EKP. Viimased andmed: august 2012.

Märkus: riikide kodumajapidamiste ja mittefinantsettevõtete sektori hoiused. Koguvara ei hõlma kirjet „Muud varad” (kirje hõlmab positiivse brutoturuväärtusega tuletisinstrumente). Riikides, kus hoiuste osatähtsus 2010. aasta augustist kuni 2012. aasta augustini kasvas, kajastab sinise ja punase tulba summa viimaseid andmeid (august 2012).

2009.–2012. aastani püsis laenude ja hoiuste suhtarv praktiliselt muutumatuna (vt joonis 9). 2011. aasta esimeses kvartalis toimus küll teatav langus, kuid seejärel suhtarv taastus ning on viimastes kvartalites olnud suhteliselt stabiilne ligikaudu 150 % tasemel. Erinevalt rahaturufondide arengust on hoiuste maht püsinud kogu kriisi vältel stabiilsena, välja arvatud pingeolukorras mõnes üksikus riigis. Osaliselt on selle põhjuseks Euroopa Liidu ühtlustatud hoiuste tagamise skeemid. Alates 2011. aasta teisest poolest on mõne riigi hulgiturgudel toimunud hoiustes siiski liikumisi, sealhulgas piiriüleselt (vt joonis 10).

Joonis 9

Laenude ja hoiuste suhtarv mõnes suures ELi panganduskontsernis

Allikas: EBA.

Märkus: 36 suurpanga kvartiilidevaheline ulatus. Valimi koosseis võib ajas muutuda.

Joonis 10

ELi mitterahaloomeliste finantsasutuste piiriülesed hoiused

Allikas: EKP.

Märkus: ELis asuvate mitterahaloomeliste finantsasutuste piiriülesed hoiused. Muutus väljendab varude mahu muutust ajavahemikus 2011. aasta teisest kvartalist 2012. aasta teise kvartalini.

I.4. Uuenduslik rahastamine

Tavapäraste rahastamisallikate kõrval kasutavad pangad oma rahastamis- või likviidsusolude parandamiseks vähemal või rohkemal määral ka muid instrumente.

I.4.1. Likviidsust lisavad vahetustehingud

Likviidsust lisavaid vahetustehinguid on mitut liiki, kuid üldjuhul on tegemist tagatud laenudega, mille eesmärk on parandada likviidsusolukorda ning mille puhul antakse laenuks väga likviidseid varasid (nt sularaha ja riigivõlakirjad) ja laenu tagatiseks on vähem likviidsed tagatisvarad (nt varaga tagatud väärtpaberid).

Varade koormamist ja uuenduslikku rahastamist käsitleva ESRNi küsitluse tulemused näitavad, et 7 % pankade koguvarast on seotud rahastamisega, mis on saadud sularahatagatisega likviidsust lisavate vahetustehingute (repotehingud) kaudu ning pantides pöördrepotehingute tagatisi. Kui võrrelda 2007. ja 2011. aasta andmeid, ei ole selles osatähtsuses suuri muutusi toimunud. Ainsaks erinevuseks on, et 2007. aastal eelistasid pangad tavalistele repotehingutele pöördrepotehinguid ( 8 ).

Sama küsitluse kohaselt püsib väärtpaberilaenude osatähtsus valdava osa finantseerimisasutuste puhul jätkuvalt väiksena – nende kaudu saadud rahastamine moodustas keskmiselt 0,7 % pankade koguvaradest ning üheski küsitluses osalenud pangas ei ületanud selle osatähtsus 3,5 %. Väärtpaberilaenud on siiski tugevalt koondunud ning valdavalt just suurtesse pankadesse. Väärtpaberilaenudega tegeles vaid 19 panka (47st) ning sel viisil saadud rahastamisest 67 % laekus nelja panga kätte. Väärtpaberilaenude turgu valitsevad Ühendkuningriik (44 %), Saksamaa (22 %) ja Prantsusmaa (19 %) ning neile järgnevad Madalmaad, Itaalia ja Rootsi.

I.4.2. Struktureeritud tooted ja börsil kaubeldavad fondid

Kriis on avaldanud mõju struktureeritud toodete turgudele ( 9 ). Euronext Amsterdami, Brüsseli, Lissaboni ja Pariisi börsidel kaubeldavate struktureeritud väärtpaberite aastakäive kasvas 2000. aastate keskpaigas märkimisväärselt, kuid vähenes pärast kriisi algust järsult (vt tabel 1).







Tabel 1 Struktureeritud toodete käive (miljardites eurodes) 2005 2006 2007 2008 2009 2010 11,5 23,6 34,0 28,9 23,0 26,1 Allikas: NYSE Euronext.

Struktureeritud toodete kasutamine pankade rahastamisel ( 10 ) on Euroopas riigiti väga erinev ning sõltub turgude suurusest ja iga riigi pankade rahastamisstruktuurist. 2011. aasta lõpu seisuga oli struktureeritud toodete osatähtsus Belgias 226 miljardit eurot, Saksamaal 157 miljardit eurot, Prantsusmaal 84 miljardit eurot ja Itaalias 82 miljardit eurot (kokku kaks kolmandikku kõigist struktureeritud toodetest). Tuleks siiski märkida, et struktureeritud tooted ei ole pärast kriisi turule toodud uuenduslikud rahastamisvahendid.

Börsil kaubeldavad fondid on uuenduslik rahastamisvahend, mille kohta on avaldatud palju teavet. Börsil noteeritud fondide kasutamine rahastamise hankimisel on tegelikult veelgi laiaulatuslikum, sest pankadel on võimalik kasutada ka muid eurofonde või kombineerida kogutulu vahetustehinguid ning väärtpaberilaene. ESRNi küsitlusest saadud andmete põhjal võib öelda, et börsil kaubeldavaid fonde kasutatakse rahastamise hankimiseks väga harva – selle võimaluse kasutamisest andis teada vaid paar panka. See ei tähenda siiski, et edaspidi ei võiks selline tegevus hoogustuda, ning seetõttu jälgivad järelevalve teostajad seda pidevalt. Lisaks avaldas Euroopa Väärtpaberiturujärelevalve 2012. aasta juulis suunised börsil kaubeldavate fondide ja muude eurofondide kohta.

I.5. Avaliku sektori toetus praeguses pingeolukorras

Pärast finantskriisi algust ja eelkõige pärast Lehman Brothersi kokkuvarisemist on keskpangad ja muud ametiasutused võtnud otsustavaid sekkumismeetmeid. Kuna pankadel oli keeruline hankida rahastamist tagamata laenuturgudelt, hakkasid ELi pangad üha rohkem eelistama tagatud rahastamist (vt I.2 osa) ja keskpankade pakutavat rahastamist.

Lisaks võtsid ELi liikmesriigid mitmeid meetmeid oma pangasüsteemide toetuseks. Avaliku sektori toetusmeetmed jagunesid valdavalt kolme kategooriasse: kapitalisüstid, pankade kohustuste tagatised ning langenud väärtusega varade suhtes kohaldatavad toetusmeetmed (varade toetusmeetmed) ( 11 ). Muu hulgas leppisid liikmesriigid kokku riikide pakutavates likviidsustagatistes, et võimaldada elujõulistel pankadel rahastamist hankida. Likviidsustagatiste süsteem vaadati uuesti läbi 2011. aastal. 2012. aasta jaanuaris olid 17 ELi liikmesriiki taganud uute võlakirjade emiteerimist kokku 580 miljardi euro ulatuses (sellest 480 miljardit eurot euroala riikides). Suurim tagatiste maht registreeriti 2009. aasta viimases kvartalis (930 miljardit eurot, sellest 720 miljardit eurot euroala riikides). Riikide lõikes esineb erinevusi (vt joonis 11). Pankade kohustuste tagatistest tulenevate tingimuslike kohustuste maht on enamikus riikides seoses võlakirjade aegumisega vähenenud, kuid samal ajal on see kasvanud näiteks Belgias, Hispaanias, Itaalias, Kreekas ja Portugalis.

Joonis 11

Pankade kohustuste tagatised riikide kaupa (miljardites eurodes)

Allikad: DG ECFIN ning liikmesriikide küsitlus majandus- ja rahanduskomitee kaudu.

Märkus: jooniselt puuduvatel riikidel puudusid pankade kohustustega seotud tagatised.

Kui majanduskriis süvenes mõnes euroala riigis riigivõlakriisiks, halvenesid sealsete pankade rahastamistingimused märkimisväärselt. Sellega seoses võttis eurosüsteem mitmeid sekkumismeetmeid, seades muu hulgas sisse jaotamispiiranguta ja fikseeritud intressimääraga pikemaajalised refinantseerimisoperatsioonid. Samuti laiendati kõlblike tagatisvarade loetelu ning alandati kohustusliku reservi nõuet. 22. detsembril 2011 ja 1. märtsil 2012 teostas EKP kaks kolmeaastase tähtajaga pikemaajalist refinantseerimisoperatsiooni, mille kogumaht oli rohkem kui 1 triljon eurot (vt joonised 12 ja 13).

Joonis 12

Osalemine ELi riikide keskpankade operatsioonides

Allikad: EKP ja Rahvusvaheline Valuutafond (IMF).

Märkus: rahaloomeasutuste (v.a rahaturufondid) kohustused Euroopa Keskpankade Süsteemi (EKPS) ees osana nende kohustuste kogumahust (v.a kapital ja reservid ning muud kohustused). Kvartiilidevaheline ulatus on tumehall; halli värvitooniga tähistatud vahemikud hõlmavad maksimum- ja miinimumväärtusi. Ühendkuningriigi andmed ei ole kättesaadavad.

Joonis 13

Osalemine ELi riikide keskpankade operatsioonides

Allikad: EKP ja IMF.

Märkus: rahaloomeasutuste (v.a rahaturufondid) kohustused Euroopa Keskpankade Süsteemi (EKPS) ees osana nende kohustuste kogumahust (v.a kapital ja reservid ning muud kohustused). Ühendkuningriigi andmed ei ole kättesaadavad.

Keskpankadelt saadava rahastamise kasutamise võimalused on tavaliselt võrdelised riikide haavatavusega, seega on Hispaania, Iirimaa, Itaalia, Kreeka, Küprose, Portugali ja Sloveenia pangad vajanud rohkem eurosüsteemi abi (vt joonis 13). Mõnes riigis on pangad eelistanud oma bilansis hoitavaid väärtpabereid ning eelkõige tagatud võlakirju, et kasutada neid keskpankade operatsioonides kõlbliku tagatisvarana (vt joonis 5). Samal ajal on teised pangad tuginenud riikide pakutavatele tagatistele, mida on mõnel puhul kasutatud keskpankade refinantseerimisoperatsioonides.

I.6. Rahastamisstruktuuride arengu mõjurid

Pankade kohustuste struktuuri muutused on toimunud mitme samaaegse mõjuri tagajärjel. Pärast seda, kui euroala mitme ääreriigi võlainstrumentide reitingut mitme astme võrra alandati (ehkki nende reiting oli enne kõrge ja seonduvaid riske peeti madalaks), suurenes võlakirjainvestorite nõudlus turvalisemate varade järele. Eelistama hakati tagatud varasid ja eelkõige tagatud võlakirju, sest tagatiste kogumis sisalduvaid suhteliselt turvalisemaid varasid sai vajaduse korral kasutada tagasimakseteks. Lisaks suurendasid investorite kindlustunnet tagatud võlakirju reguleerivad spetsiifilised õigusraamistikud.

Tagatud ja tagamata võlakirjade hinnakujunduse arengu kohta võib iBoxxi indeksite alusel öelda, et kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata võlakirjade ning tagatud võlakirjade hinnavahed osutasid kriisi ajal toimunud muutustele. Kuni 2010. aasta keskpaigani ületas kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata võlakirjade keskmine hind tagatud võlakirjade hinda märkimisväärselt, kuid seejärel hinnavahe praktiliselt kadus ning 2011. aasta esimesel poolel muutus olukord koguni vastupidiseks. 2011. aasta teisel poolel muutus kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata võlakirjade ja tagatud võlakirjade positiivne hinnavahe taas suuremaks, sest laenuturgudel kasvas riskikartlikkus seoses riigivõlakriisi süvenemisega ning tekkis kartus, et kohustustest vabastamise ettepanekud võivad avaldada mõju kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata võlakirjade hinnale.

Joonis 14

Vahetustehingute tootlus iBoxxi indeksite alusel eurodes nomineeritud kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata võlakirjade ja tagatud võlakirjade puhul (jaanuar 2010 – oktoober 2012; baaspunktides)

Allikas: Markit.

Pärast eurosüsteemi kolmeaastase tähtajaga pikemaajalisi refinantseerimisoperatsioone vähenesid kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata võlakirjade tootluse vahed 2012. aasta alguses märkimisväärselt ning tagatud ja tagamata võlakirjade keskmiste tootluse vahede areng oli aasta esimesel poolel suhteliselt sarnane. 2012. aasta juuni lõpus kahanes kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata võlakirjade keskmine tootluse vahe siiski tagatud võlakirjade omast väiksemaks.

Pankadevahelises rahastamises on tagamata tehingud pärast Lehman Brothersi kokkuvarisemist muutunud repotehingutest palju kulukamaks. Seda illustreerib EURIBORi ja EUREPO intressimäärade erinevuse järsk suurenemine, mis kajastas vastaspoole krediidiriskide märkimisväärset tõusu. Ehkki tootluse vahed vähenesid pärast EKP ulatuslike likviidsust toetavate meetmete rakendamist märkimisväärselt, olid need kriisieelsest tasemest siiski palju suuremad. Riigivõlakriisi süvenemine alates 2011. aasta keskpaigast tõi uuesti kaasa tagatud ja tagamata tehingute tootluse vahe kasvu. 2012. aasta esimesel poolel vähenes repotehingute ja tagamata tehingute hinnaerinevus taas kord pärast seda, kui eurosüsteem teostas oma kolmeaastase tähtajaga pikemaajalised refinantseerimisoperatsioonid.

Samuti tuleks märkida, et kriisi algusest saati on ELi pangad püüdnud kindlustada oma rahastamisbaasi, valides keskseks strateegiaks hoiuste kogumise. Likviidsuskorda käsitlevas Baseli ettepanekus peetakse jaehoiuseid muude instrumentidega võrreldes stabiilsemaks ja püsivamaks ning seegi võib olla üheks põhjuseks, miks pangad on hakanud eelistama jaehoiustele suunatud strateegiaid.

I.6.1. Uute ja ettevalmistavate õigusaktide mõju pankade rahastamisele

I.6.1.1. Taustteave

Pankade rahastamisvõimalusi võivad mõjutada mitmed juba ellu viidud või ettevalmistatavad seadusandlikud algatused, mis käsitlevad lisaks tagatud ja tagamata rahastamisallikatele ka uute rahastamisvõimaluste kasutamist. Tähtsamate seadusandlike algatuste hulka kuuluvad kapitalinõuete direktiiv (CRDIV) ja määrus (CRR), Solventsus II direktiiv / koonddirektiiv (Omnibus II), ettepanekud pankade maksevõime taastamist ja kriisilahendusi käsitleva direktiivi kohta ning Euroopa turu infrastruktuuri määrus (EMIR).

Arvestades, et ettevalmistatavates õigusaktides (Basel III ja Solventsus II) võidakse väärtpaberistamisele eelistada tagatud võlakirjade emiteerimist, on tõenäoline, et panku motiveeritakse kasutama nimelt selliseid instrumente. Kriisilahendusi käsitleva direktiivi ettepaneku sätted võlakirjade väärtuse võimaliku alandamise kohta on süvendanud investorite arusaama, et kindlustamata laenuandjatele hüvitatakse edaspidi tõenäoliselt väiksem osa nende varadest. Kuna likviidsuskattekordaja tagamise nõuet puudutavas ettepanekus ei käsitleta pankade emiteeritud tagamata võlainstrumente likviidsete varadena, võib see negatiivselt mõjuda ka pankade valmisolekule omada teiste pankade tagamata võlakirju ( 12 ).

Kõnealuste määruste mõju ei piirdu üksnes pankade rahastamisega. Võimaliku negatiivse mõju kaalumisel tuleks silmas pidada ka positiivseid aspekte, mis lisaks rahastamis- ja likviidsusolukorra parandamisele suurendavad süsteemi vastupanuvõimet, vähendavad moraaliriske, piiravad riskide edasikandumise ohtu jne.

I.6.1.2. Kehtivad ja ettevalmistatavad õigusaktid

Kapitalinõuete määrus ja direktiiv (IV). Pankade rahastamismudeleid võivad märkimisväärselt mõjutada kapitalinõuete direktiivi (IV) kaks aspekti, mis on seotud likviidsusraamistikuga: likviidsuskattekordaja ja stabiilse netorahastamise kordaja. Stabiilse netorahastamise kordaja peamine eesmärk on nõuda pankadelt stabiilsemate pikaajaliste rahastamisallikate väljakujundamist. Likviidsuskattekordaja põhiülesanne aga on luua lihtsalt kasutatava vara kogum, mis koosneks peamiselt hea kvaliteediga likviidsetest varadest ja hõlmaks ka tagatud võlakirju, kuid mitte varaga tagatud väärtpabereid.

Lisaks mõjutab pankade rahastamist kapitalinõuete määruses esitatud tagatud võlakirjade käsitlus. Kapitalinõuete määruses ja direktiivis (IV) esitatud tagatud võlakirjade kapitalinõuete käsitlus ei ole varasemaga võrreldes uus, kuna tagatud võlakirjade katmiseks kõlblikud peamised varaliigid on samad, mis on sätestatud ka eelmises kapitalinõuete direktiivis.

Solventsus II direktiiv. Direktiivi eesmärk on ühtlustada kindlustus- ja edasikindlustusandjate reguleerimist. Maksevõimenõuetega sätestatakse minimaalne finantsressursside hulk, mis kindlustusandjatel ja edasikindlustusandjatel peab neid ohustavate riskide katmiseks olema. Solventsus II direktiivi peamine kriitika puudutab asjaolu, et hinnavaheriskiga seotud kapitalinõuded on direktiivis sätestatud viisil, mis loob stiimulid pikaajaliste võlainstrumentide asemel pigem lühiajalistesse instrumentidesse investeerimiseks. Kriitika on aga põhjustatud direktiivi lihtsustatud käsitlusest, mille järgi võrreldakse hinnavaheriski mooduli näitajaid kapitalinõuete direktiivi (IV) parameetritega. Lisaks ei arvesta selline käsitlus hajutamise mõju ega intressiriski alamooduli mõju lõplikes kapitalinõuetes.

Praegu on II koonddirektiivi läbirääkimiste käigus arutusel muud aspektid, mis võivad pikaajaliste investeeringute stiimuleid säilitada või tõhustada. Üheks näiteks on pikaajaliste garantiide pakett, mille eesmärk on tegeleda küsimustega, mis tulenevad kunstliku volatiilsuse mõjust pikaajaliste garantiidega kindlustustoodetele.

Solventsus II direktiivi lähenemisviisi kritiseeritakse veel seetõttu, et sellega karistatakse investeeringuid pankade osalustesse. See põhineb Euroopa Kindlustus- ja Tööandjapensionide Järelevalve viienda kvantitatiivse mõju uuringu lähenemisel, mille järgi osalused finantseerimis- ja krediidiasutustes arvati omavahenditest maha. Praegused delegeeritud õigusaktide eelnõud kajastavad kapitalinõuete direktiiviga (IV) sarnast põhimõtet, mille kohaselt pankades osaluse väärtus arvatakse vastavatest põhiomavahenditest maha ainult juhul, kui ületatakse teatud piirmäärad. See põhimõte ei avalda tõenäoliselt märkimisväärset mõju varade ümberjaotamisele kindlustusandjate jaoks.

Samal ajal on siiski võimalik, et Solventsus II direktiiv muudab varade jaotust mõningate ettevõtjate jaoks, sest selles kajastatakse ka hajutamise mõju.

Pankade maksevõime taastamist ja kriisilahendusi käsitlev direktiiv. Direktiivi eelnõus sätestatakse vajalikud meetmed ja volitused, et tagada ELi pankade maksejõuetuse käsitlemine viisil, mis hoiaks ära finantsturgude ebastabiilsuse ja minimeeriks maksumaksjate kulusid. Kavandatav raamistik hõlmab kohustustest vabastamise vahendit. Selle vahendiga saavad kriisilahendusasutused alandada omakapitali, allutatud võlainstrumentide ja muude tagamata kõrgema nõudejärguga kohustuste väärtust või konverteerida need omakapitaliks. Komisjoni ettepaneku kohaselt arvatakse kohustustest vabastamise režiimist välja tagatud rahastamine, hoiuste tagamise skeemidega kaetud hoiused, vähem kui ühekuuse tähtajaga vahendid, kaubandus- ja ärilaenud, kohustused töötajate või maksu- ja sotsiaalhoolekandeasutuste ees ning tuletisinstrumendid.

Kohustustest vabastamine ei muudaks küll kindlustamata laenuandjate positsiooni laenuandjate seas, ent süvendaks investorite arusaama, et kindlustamata laenuandjatele hüvitatakse edaspidi tõenäoliselt väiksem osa nende varadest. Kokkuvõttes võib kõrgemat riskipreemiat arvestades eeldada, et kohustustest vabastamise õigusega kohustused (nt tagamata rahastamine) võivad tulevikus olla kallimad. Euroopa Komisjoni mõjuhinnangud on aga näidanud, et see eeldatud mõju jääb mõõdukaks. Direktiivi eelnõule lisatud komisjoni mõjuhinnangus ( 13 ) eeldatakse, et pankade rahastamiskulud suurenevad kokku 5–15 baaspunkti ja kohustustest vabastamise õigusega kohustuste rahastamiskulud tõusevad 15–40 baaspunkti. Pangasektori hinnangul suurenevad aga kohustustest vabastamise õigusega kohustuste rahastamiskulud 55–100 baaspunkti ( 14 ).

Üldiselt tuleks nimetatud kulude tõusu suuremat riski arvestades silmas pidada ka selle vahendi kasulikku mõju pankade rahastamisele. Euroopa turu infrastruktuuri määruse eesmärk on parandada börsiväliste tuletisinstrumentide turu läbipaistvust ja riskijuhtimist ning suurendada selle turu turvalisust, vähendades vastaspoole krediidiriski ja tegevusriski.

Vastaspoole krediidiriski vähendamiseks näevad uued reeglid ette: i) rangeid nõudeid kesksete vastaspoolte usaldatavusstandarditele (nt kui suur peab olema nende kapitali maht), organisatsioonilistele standarditele (nt riskikomiteede roll) ja äritegevuse standarditele (nt hindade avaldamine), ii) standardsete lepingute (mis vastavad eelnevalt määratletud kõlblikkuskriteeriumitele) kohustuslikku kliirimist kesksete vastaspoolte kaudu, iii) riskimaandamisstandardeid lepingutele, mida ei kliirita kesksete vastaspoolte kaudu (nt tagatiste vahetus). Kesksete vastaspooltega seotud riske kirjeldatakse üksikasjalikumalt osas III.1.6.

I.7. Finantsvõimendus ja varade jaotus

Enne finantskriisi algust pankade finantsvõimendus suurenes ja bilansimahud kasvasid jõuliselt. Kriisijärgsel ajal püüdsid pangad rahastamiskulude, eelkõige tagamata rahastamise kulude tõusust tingituna vähendada finantsvõimendust, suurendades nii kapitali mahtu kui ka piirates varade kasvu, nagu on näidatud joonisel 15. See suundumus levis eelkõige euroalavälistes pankades, millest enamik asus Ühendkuningriigis.

Joonis 15

ELi pankade finantsvõimenduse kordaja

Allikas: EKPS.

Märkus: finantsvõimenduse kordaja: koguvara/omakapital. Arvesse ei võeta immateriaalset põhivara.

Euroalal vähendasid pangad 2009. aastal oma vara ligikaudu 10 %, 2010. ja 2011. aastal muutus varade maht vähem (vt joonis 16). Euroalaväliste ELi pankade varade maht muutus kuni 2010. aastani kokkuvõttes vähe, kuid alates 2011. aastast hakkas see taas suurenema. Alates 2008. aastast üritati panku rekapitaliseerida ja pankade omakapital suurenes kogu ELis märkimisväärselt peaaegu 400 miljardi euro võrra, ehkki euroala pankade omakapital vähenes 2011. aastal ligikaudu 5 %. Euroala pankade koguvara on alates 2007. aastast kasvanud 14 %, ent muutunud on ka varade jaotus. Omandiväärtpaberite osakaal langes 6 %, kodumajapidamistele antud laenude maht kasvas vaid 9 % ja rahaloomeasutustele antud laenud suurenesid üksnes 6 %. Seevastu muude varade, valitsussektorile antud laenude ja võlainstrumentide maht suurenes enam kui 20 %. Need andmed näitavad pankadevahelise laenamise mõningast vähenemist ning kodumajapidamistele ja ettevõtetele antavate laenude mahu suhtelist langust.

Joonis 16

ELi pankade omakapitali ja varade muutused

Allikas: EKPS.

Märkus: muutused aastalõpu bilansis (omakapital ja koguvara).

II. VARA KOORMAMINE: KÜSITLUSE ANDMED

Vara koormamine tähendab vara kasutamist laenuandjate nõuete tagamiseks. Seega ei ole need varad panga maksejõuetuse korral enam kättesaadavad teistele laenuandjatele. Sellist tagatiste seadmist saab kasutada rahastamiseks (nt varaga tagatud väärtpaberid, tagatud võlakirjad ja repotehingud) või kauplemise ja riskijuhtimise eesmärgil (nt tuletisinstrumendid ja väärtpaberite laenamine). Mõnes operatsioonis ei koorma pangad varasid otse oma vastaspooltega vaid pigem kesksete vastaspoolte kaudu, eelkõige operatsioonides, mida kliiritakse nende asutuste kaudu. Koormatud vara on vara, mis on otseselt või kaudselt panditud või mida kasutatakse mõne tehingu kindlustamiseks või tagamiseks või krediidikvaliteedi tõstmiseks.

Arvestades üha suuremat tuginemist tagatud rahastamisele ja tagatiste seadmist muudele tehingutele (nt tuletisinstrumendid), on varade koormamine pärast finantskriisi algust süvenenud. Ehkki kasv on suhteliselt laiapõhjaline, on see märkimisväärsem haavatavamates pankades ja haavatavamates riikides asuvates pankades. Tegelikult ei saa vara koormamist eraldada finantskriisist ega selle mõjust, mis avaldub häiretena laenu- ja pankadevaheliste turgude toimimises. Lisaks neile turupiirangutele sõltuvad tagatud võlainstrumentide maht ja liigitus paljudest teguritest, eelkõige hindadest, tagatiste kättesaadavusest, ületagatusest ja tähtaegadest.

II.1. Vara koormatuse tase

Käesolevas lisas arvutatakse vara koormatuse tase koormatud vara suhtena koguvarasse ( 15 ). Kasutatud meetodite üksikasjaliku kirjeldust vt VI osas.

Koormatuse taseme jaotus 2007. ja 2011. aasta kohta on esitatud joonisel 17 ( 16 ). Suhtarv näitab kogu koormatud vara (k.a pöördrepotehingud) suhet koguvarasse. Kuna mõne panga täpse aruandlusmeetodi suhtes valitseb mõningane ebakindlus, esitatakse koormatuse tase väärtusvahemikena, mitte konkreetse arvuna. Andmete kohaselt on käesoleva andmekogumiga kaetud pankade valimi koormatuse taseme mediaanväärtus ligikaudu 25 % (23 %, kui pöördrepotehingud välja arvata).

Joonis 17

Vara (sh pöördrepotehingud) koormatuse tase suhtena koguvarasse 2007. aasta (hall) ja 2011. aasta lõpus

Allikas: ESRNi küsitlus varade koormamise ja uuendusliku rahastamise kohta.

Ulatus: 51 panka (2011. aasta andmed) ja 28 panka (2007. aasta andmed).

Märkus: väärtusvahemiku alammäär arvutatakse koormatud vara (millest arvatakse maha pankade oma bilansis hoitavad väärtpaberid, mis võivad kuuluda muude tagatud võlakirjade ja tagatud väärtpaberite hulka) osatähtsusena koguvaras, millele liidetakse pöördrepotehingud. Tärniga (*) tähistatud keskmine väärtus arvutatakse koormatud varade (sh pöördrepotehingud) osatähtsusena koguvaras, millele liidetakse pöördrepotehingud. Kahe tärniga (**) tähistatud kõrgeim väärtus arvutatakse koormatud varade (sh pöördrepotehingud) osatähtsusena koguvaras vastavalt pankade esitatud andmetele. Pankade puhul, kelle aruandlusmeetod selgub andmetest, ei ole varade koormatuse suhtarvus tehtud eespool nimetatud kohandusi ning ebakindlust kajastavad väärtusvahemikud on minimaalsed.

2007. ja 2011. aasta andmete võrdlusest selgub, et koormatuse tase on peaaegu kõikides valimisse kuulunud pankades suurenenud ( 17 ). Kui vaadelda 28 panga andmeid mõlema aasta kohta, on näha, et mediaanväärtus kasvas 7 %lt 27 %ni ja koguvaraga kaalutud keskmine suurenes 11 %lt 32 %ni (k.a pöördrepotehingud).

Selle suundumuse laiast levikust hoolimata oli koormatuse taseme tõus eri pankades erinev. Madalama krediidireitinguga (madalam kui A) ( 18 ) pankade koormatuse taseme tõus oli süstemaatiliselt märksa kiirem (vt joonis 18) ( 19 ).

Joonis 18

Varade koormatuse taseme tõus aastatel 2007–2011 erineva krediidireitinguga pankade puhul (protsendipunktides) ( 20 )

Ulatus: 11 panka krediidireitinguga AA/A, 6 panka krediidireitinguga BBB ja 11 spekulatiivse krediidireitinguga panka.

Märkus: võrreldavuse tagamiseks kuulusid nii 2007. kui ka 2011. aasta lõpus valimisse samad pangad. Protsendipunktid on kujutatud vertikaalsel teljel.

Allikas: ESRNi küsitlus varade koormamise ja uuendusliku rahastamise kohta, Bloomberg.

2011. aastal oli kõrgema reitinguga (kõrgem kui A) pankade keskmine koormatuse tase märgatavalt madalam (vt joonis 19) ( 21 ). Ehkki see järeldus ei ole üllatav, tuleks seda vaadeldes silmas pidada ka seost pankade ja asukohariigi vahel, sest mõningaid kõrgema koormatuse tasemega panku pärsib asukohariigi maksejõuetusrisk. Koormatuse taseme erinevuse sõltumist pankade ja asukohariikide vastupanuvõimest võib mõista kui kinnitust väitele, et suurem koormatus on (vähemalt osaliselt) kriisi tagajärg.

Joonis 19

Varade koormatuse jagunemine erineva krediidireitinguga pankade puhul 2011. aasta lõpus (protsendipunktides)

Ulatus: 26 panka krediidireitinguga AA/A, 13 panka krediidireitinguga BBB ja 12 spekulatiivse krediidireitinguga panka.

Allikas: ESRNi küsitlus varade koormamise ja uuendusliku rahastamise kohta, Bloomberg.

II.2. Ületagatuse mõju koormatuse tasemele

Koormatuse tase sõltub tehingu liigist, mille katteks vara panditi, ja eelkõige ületagatuse nõuetest (vt joonis 20). Sellist liiki tagatud rahastamine, nagu repotehingud, pöördrepotehingud ja väärtpaberite laenamine hõlmab vähem tagatisi, kuna kasutatud väärtuskärped on tavaliselt väiksemad. Nimetatud tehingutest saavad aga eelkõige kasu kõrgema reitinguga krediidiasutused, sest vastaspooled soovivad selliseid operatsioone teostada pigem suurema vastupanuvõimega asutustega (vt ka joonis 21). Keskpanga rahastamise, tagatud võlakirjade ja muude tagatud väärtpaberite puhul tuleb seevastu kasutada rohkem tagatisi.

Joonis 20

Ületagatuse jagunemine rahastamisliikide järgi 2011. aasta lõpus

Ulatus: 49 panka

Allikas: ESRNi küsitlus varade koormamise ja uuendusliku rahastamise kohta.

Joonis 21

Ületagatuse jagunemine tagatise liikide järgi 2011. aasta lõpus

Ulatus: 48 panka.

Allikas: ESRNi küsitlus varade koormamise ja uuendusliku rahastamise kohta.

Tagatud võlakirjade kohta tuleb anda lisaselgitusi. Tagatud võlakirjade ülatagatuse tase sõltub üldjoontes kolmest tegurist: 1) regulatiivsed nõuded, 2) reitinguagentuuride nõuded ja 3) krediidiasutuse strateegilised valikud seoses soovitud ületagatuse puhvriga. Mõne riigi õigusaktides sätestatakse tagatud võlakirjade puhul märkimisväärselt suur ületagatuse miinimumtase (nt Hispaania), ( 22 ) teistes on see suhteliselt madal ( 23 ) või siis nõutakse, et tagatud võlakirjade ületagamiseks tuleb eraldada kõlblike varade kogu portfell (nt Slovakkia). Mõnes riigis aga ületagatuse nõuded puuduvad. Sellisel erineval käsitlusel on vältimatud tagajärjed ületagatusele ja seega ka vara koormatuse tasemele. Kui ületagatust saab osaliselt õigustada õigusnormidega, sõltub see samas ka reitingust, mida krediidiasutused soovivad oma tagatud võlainstrumentidele saada, kuna suurem ületagatus pakub investoritele lisakindlustust, mis omakorda võimaldab saada kõrgema reitingu. Krediidiasutused otsustavad, kui suurt puhvrit nad soovivad hoida lisaks sellele, mida näevad ette õigusaktid ja reitinguagentuuride nõuded. Tegemist on strateegilise otsusega ja see, kas puhvrit hoitakse tagatiste kogumis või sellest väljaspool, on erinevates pankades ja eri liikmesriikides erinev.

II.3. Erinevate tehingute roll vara koormatuses

Ei ole üllatav, et haavatavamad pangad (krediidireitingu alusel hinnates) toetuvad tavaliselt rohkem tagatud rahastamisele ja eelkõige keskpanga rahastamisele, samal ajal kui kõrgema reitinguga pangad kasutavad mitmekesisema struktuuriga tagatud rahastamist, kus repotehingutel, väärtpaberite laenamisel ja tagatud võlakirjadel on väga tähtis roll. Samuti tuleb märkida, et spekulatiivse reitinguga pangad kasutavad vaid veidi enam tagatud rahastamist kui pangad, kelle reiting ületab BBB taset. Pidades aga silmas potentsiaalset vara, mis on juba tagatiskõlblik, ent mida veel ei kasutata rahastamise hankimiseks, võivad spekulatiivse reitinguga pangad tagatud rahastamist edaspidi rohkem kasutada.

Joonis 22

Tagatud rahastamine erineva krediidireitinguga pankade puhul 2011. aasta lõpus

Allikas: ESRNi küsitlus varade koormamise ja uuendusliku rahastamise kohta, Bloomberg.

Ulatus: 26 panka krediidireitinguga AA/A, 13 panka krediidireitinguga BBB ja 11 spekulatiivse krediidireitinguga panka.

Seega on madalaima reitinguga pankade koormatuse tase suhteliselt suur. Sellel on mitu põhjust. Esiteks hõlmab keskpanga rahastamine suurt koormatud vara hulka, sest sellega kaasneb muud liiki rahastamisega võrreldes ulatuslikum ületagatus (vt joonis 20). Teiseks võidakse madalaima reitinguga pangad välja arvata erasektori tagamata turgudelt, ehkki nimetatud pangad võivad mõnel juhul olla suutelised emiteerima tagatud rahastamise instrumente, kui nad seavad selle katteks hea kvaliteediga tagatised. Kolmandaks on need pangad juba ammendanud suure osa oma keskpanga refinantseerimisoperatsioonide tarbeks kõlblikust varast (vt joonis 24, keskmine osa) ning kasutavad seega tagatisena üha enam oma bilansis hoidmiseks mõeldud väärtpabereid ja muid tagatud väärtpabereid, et pääseda ligi keskpanga rahastamisele. Neljandaks kaasnevad sellise tagatisega siiski mõnevõrra kõrgemad väärtuskärped võrreldes kõrgeima reitinguga pankadega (vt joonis 24, vasakpoolne osa).

III. RISKID

Käesolevas osas analüüsitakse 1) vara koormamise, 2) uuendusliku rahastamise ja 3) kontsentratsiooniga seotud riske. Järgnevas tabelis esitatakse peamiste riskide ja järelduste kokkuvõte.







Tabel 2 Rahastamise arengust tulenevad peamised riskid Vara koormamine Uuenduslik rahastamine Kontsentratsioon 1. Kindlustamata laenuandjate (nt hoiustajate) struktuuriline allutatus 1. Läbipaistvus, kindlustunne, juhtimise ja järelevalve lihtsus 1. Investorite baas 2. Tulevane juurdepääs tagamata turgudele: 1) kindlustamata laenuandjate väljatõrjumine, 2) turule juurdepääsu ja turudistsipliini säilitamine, 3) kõrgema nõudejärguga tagamata võlakirjade hinnavahe suurem tundlikkus põhinäitajate suhtes 2. Omavaheline seotus 2. Rahastamisinstrumendid 3. Läbipaistvuse ja korrektse hinnakujundusega seotud küsimused 3. Kohtuvaidluste ja mainega seotud riskid, tarbijakaitse 3. Tähtajalised struktuurid 4. Suurenenud rahastamis- ja likviidsusriskid 4. Likviidsust lisavate vahetustehingutega seotud spetsiifilised riskid 4. Geograafiline ulatus 5. Tingimuslik koormamine 6. Muud vara koormamisega seotud riskid: 1) tagatiste nappus ja taaskasutus, 2) vara ulatuslikku koormamist kasutava panga riskijuhtimine 7. Teatud toodete või tehingutega seotud muud riskid: 1) tagatud võlakirjad, 2) kesksed vastaspooled

III.1. Vara koormamisega seotud riskid

Vara koormamisega seotud riskid võib üldjoontes jagada järgmistesse rühmadesse: 1) kindlustamata laenuandjate struktuuriline allutatus, 2) küsimused, mis on seotud tulevase juurdepääsuga tagamata turgudele, 3) läbipaistvuse ja korrektse hinnakujundusega seotud küsimused, 4) suurenenud likviidsusriskid, 5) tingimusliku koormamisega seotud riskid, 6) protsüklilisusega seotud küsimused ja 7) muud riskid. Käesolevas osas viidatakse ka spetsiifilistele riskidele, mis tulenevad tagatud võlakirjadest ja kesksete vastaspooltega teostatud operatsioonidest.

III.1.1. Kindlustamata laenuandjate struktuuriline allutatus

Vara koormamisega kaasnevad investorite jaoks sageli riskide muutused. Vara suurema koormamise tagajärjel muutuvad kindlustamata laenuandjate (nagu kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata võlakirjade omanikud või hoiustajad) nõuded tavaliselt riskantsemaks ning üha enam tagatud võlanõuetele allutatuks. Riskide muutumise ulatus sõltub muu hulgas ületagatuse tasemest (st kõrgema nõudeõiguse järguga laenuandjate kaitse suurusest), teiste laenuandjate allutatuse tasemest, ärimudelitest ja vara üldisest kvaliteedist, kuid ka tagatud võlanõuete suhtelisest suurusest võrreldes tagamata võlanõudega ning maksejõuetuse tõenäosusest. See, mil määral riskide muutumine ohustab kindlustamata laenuandjaid, sõltub laenuandjate suutlikkusest määrata nende riskide hind. Seega on koormatuse absoluuttasemest suuremad ootamatud muutused kindlustamata laenuandjate jaoks keerulisemad, sest neil ei ole võimalik määrata selliste muutuste hinda.

III.1.1.1. Hoiustajate struktuuriline allutatus

Kuna hoiused tähendavad pankade jaoks kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata rahastamist, suurendab koormamine ka hoiuste riskitaset ja seega hoiuste tagamise fondide kohustusi ( 24 ). Hoiuste struktuuriline allutatus tekitab vähem probleeme riikides, kus hoiuste tagamise fonde eelrahastatakse kindlustatud asutuste makstud preemiatest. Sel juhul väheneb osaliselt ka oht, et maksumaksjate kohustused seoses vara koormamisega suurenevad. Hoiuste tagamise fondide tõusva riskitaseme kompenseerimiseks võib kindlustatud asutuste makstud preemia olla riskitundlik, eelkõige koormatusest ja sellest tingitud hoiustajate allutatusest tulenevate riskide suhtes. Hoiuste suurem riskitase valmistab eelkõige muret liikmesriikides, kus hoiustajate eelisõigusi käsitlevad seadused puuduvad.

Sellised seadused annavad hoiuste tagamise fondidele kõrgema nõudeõiguse järgu, vähendades maksumaksjate võimalikku koormust krediidiasutuste maksejõuetuse korral ( 25 ). Hoiuste kõrgem riskitase puudutab vähem ka riike, kus vara koormamist kasutatakse seadustest tulenevate piirangute tõttu harvem. Mõnes liikmesriigis on tagatud võlakirjadest tulenevalt koormamisele seatud kindlad piirangud, mõnes riigis on aga hoiuste võtmine ja hüpoteeklaenude andmine eraldatud. Kindlustamata hoiustajate ja investorite seisukohalt on tähtis analüüsida, kas allesjäänud koormamata vara võiks katta tagamata kohustused. ESRNi läbi viidud küsitluse põhjal võib öelda, et enamiku pankade jaoks see nii ka on (vt joonis 23), ehkki siinjuures tuleks juhtida tähelepanu kahele asjaolule. Esiteks ei kata mõne küsitluses osalenud panga puhul koormamata vara piisavalt tagamata rahastamist. Teiseks on madalama reitinguga pankade puhul koormamata varaga kaetus väiksem.

Joonis 23

Koormamata vara ja kogu tagamata rahastamise suhtarv erineva krediidireitinguga pankade puhul 2011. aasta lõpus

Allikas: ESRNi küsitlus varade koormamise ja uuendusliku rahastamise kohta, Bloomberg.

Ulatus: 47 panka (vasak paneel), 44 panka (parem paneel).

III.1.2. Küsimused, mis on seotud tulevase juurdepääsuga tagamata turgudele

1. Kindlustamata laenuandjate väljatõrjumine

Krediidiasutuste puhul, kelle koormatuse tase on juba kõrge, ja asutuste puhul, kelle tase tõenäoliselt tulevikus tõuseb, võib vara ulatuslik koormamine õhutada ootusi koormatuse edasiseks tõusuks. Sellised ootused võivad suurendada tagamata rahastamise maksumust tasemeni, mida pangad ei suuda või ei soovi maksta. Lisaks on koormatud vara kvaliteet rangetest kriteeriumidest tingituna tõenäoliselt kõrgem kui koormamata vara kvaliteet. Äärmuslikul juhul võib pankade rahastamine suures ulatuses vääralt kalduda tagatud võlakirjade suunas ning ületagatust rahastatakse jaehoiustest (ainus tagamata võlanõude allikas) ja/või omavahenditest.

ESRNi küsitluse alusel leiti mõningaid tõendeid selle kohta, et riskikaalude järgi hinnatuna on koormatud varaga seotud krediidirisk üldjuhul koormamata varaga seotud krediidiriskist väiksem. Kui aga hinnata riske laenusumma ja vara väärtuse suhtarvuks jaotatuna, ei ole koormatud ja koormamata varaga seotud riskides märgatavaid erinevusi. Andmed näitavad, et see järeldus peab paika ka üksikute aruandvate pankade kohta. Varade erinev koosseis nimetatud kahes kategoorias võib siiski põhjustada võrdluses mõningaid moonutusi.

Selline areng kahjustab finantsstabiilsust, sest see nõrgendab hoiustajate struktuurilist allutatust ja pankade likviidsuspositsiooni. Kõnealuse riski avaldumine on vähem tõenäolisem pangasüsteemis, mille kohustuste struktuuris esineb teiste laenuandjate allutatust harva või millel on piisavalt kapitali ulatusliku koormatuse katmiseks (nt Põhjamaade pangasüsteemid).

2. Turule juurdepääsu ja turudistsipliini säilitamine

Vara ulatusliku koormamise tulemusel võib väheneda ka vastaspoolte arv, kes soovivad panga võlanõuetesse investeerida, mis omakorda võib kaasa tuua liigse riskikontsentratsiooni turul. Kuna mõni krediidiasutus on kindlaks määranud, kui suur võib olla vastaspoolega seotud risk, võib see piirata nende rahastamise juhtimist.

Turu funktsionaalsust silmas pidades lähtub finantsteooria eeldusest, et tagamata võlakirjadesse investeerijatel on õiged stiimulid tegevuse jälgimiseks ja vastavaks hindade kohandamiseks. Kui pank suurendab tagatud rahastamise osakaalu (ja seega ka koormatust), siis pöörab ta tõenäoliselt vähem tähelepanu distsipliinile, mida kindlustamata laenuandjad püüavad tagamata võlakirjade hinnakujunduse abil kehtestada, sest see oleks neist vähem sõltuv.

3. Kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata võlakirjade hinnavahe suurem tundlikkus põhinäitajate suhtes

Keskkonnas, kus makseviivituse tekkimise võimalus on väike, mõjutab maksevõimetusest tingitud struktuuriline allutatus kindlustamata laenuandjaid väga vähesel määral või üldse mitte. Kui makseviivituse tekkimise tõenäosus kasvab, peaks struktuurilise allutatuse mõju kajastuma ratsionaalselt hinnavahedes. Ootamatud negatiivsed sündmused võivad seega põhjustada järske muutusi tagamata rahastamise maksumuses, suurendades võimalikke häireid tagamata turgudel.

III.1.3. Läbipaistvuse ja korrektse hinnakujundusega seotud küsimused

Mudelid ja informatsioon, mida reitinguagentuurid ja teised osapooled vara koormamise ning võimaliku struktuurilise allutatuse puhul arvesse võtavad, erinevad tegelikest empiirilistest tingimustest ja neid tuleb pidevalt muuta ning ajakohastada. Mudelite ja informatsiooni ajakohastamise ja täiendamisega tekib aga oht, et kõrgema nõudeõiguse järguga tagamata võlakirjade reitingut alandatakse, mis omakorda võib anda aluse tagatud rahastamise reitingu alandamiseks (kuna praegu on emitendi reiting ja tagatud võlakirjade reiting omavahel seotud).

Lisaks on vara koormamisega seotud riske raske täpselt mõõta, kuna andmeid ei avalikustata või puuduvad pretsedendid. Tingimusliku koormamisega seotud riskide ja repoturgude ning keskpankade tegevusest tingitud ja ületagatusest tuleneva koormamise puhul esineb palju läbipaistmatust (vt osa III.1.5). Koormamisega seotud teabe vähese avaldamise tulemusel võib juhtuda, et kindlustamata laenuandjad ei hinda vara koormamist õiglaselt. Sel juhul võib riskide realiseerumise korral vara koormamine turge üllatada, suurendades pankade jaoks rahastamisega seotud survet.

Kuna tagatud võlakirjadesse investeerijad on ületagatuse (tagatud võlakirjade puhul kahekordse tagatise) eest suhteliselt kaitstud, on neil seega stiimuleid, et sundida panku müüma tagatisi võimalikult alandatud hindadega sõltumata selle mõjust turgudele. See võib kahjustada teisi osapooli, näiteks tagamata võlakirjadesse investeerijaid ja hoiustajaid, kuid seda on väga keeruline turuhindades arvesse võtta.

Põhiteguritest, nagu kohustuste täitmata jätmise riskist tingitud hinnamuutustele lisaks võib pingelistel aegadel esinev kollektiivne käitumine samuti kaasa tuua väära hinnakujunduse, eelkõige olukordades, kus vahendeid paigutatakse ümber kõrgema kvaliteediga või likviidsematesse varadesse. Väära hindamist võib põhjustada ka instrumentide erinev regulatiivne käsitlemine. Kuna tagatud võlakirjadel on väiksemad kapitalinõuded, võivad pangad eelistada investeerida (ka vastaspooltena tegutsedes) sellistesse võlakirjadesse, suurendades nende instrumentide pakkumist, mis omakorda võib alandada tulusust.

III.1.4. Suurenenud rahastamis- ja likviidsusriskid

Tavapärases keskkonnas suurendab vara koormamine pankade üldisi rahastamis- ja likviidsusriske, sest see võib vähendada pankade rahastamise ulatust. Praegu võimaldab tagatud rahastamine ja sellega seotud koormamine siiski pankadel oma tegevust jätkata olukorras, kus muud rahastamiskanalid ei ole kättesaadavad.

Refinantseerimises juba kasutatav ulatuslik koormamine vähendab nende varade hulka, mida keskpank aktsepteerib kõlbliku tagatisena. Seetõttu on keskpangal vähem võimalusi anda likviidsusabi (vt joonis 25). Järelikult võib vara koormamise üha suurem osakaal pankade rahastamises vähendada rahapoliitika ülekandemehhanismi toimimise tõhusust. Lisaks võib vara ulatuslik koormamine suurendada süsteemseid riske pangasektoris ja/või krediidiriske keskpankades, kui keskpangad otsustavad laiendada kõlblike tagatiste nimekirja, rakendamata asjakohaseid väärtuskärpeid.

Nagu eespool nimetatud, näitab ESRNi küsitlus vara koormamise ja uuendusliku rahastamise kohta, et madalama reitinguga asutused kasutavad koormamist ulatuslikumalt. Seetõttu saavad nad keskpanga pakutavat rahastamist kasutada väiksemas mahus kui teised finantseerimisasutused. Põhjalikuma analüüsi alusel võib öelda, et madalama reitinguga pangad on juba pantinud olulise osa nende omanduses olevatest võlakirjadest (vt joonis 24, vasak pool).

Joonis 24

Keskpanga rahastamine: ületagatus, keskpanga rahastamise jaoks kõlblikud koormamata varad ja keskpanga rahastamise osatähtsus erineva krediidireitinguga pankade puhul 2011. aasta lõpus

Allikas: ESRNi küsitlus varade koormamise ja uuendusliku rahastamise kohta, Bloomberg.

Ulatus: 24 panka krediidireitinguga AA/A, 13 panka krediidireitinguga BBB ja 11 spekulatiivse krediidireitinguga panka.

Märkus: ületagatus on arvutatud, lahutades koormatud varade ja neile vastavate kohustuste suhtarvust 100 %.

Keskpanga rahastamise jaoks kõlbliku tagatisena aktsepteeritava koormamata vara struktuur on erineva reitinguga pankades erinev: madalama reitinguga pankade puhul on krediidiasutuste, ettevõtete ja teiste emitentide välja antud võlainstrumentide (välja arvatud tagatud võlakirjad) osakaal suurem võrreldes kogu koormamata varaga, mida keskpank loeb kõlblikuks tagatiseks, samal ajal on aga sularaha ja laenude osakaal väiksem (vt joonis 25). Krediidiasutuste ja ettevõtete emiteeritud võlakirjade osakaal üldjuhul suureneb, kui keskpanga jaoks kõlbliku koormamata vara osakaal koguvarast on väiksem (vt joonis 32). Krediidiasutuste emiteeritud võlakirjade suurem osakaal toetab osaliselt järeldust, et madalama reitinguga asutused kasutavad rahastamise hankimiseks üha enam nende omanduses olevaid tagatud väärtpabereid. Madalaima reitinguga pankade puhul on panga omanduses olevate tagatud väärtpaberite osakaal suurim, kusjuures nimetatud väärtpabereid kasutatakse tagatisena keskpanga operatsioonides ( 26 ).

Joonis 25

Keskpanga rahastamise tagatisena kõlbliku koormamata vara jagunemine erineva krediidireitinguga pankade puhul 2011. aasta lõpus

Allikad: ESRNi küsitlus varade koormamise ja uuendusliku rahastamise kohta ja Bloomberg.

Ulatus: 26 panka krediidireitinguga AA/A, 13 panka krediidireitinguga BBB ja 12 spekulatiivse krediidireitinguga panka.

Märkus: vertikaalsel teljel on kujutatud eri varakategooriate osatähtsus koguvaras.

Mõnes riigis on pangad juba koormanud märkimisväärse osa oma laenuportfellidest (vt joonis 26). Siinjuures tuleb siiski täpsustada, et eelkõige tagatud võlakirjadele on omane ulatuslik ületagatus, mida saab siiski kasutada (üksikasjalikumat arutelu vt osa II.2).

Joonis 26

Koormatud laenude osatähtsus laenude kogumahus 2011. aasta lõpus riikide lõikes

Allikas: ESRNi küsitlus varade koormamise ja uuendusliku rahastamise kohta.

Ulatus: 33 panka.

Märkus: koormamata laenudeks peetakse ka laene, mida kasutatakse oma bilansis hoitavate tagatud võlakirjade ja muude tagatud väärtpaberite emiteerimiseks. Joonis ei hõlma panku, mille andmetes esines puudujääke või ebaselgust. Andmed valitud riikide kohta.

Teatud tingimustel võib koormamine suurendada võimalikku väljavoolu. Olemasoleva tagatise väärtuse või kvaliteedi vähenemise järel on tavaliselt vaja esitada täiendavaid tagatisi. Väärtuse alandamine suurendab vastaspoole riske ja võib kaasa tuua täiendavad lisatagatise nõuded (vt osa III.1.5 tingimusliku koormamise kohta).

III.1.5. Tingimuslik koormamine

Pärast negatiivset sündmust, nagu reitingu alandamine, tagatise väärtuse vähenemine või üldine usalduse kaotus, viib olemasolev koormamine tavaliselt täiendava koormamiseni. Sellised negatiivsed sündmused põhjustavad sageli ulatuslikumaid väärtuskärpeid või automaatseid lisatagatise nõudeid, mis tulenevad lepingulistest kohustustest või vastaspoole riskide tajutud suurenemisest. See võib tabada investoreid ootamatult, sest mõne positsiooni, näiteks tuletisinstrumentide mõju koormamisele on raske ennustada.

Tagatud võlakirjade puhul võivad tagatise väärtuse vähenemisel olla negatiivsed tagajärjed, näiteks võib emitendil tekkida vajadus täiendada tagatiste kogumit, et tõsta laenusumma ja vara väärtuse suhtarvu ning kvaliteeti. Tagatiste kogumi märkimisväärne devalveerimine võib ajendada panka tagatud võlakirjad lunastama, mis omakorda võib tekitada emitendile suure rahastamispuudujäägi.

ESRNi küsitluses paluti muu hulgas anda teavet tingimusliku koormamise kohta kolme negatiivse stsenaariumi korral. Analüüsi tulemused on esitatud joonisel 27. Eraldi vaadates ei näi ükski kolmest etteantud stsenaariumist avaldavat märgatavat mõju keskmisele koormatuse tasemele. Mõni pank tundub siiski olevat haavatavam, kui koormatuse tase tõuseb enam kui 10 % koguvarast. Neid tulemusi tuleb käsitleda ettevaatlikult, sest stsenaariumide mõju arvutasid pangad ise ning seega võivad kasutatud meetodid ja eeldused olla pankade lõikes väga erinevad.

Joonis 27

Muutus varade koormatuse tasemes negatiivsete stsenaariumide korral (pankade lõikes) 2011. aasta lõpus

Allikas: ESRNi küsitlus varade koormamise ja uuendusliku rahastamise kohta.

Ulatus: 40 panka (esimene stsenaarium), 35 panka (teine stsenaarium) ja 29 panka (kolmas stsenaarium).

Märkus: eri stsenaariumide puhul on kasutatud erinevaid valimeid, sest kõik krediidiasutused ei andnud hinnangut kõigi stsenaariumide mõju kohta.

III.1.6. Muud vara koormamisega seotud riskid

Käesolevas alapunktis käsitletakse vara ulatusliku koormamisega seotud muid riske: 1) tagatiste nappus ja taaskasutus ning 2) vara ulatuslikku koormamist kasutava panga riskijuhtimine.

1. Tagatiste nappus ja taaskasutus

Viimastel aastatel on nõudlus tagatiste, eelkõige turvaliste varade (vt diagramm 1) järele märgatavalt kasvanud. Osaliselt on nõudlus seotud tagatud rahastamisega ja tagatiste kasutamisega börsivälistes tehingutes. Samal ajal on turvaliste varade pakkumist mõjutanud ebakindlus mõne riigi vastupanuvõime suhtes ja väärtpaberistamise vähenemine. Samas väidab Singh, ( 27 ) et tagatiste taaskasutus, st võime kasutada panditud tagatisi oma huvides, on vähenenud, mille tagajärjel on suurenenud tagatiste kättesaadavusega seotud surve.

Diagramm 1

Hea kvaliteediga tagatiste nõudlus

Tagatiste nappusega seotud riske on kahte liiki. Ühest küljest võib tagatiste kättesaadavuse halvenemine ja tegelik taaskasutus olla takistuseks finantseerimisasutuste rahastamisele. Teisest küljest kaasnevad sagenenud taaskasutusega pikemad ja keerulisemad vahenduskanalid, mis suurendavad omavahelist seotust ja võivad ohustada lõppinvestoreid, kuna neil on raske tagatisi lunastada.

2. Ulatuslikku koormamist kasutava panga riskijuhtimine

Märkimist väärib veel, et ulatuslikku koormamist kasutava panga riskijuhtimine ja järelevalve on keerulisem võrreldes sarnase ärimudeli ja/või rahastamisvajadusega pangaga, kelle koormatuse tase on madalam. Raskused on eelkõige tingitud sellest, et juhtkonnal on vähem võimalusi, mida šokkide tekkimisel kasutada. Ulatuslikku koormamist kasutavas pangas võivad negatiivsed šokid kanduda üle kogu krediidiasutusele kiiremini kui madalama koormatuse tasemega pangas.

Kõigil krediidiasutustel peaksid likviidsuse ja rahastamise ning eelkõige koormatuse taseme jälgimiseks olema asjakohased riskijuhtimissüsteemid. Kõrge koormatuse tasemega krediidiasutused peaksid juhtimissüsteemides arvesse võtma asjaolu, et neil on šokkidele reageerimisel vähem manööverdamisruumi. Pangandusjärelevalves tuleks silmas pidada kehtivaid tingimusi ja nende mõju riskijuhtimisele.

III.1.7. Teatud toodete või tehingutega seotud muud riskid

1. Tagatud võlakirjadega seotud riskid

Eelmistes alapunktides loetleti tagatud võlakirjadega seotud riske, mis esinevad ka muud liiki tagatud rahastamise puhul ja mis on üldisemalt seotud koormamisega.

Mõnes liikmesriigis valitseb tagatud võlakirjade emiteerija maksejõuetuse suhtes õiguskindlusetus. Kindlusetus on eelkõige seotud tagatiste kogumi eraldamisega emitendi varadest ja võlausaldaja ajalise allutatusega. Kui tagamata rahastamise puhul kuuluvad maksejõuetuse korral nõuded kohe tasumisele, siis tagatud võlakirju ei saa üldjuhul kiiresti lunastada. Seega, kui tagatiste kogum ei suuda katta kõiki tagatud nõudeid (vastupidiselt varasematele eeldustele), võib juhtuda, et maksejõuetusmenetlusega seotud vara on juba üle antud kindlustamata investoritele.

Kuna tagatud võlakirjade kapitalinõuded on väiksemad (võrreldes muud liiki võlakirjadega) ning neid peetakse eelduste kohaselt likviidseks varaks likviidsuskattekordaja mõttes ja kapitalinõuete direktiivi kohaselt arvatakse need välja suurele riskide kontsentreerumisele seatud piirnormidest (sõltuvalt riigi järelevalvealastest otsustest), on pangad ajendatud vahetama tagatud võlakirju omavahel sellisel määral, mis suurendab nende omavahelist seotust pangasektoris, muutes šokkide kandumise kogu finantsturule tõenäolisemaks.

Lisaks ei ole emitent kohustatud avaldama üksikasjalikku teavet tagatiste kogumisse kuuluvate varade kohta. Sellisest läbipaistmatusest tingitult võivad turud hinnata varasid valesti.

Lõpetuseks tuleb mainida veel ühte riski, mis tuleneb erinevustest tagatud võlakirjadelt makstud tulu ja sellise tulu vahel, mida teatud investorid, eelkõige kindlustusandjad peavad teenima, et täita oma kohustust maksta lepingutelt (nt elukindlustuslepingud) garanteeritud tulu. Seetõttu võib juhtuda, et nimetatud investorid on sunnitud ostma riskantsemaid tooteid. Samas võivad tagatud võlakirjade emitendid olla sunnitud alandama tagatud võlakirjade kvaliteeti. See toob aga kaasa suuremad riskid, mis võivad ühelt võlakirjaturult teisele edasi kanduda.

Taustinfo 1

Tagatud võlakirjadega seotud erinevused riikide õigusaktides

Tagatud võlakirjadega seotud õigusaktid on Euroopa riikide lõikes erinevad. Käesolevas taustinfos keskendutakse õigusaktides esinevatele erinevustele, mis on süsteemsete riskide seisukohalt olulised.

1. Kellel on õigus emiteerida tagatud võlakirju?

Õigusaktide kohaselt võib tagatud võlakirjade emiteerimise õigus olla kõigil krediidiasutustel, ainult ühes teatud valdkonnas tegutsevatel asutustel või mõlemat liiki asutustel. Ainult ühes teatud valdkonnas tegutsevate asutuste erijooneks on asjaolu, et nad ei võta vastu hoiuseid ja tagatud võlakirjad on nende peamiseks rahastamisallikaks.

2. Tagatisena kasutatavat vara puudutavad õigusaktid

Ehkki tagatud võlakirjade režiimid kuuluvad riikide pädevusse, määratletakse kapitalinõuete direktiivis ( 28 ) tagatud võlakirjade kasutamine enda huvides ( 29 ). Eelkõige sätestatakse tagatiste kogumi jaoks kõlblikud varad. Need hõlmavad muu hulgas: a) kõrgeima reitinguga ja hüpoteegiga tagatud eluaseme- ning ärilaene; b) nõudeid teistele krediidiasutustele või teiste krediidiasutuste garantiisid; c) avaliku sektori laene/garantiisid – mõne riigi õigusaktides on kehtestatud reitingu miinimumkünnis ja d) laevahüpoteeke.

Mida laiemad on tagatiste kõlblikkuskriteeriumid, seda suurem on tagatud võlakirjade emiteerimise tõenäosus. Kui tagatiste kogumi jaoks kõlblike varade määratlus on lai, võib see suurendada vara koormamise taset ja seega ka teiste laenuandjate struktuurilist allutatust. Kapitalinõuete direktiivis kehtestatakse ka laenusumma ja vara väärtuse suhtarvu piirnormid tagatiste kogumisse kaasatavatele laenudele. Piirnorm on kõrgeim hüpoteegiga tagatud eluasemelaenude puhul (80 %) ja madalaim hüpoteegiga tagatud ärilaenude puhul (60 %).

3. Laenuandjate allutatus

Pankroti korral on tagatud võlakirjade omanikel eelisõigused tagatiste kogumist saadava tulu omastamisel.

Allutatuse tase sõltub krediidiasutuste teiste laenuandjate arvust ja tüübist. Allutatus ei puuduta neid krediidiasutusi, mida rahastatakse ainult tagatud võlakirjadest. Hoiuseid mittekaasavate asutuste laenuandjad on investorid, kes ei toetu hoiuste tagamisele. Hoiuseid kaasavate asutuste puhul on aga hoiustajad ja teised laenuandjad allutatud tagatud võlakirjade omanikele.

4. Vara eraldamise ja pankrotiga seotud õigusaktid

Pankroti korral on tagatud võlakirjade omanikele antavad eelisõigused tähtsad eelkõige seetõttu, et võlakirjaomanikud saavad üldjuhul kasutada pankrotivara (kahekordne tagatis). Kahekordne tagatis suurendab teiste laenuandjate struktuurilist allutatust. Lisaks suureneb struktuuriline allutatus juhtudel, mil riigi õigusaktid lubavad pankroti korral kiiret lunastamist, näiteks kui kiire lunastamise puhul võib pankroti korral nõuda lisatagatist.

5. Tagatiste kogumi varade ja kohustuste juhtimisega seotud õigusaktid

Tagatud võlakirjade ja tagatiste kogumi jaoks kõlblike varade mittevastavuse tõttu võib esineda varade ja kohustuste juhtimisega seotud märkimisväärseid riske. See puudutab ulatust, mil määral valuutarisk, intressimäärarisk, likviidsusrisk ja optsioonirisk on lubatud. Kui muud tingimused jäävad samaks, tähendaks varade ja kohustuste juhtimisega seotud riskide range reguleerimine seda, et emiteeriv pank võib lisaks alalisele krediidiriskile endale lubada vaid minimaalseid riske, tagades nii emiteeritavate tagatud võlakirjade ja tagatiste kogumis sisalduvate varade suurema sobivuse. Võetavate riskide (v.a krediidiriski) piiramine vähendab ohtu, et tagatiste kogum ei suuda oma funktsiooni täita. Lisaks võib see vähendada ületagatuse nõudeid.

6. Vara koormamisega seotud õigusaktid

Hoiustajate ja teiste tavapäraste laenuandjate kaitseks on mõnes riigis (Austraalias, Kanadas, Ameerika Ühendriikides, Itaalias, Madalmaades ja Ühendkuningriigis) välja töötatud raamistikud, mis võimaldavad neil piirata tagatud võlakirjade emiteerimisega seotud vara koormamist. Madalmaades ja Ühendkuningriigis määratakse vara koormamise piirangud igal üksikul juhul eraldi. Enamikus riikides (näiteks Taanis, Soomes, Prantsusmaal, Saksamaal, Iirimaal, Norras ja Rootsis) aga sellised piirangud puuduvad. Lisaks kehtestatud piirangutele kasutavad ka reitinguagentuurid vara koormamise puhul mõningaid piirnorme, et säilitada teatud reitingut.

2. Kesksete vastaspooltega seotud spetsiifilised riskid

Ehkki reguleerimisasutuste soov kasutada rohkem keskseid vastaspooli võib anda märgatavat kasu, eelkõige vastaspoole riski vähendamisel ja omavahelise seotuse suurendamisel, tuleb siiski silmas pidada teatud riske. Eriti hoolikalt tuleb jälgida kahte tüüpi riske.

Esiteks võivad kesksed vastaspooled vara koormamise suurendamisega avaldada negatiivset mõju rahastamistingimustele ja tagatiste kättesaadavusele. Kui tehingud, mida üldjuhul ei kliiritaks kesksete vastaspoolte kaudu, suunatakse läbi nimetatud asutuste, ( 30 ) võib see suurendada nõudlust hea kvaliteediga tagatiste järele. Kasutades üha enam kvaliteetseid tagatisi kesksete vastaspoolte jaoks, jääb vähem võimalusi nende kasutamiseks mujal. Keskselt kliiritud tehingute võrdlemisel kahe osapoole vahel kliiritud tehingutega selgub, et kesksete vastaspoolte pakutav mitmepoolne tasaarveldamine vähendab tõenäoliselt vajadust tagatiste ja kapitali järele, mis tekib tavaliselt kahepoolsel kliirimisel. Seega toetavad keskse kliirimise kasuks tehtavad seadusandlikud algatused lahendusi, mis nõuavad vähem tagatisi. Lisaks võivad kesksete vastaspoolte marginaalinõuded vähendada tagatiste pakkumist pangasüsteemis, ehkki sularahas saadud tagatised tavaliselt reinvesteeritakse. Teiseks ohuks on kesksete vastaspoolte riskijuhtimine, mis võib mõjutada likviidsusriski pangasüsteemis.

Kui turutingimused muutuvad, võib keskne vastaspool ühepoolselt ja ootamatult teha olulisi muudatusi esialgsetesse marginaalinõuetesse, avaldades seeläbi negatiivset mõju likviidsusele süsteemis. Selleks, et katta pingelistel aegadel krediidiriski, tegutsevad kesksed vastaspooled protsükliliselt, kehtestades kõrgemad marginaalinõuded ja arvates mõne vastaspoole tehingutest välja. Euroopa turu infrastruktuuri määruse kohaselt peab Euroopa Väärtpaberiturujärelevalve arvestama kesksete vastaspoolte marginaalinõuete tehniliste standardite määratluses marginaalide mõjuga protsüklilisusele.

Kesksete vastaspooltega on seotud veel teisi riske, mida käesolevas lisas ei käsitleta, nagu süsteemse riski ülekandumine pankadelt kesksetele vastaspooltele, kusjuures ülekandumise ja regulatiivse arbitraaži võimaluse tekitavad kesksed vastaspooled. Samal ajal võib kesksete vastaspoolte vaheline konkurents viia standardite alandamiseni.

III.1.8. Riskide realiseerumist põhjustavad tegurid

Vara koormamisega seotud riskid võivad realiseeruda järgmiste tegurite toel: kindlustunde šokid, reitingute alandamine, täiendavad lisatagatise nõuded ja vara koormamise suurendamine. Ühe või mitme loetletud teguri tõttu makseraskustesse sattunud pangast võib negatiivne mõju kanduda edasi ka väljapoole. Kui turgudel kaob usaldus ja tekivad häired, võib ka vähesel määral koormamist kasutaval pangal tekkida raskusi rahastamise leidmisel.

III.1.9. Vara koormamise jätkusuutlikkus

On oluline rõhutada, et jätkusuutmatu tasemeni küündiv vara koormamine toob küll alati kaasa riske, ent tagatud rahastamine ja tagatiste seadmine muudele tehingutele on samas ka kasulik. Tagatiste seadmine tehingutele vähendab vastaspoole riske ja muudab need vahendid stabiilsemaks. Lisaks võimaldab tagatud rahastamine rahastamisallikaid ja vastaspooli mitmekesistada (vt osa III.3 riskide kontsentratsiooni kohta). Samal ajal on tagatud rahastamine tavaliselt ka kulutõhusam ja võib anda pankadele täiendavaid stiimuleid laenude hea kvaliteedi tagamiseks.

Teisest küljest ei tohiks aga alahinnata ülemäärase koormamisega seotud riske, mida kirjeldati põhjalikult osas III.1. Ületades teatud taseme, muutub koormamine isevõimenduvaks ja kasvab punktini, kus tagatud rahastamine on tagatiste puudumise tõttu võimatu, tagamata rahastamine ei ole aga kõrgete riskipreemiate tõttu otstarbekas.

Ühest piirmäära, mida ületades muutub koormamine jätkusuutmatuks, ei ole. Üks näitaja, mis annab märku pankade suutlikkusest leida rahastamist vara koormamise läbi, on keskpanga rahastamise jaoks kõlbliku tagatisena aktsepteeritava vara maht nii üksikult kui ka agregeeritult hinnates, kuna keskpanga rahastamist peetakse sageli viimase instantsi likviidsuse pakkujaks.

III.1.10. Vara koormamise mõju reaalmajandusele

III.1.10.1. Otsene mõju

Vara koormamise otsene mõju reaalmajandusele on peamiselt seotud laenupakkumise kanaliga.

1. Tagatus v