EN DA DA DA DA DA GA GA GA GA GA Official Journal of the European Communities L 304/1

CONVENTION

on the accession of the Kingdom of Denmark, Ireland and the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland to the Convention on jurisdiction and the enforcement of judgments in civil and commercial matters and to the Protocol on its interpretation by the Court of Justice

(Signed on 9 October 1978 (1))

(78/884/EEC)

PREAMBLE

THE HIGH CONTRACTING PARTIES TO THE TREATY ESTABLISHING THE EUROPEAN ECONOMIC COMMUNITY,

CONSIDERING that the Kingdom of Denmark, Ireland and the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland, in becoming members of the Community, undertook to accede to the Convention on jurisdiction and the enforcement of judgments in civil and commercial matters and to the Protocol on the interpretation of that Convention by the Court of Justice, and to this end undertook to enter into negotiations with the original Member States of the Community in order to make the necessary adjustments thereto,

HIS MAJESTY THE KING OF THE BELGIANS:

Renaat VAN ELSLANDE,

Minister for Justice;

HER MAJESTY THE QUEEN OF DENMARK:

Nathalie LIND,

Minister for Justice;

THE PRESIDENT OF THE FEDERAL REPUBLIC OF GERMANY:

Dr Hans-Jochen VOGEL,

Federal Minister for Justice;

THE PRESIDENT OF THE FRENCH REPUBLIC:

Alain PEYREFITTE,

Keeper of the Seals,

Minister for Justice;

THE PRESIDENT OF IRELAND:

Gerard COLLINS,

Minister for Justice;

THE PRESIDENT OF THE ITALIAN REPUBLIC:

Paolo BONIFACIO,

Minister for Justice;

HIS ROYAL HIGHNESS THE GRAND DUKE OF LUXEMBOURG:

Robert KRIEPS,

Minister of Education and Justice;

HER MAJESTY THE QUEEN OF THE NETHERLANDS:

Prof. Mr J. DE RUITER,

Minister for Justice;

HER MAJESTY THE QUEEN OF THE UNITED KINGDOM OF GREAT BRITAIN AND NORTHERN IRELAND:

The Right Honourable the Lord ELWYN-JONES, CH,

Lord High Chancellor of Great Britain;

HAVE AGREED AS FOLLOWS:

TITLE I

GENERAL PROVISIONS

Article 1

The Kingdom of Denmark, Ireland and the. United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland hereby accede to the Convention on jurisdiction and the enforcement of judgments in civil and commercial matters, signed at Brussels on 27 September 1968 (hereinafter called ‘the 1968 Convention’), and to the Protocol on its interpretation by the Court of Justice, signed at Luxembourg on 3 June 1971 (hereinafter called ‘the 1971 Protocol’).

Article 2

The adjustments to the 1968 Convention and to the 1971 Protocol are set out in Titles II to IV of this Convention.

TITLE II

ADJUSTMENTS TO THE 1968 CONVENTION

Article 3

The following shall be added to the first paragraph of Article 1 of the 1968 Convention:

‘It shall not extend, in particular, to revenue, customs or administrative matters’

Article 4

The following shall be substituted for the second paragraph of Article 3 of the 1968 Convention:

‘In particular the following provisions shall not be applicable as against them: — in Belgium: Article 15 of the civil code (Code civil — Burgerlijk Wetboek) and Article 638 of the judicial code (Code judiciaire — Gerechtelijk Wetboek); — in Denmark: Article 248 (2) of the law on civil procedure (Lov om rettens pleje) and Chapter 3, Article 3 of the Greenland law on civil procedure (Lov for Grønland om rettens pleje); — in the Federal Republic of Germany: Article 23 of the code of civil procedure (Zivilprozeßordnung); — in France: Articles 14 and 15 of the civil code (Code civil); — in Ireland: the rules which enable jurisdiction to be founded on the document instituting the proceedings having been served on the defendant during his temporary presence in Ireland; — in Italy: Articles 2 and 4, Nos 1 and 2 of the code of civil procedure (Codice di procedura civile); — in Luxembourg: Articles 14 and 15 of the civil code (Code civil); — in the Netherlands: Articles 126 (3) and 127 of the code of civil procedure (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering); — in the United Kingdom: the rules which enable jurisdiction to be founded on: (a) the document instituting the proceedings having been served on the defendant during his temporary presence in the United Kingdom; or (b) the presence within the United Kingdom of property belonging to the defendant; or (c) the seizure by the plaintiff of property situated in the United Kingdom.’

Article 5

1. The following shall be substituted for the French text of Article 5 (1) of the 1968 Convention:

‘1. en matière contractuelle, devant le tribunal du lieu où l'obligation qui sert de base a la demande a été ou doit être exécutée;’.

2. The following shall be substituted for the Dutch text of Article 5 (1) of the 1968 Convention:

‘1. ten aanzien van verbintenissen uit overeenkomst: voor het gerecht van de plaats, waar de verbintenis, die aan de eis ten grondslag ligt, is uitgevoerd of moet worden uitgevoerd;’.

3. The following shall be substituted for Article 5 (2) of the 1968 Convention:

‘2. in matters relating to maintenance, in the courts for the place where the maintenance creditor is domiciled or habitually resident or, if the matter is ancillary to proceedings concerning the status of a person, in the court which, according to its own law, has jurisdiction to entertain those proceedings, unless that jurisdiction is based solely on the nationality of one of the parties;’.

4. The following shall be added to Article 5 of the 1968 Convention:

‘6. in his capacity as settlor, trustee or beneficiary of a trust created by the operation of a statute, or by a written instrument, or created orally and evidenced in writing, in the courts of the Contracting State in which the trust is domiciled; 4.7. as regards a dispute concerning the payment of remuneration claimed in respect of the salvage of a cargo or freight, in the court under the authority of which the cargo or freight in question (a) has been arrested to secure such payment, or (b) could have been so arrested, but bail or other security has been given; provided that this provision shall apply only if it is claimed that the defendant has an interest in the cargo or freight or had such an interest at the time of salvage.’

Article 6

The following Article shall be added to Title II, Section 2, of the 1968 Convention:

‘Article 6a Where by virtue of this Convention a court of a Contracting State has jurisdiction in actions relating to liability arising from the use or operation of a ship, that court, or any other court substituted for this purpose by the internal law of that State, shall also have jurisdiction over claims for limitation of such liability.’

Article 7

The following shall be substituted for Article 8 of the 1968 Convention:

‘Article 8 An insurer domiciled in a Contracting State may be sued: 1. in the courts of the State where he is domiciled, or 2. in another Contracting State, in the courts for the place where the policy-holder is domiciled, or 3. if he is a co-insurer, in the courts of a Contracting State in which proceedings are brought against the leading insurer. An insurer who is not domiciled in a Contracting State but has a branch, agency or other establishment in one of the Contracting States shall, in disputes arising out of the operations of the branch, agency or establishment, be deemed to be domiciled in that State.’

Article 8

The following shall be substituted for Article 12 of the 1968 Convention:

‘Article 12 The provisions of this Section may be departed from only by an agreement on jurisdiction: 1. which is entered into after the dispute has arisen, or 2. which allows the policy-holder, the insured or a beneficiary to bring proceedings in courts other than those indicated in this Section, or 3. which is concluded between a policy-holder and an insurer, both of whom are at the time of conclusion of the contract domiciled or habitually resident in the same Contracting State, and which has the effect of conferring jurisdiction on the courts of that State even if the harmful event were to occur abroad, provided that such an agreement is not contrary to the law of that State, or 4. which is concluded with a policy-holder who is not domiciled in a Contracting State, except in so far as the insurance is compulsory or relates to immovable property in a Contracting State, or 5. which relates to a contract of insurance in so far as it covers one or more of the risks set out in Article 12a.’

Article 9

The following Article shall be added to Section 3 of Title II of the 1968 Convention:

‘Article 12a The following are the risks referred to in Article 12 (5): 1. Any loss of or damage to (a) sea-going ships, installations situated offshore or on the high seas, or aircraft, arising from perils which relate to their use for commercial purposes, (b) goods in transit other than passengers' baggage where the transit consists of or includes carriage by such ships or aircraft; 2. Any liability, other than for bodily injury to passengers or loss of or damage to their baggage, (a) arising out of the use or operation of ships, installations or aircraft as referred to in 1 (a) above in so far as the law of the Contracting State in which such aircraft are registered does not prohibit agreements on jurisdiction regarding insurance of such risks, (b) for loss or damage caused by goods in transit as described in 1 (b) above; 3. Any financial loss connected with the use or operation of ships, installations or aircraft as referred to in 1 (a) above, in particular loss of freight or charter-hire; 4. Any risk or interest connected with any of those referred to in 1 to 3 above.’

Article 10

The following shall be substituted for Section 4 of Title II of the 1968 Convention:

‘Section 4 Jurisdiction over consumer contracts Article 13 In proceedings concerning a contract concluded by a person for a purpose which can be regarded as being outside his trade or profession, hereinafter called ‘the consumer’, jurisdiction shall be determined by this section, without prejudice to the provisions of Articles 4 and 5 (5), if it is: 1. a contract for the sale of goods on instalment credit terms, or 2. a contract for a loan repayable by instalments, or for any other form of credit, made to finance the sale of goods, or 3. any other contract for the supply of goods or a contract for the supply of services, and (a) in the State of the consumer's domicile the conclusion of the contract was preceded by a specific invitation adressed to him or by advertising, and (b) the consumer took in that State the steps necessary for the conclusion of the contract. Where a consumer enters into a contract with a party who is not domiciled in a Contracting State but has a branch, agency or other establishment in one of the Contracting States, that party shall, in disputes arising out of the operations of the branch, agency or establishment, be deemed to be domiciled in that State. This section shall not apply to contracts of transport. Article 14 A consumer may bring proceedings against the other party to a contract either in the courts of the Contracting State in which that party is domiciled or in the courts of the Contracting State in which he is himself domiciled. Proceedings may be brought against a consumer by the other party to the contract only in the courts of the Contracting State in which the consumer is domiciled. These provisions shall not affect the right to bring a counterclaim in the court in which, in accordance with this Section, the original claim is pending. Article 15 The provisions of this Section may be departed from only by an agreement: 1. which is entered into after the dispute has arisen, or 2. which allows the consumer to bring proceedings in courts other than those indicated in this Section, or 3. which is entered into by the consumer and the other party to the contract, both of whom are at the time of conclusion of the contract domiciled or habitually resident in the same Contracting State, and which confers jurisdiction on the courts of that State, provided that such an agreement is not contrary to the law of that State.’

Article 11

The following shall be substituted for Article 17 of the 1968 Convention.

‘ Article 17 If the parties, one or more of whom is domiciled in a Contracting State, have agreed that a court or the courts of a Contracting State are to have jurisdiction to settle any disputes which have arisen or which may arise in connection with a particular legal relationship, that court or those courts shall have exclusive jurisdiction. Such an agreement conferring jurisdiction shall be either in writing or evidenced in writing or, in international trade or commerce, in a form which accords with practices in that trade or commerce of which the parties are or ought to have been aware. Where such an agreement is concluded by parties, none of whom is domiciled in a Contracting State, the courts of other Contracting States shall have no jurisdiction over their disputes unless the court or courts chosen have declined jurisdiction. The court or courts of a Contracting State on which a trust instrument has conferred jurisdiction shall have exclusive jurisdiction in any proceedings brought against a settlor, trustee or beneficiary, if relations between these persons or their rights or obligations under the trust are involved. Agreements or provisions of a trust instrument conferring jurisdiction shall have no legal force if they are contrary to the provisions of Article 12 or 15, or if the courts whose jurisdiction they purport to exclude have exclusive jurisdiction by virtue of Article 16. If an agreement conferring jurisdiction was concluded for the benefit of only one of the parties, that party shall retain the right to bring proceedings in any other court which has jurisdiction by virtue of this Convention.’

Article 12

The second paragraph of Article 20 of the 1968 Convention shall be replaced by the following:

‘The court shall stay the proceedings so long as it is not shown that the defendant has been able to receive the document instituting the proceedings or an equivalent document in sufficient time to enable him to arrange for his defence, or that all necessary steps have been taken to this end.’

Article 13

1. Article 27 (2) of the 1968 Convention shall be replaced by the following:

‘2. where it was given in default of appearance, if the defendant was not duly served with the document which instituted the proceedings or with a equivalent document in sufficient time to enable him to arrange for his defence;’.

2. The following shall be added to Article 27 of the 1968 Convention:

‘5. if the judgment is irreconcilable with an earlier judgment give in a non-Contracting State involving the same cause of action and between the same parties, provided that this latter judgment fulfils the conditions necessary for its recognition in the State addressed.’

Article 14

The following paragraph shall be added to Article 30 of the 1968 Convention:

‘A court of a Contracting State in which recognition is sought of a judgment given in Ireland or the United Kingdom may stay the proceedings if enforcement is suspended in the State in which the judgment was given by reason of an appeal.’

Article 15

The following paragraph shall be added to Article 31 of the 1968 Convention:

‘However, in the United Kingdom, such a judgment shall be enforced in England and Wales, in Scotland, or in Northern Ireland when, on the application of any interested party, it has been registered for enforcement in that part of the United Kingdom.’

Article 16

The following shall be substituted for the first paragraph of Article 32 of the 1968 Convention:

‘The application shall be submitted: — in Belgium, to the tribunal de première instance or rechtbank van eerste aanleg, — in Denmark, to the underret, — in the Federal Republic of Germany, to the presiding judge of a chamber of the Landgericht, — in France, to the presiding judge of the tribunal de grande instance, — in Ireland, to the High Court, — in Italy, to the corte d'appelo, — in Luxembourg, to the presiding judge of the tribunal d'arrondissement’ — in the Netherlands, to the presiding judge of the arrondissementsrechtbank, — in the United Kingdom: 1. in England and Wales, to the High Court of Justice, or in the case of a maintenance judgment to the Magistrates' Court on transmission by the Secretary of State; 2. in Scotland, to the Court of Session, or in the case of a maintenance judgment to the Sheriff Court on transmission by the Secretary of State; 3. in Northern Ireland, to the High Court of Justice, or in the case of a maintenance judgment to the Magistrates' Court on transmission by the Secretary of State.’

Article 17

The following shall be substituted for Article 37 of the 1968 Convention:

‘Article 37 An appeal against the decision authorizing enforcement shall be lodged in accordance with the rules governing procedure in contentious matters: — in Belgium, with the tribunal de première instance or rechtbank van eerste aanleg, — in Denmark, with the landsret, — in the Federal Republic of Germany, with the Oberlandesgericht, — in France, with the cour d'appel, — in Ireland, with the High Court, — in Italy, with the corte d'appello, — in Luxembourg, with the Cour supérieure de Justice sitting as a court of civil appeal, — in the Netherlands, with the arrondissementsrechtbank, — in the United Kingdom: 1. in England and Wales, with the High Court of Justice, or in the case of a maintenance judgment with the Magistrates' Court; 2. in Scotland, with the Court of Session, or in the case of a maintenance judgment with the Sheriff Court; 3. in Northern Ireland, with the High Court of Justice, or in the case of a maintenance judgment with the Magistrates' Court. The judgment given on the appeal may be contested only: — in Belgium, France, Italy, Luxembourg and the Netherlands, by an appeal in cassation, — in Denmark, by an appeal to the højesteret, with the leave of the Minister of Justice, — in the Federal Republic of Germany, by a Rechtsbeschwerde, — in Ireland, by an appeal on a point of law to the Supreme Court, — in the United Kingdom, by a single further appeal on a point of law.’

Article 18

The following paragraph shall be added after the first paragraph of Article 38 of the 1968 Convention:

‘ Where the judgment was given in Ireland or the United Kingdom, any form of appeal available in the State in which it was given shall be treated as an ordinary appeal for the purposes of the first paragraph.’

Article 19

The following shall be substituted for the first paragraph of Article 40 of the 1968 Convention:

‘ If the application for enforcement is refused, the applicant may appeal:

— in Belgium, to the cour d'appel or hof van beroep,

— in Denmark, to the landsret,

— in the Federal Republic of Germany, to the Oberlandesgericht,

— in France, to the cour d'appel,

— in Ireland, to the High Court,

— in Italy, to the corte d'appello,

— in Luxembourg, to the Cour supérieure de Justice sitting as a court of civil appeal,

— in the Netherlands, to the gerechtshof,

— in the United Kingdom: 1. in England and Wales, to the High Court of Justice, or in the case of a maintenance judgment to the Magistrates' Court; 2. in Scotland, to the Court of Session, or in the case of a maintenance judgment to the Sheriff Court; 3. in Northern Ireland, to the High Court of Justice, or in the case of a maintenance judgment to the Magistrates' Court.’

Article 20

The following shall be substituted for Article 41 of the 1968 Convention:

‘Article 41 A judgment given on an appeal provided for in Article 40 may be contested only: — in Belgium, France, Italy, Luxembourg and the Netherlands, by an appeal in cassation, — in Denmark, by an appeal to the højesteret, with the leave of the Minister of Justice, — in the Federal Republic of Germany, by a Rechtsbeschwerde, — in Ireland, by an appeal on a point of law to the Supreme Court, — in the United Kingdom, by a single further appeal on a point of law.’

Article 21

The following shall be substituted for Article 44 of the 1968 Convention:

‘Article 44 An applicant who, in the State in which the judgment was given, has benefited from complete or partial legal aid or exemption from costs or expenses, shall be entitled, in the procedures provided for in Articles 32 to 35, to benefit from the most favourable legal aid or the most extensive exemption from costs or expenses provided for by the law, of the State addressed. An applicant who requests the enforcement of a decision given by an administrative authority in Denmark in respect of a maintenance order may, in the State addressed, claim the benefits referred to in the first paragraph if he presents a statement from the Danish Ministry of Justice to the effect that he fulfils the economic requirements to qualify for the grant of complete or partial legal aid or exemption from costs or expenses.’

Article 22

Article 46 (2) of the 1968 Convention is replaced by the following:

‘2. in the case of a judgment given in default, the original or a certified true copy of the document which establishes that the party in default was served with the document instituting the proceedings or with an equivalent document.’

Article 23

The following paragraph shall be added to Article 53 of the 1968 Convention:

‘In order to determine whether a trust is domiciled in the Contracting State whose courts are seised of the matter, the court shall apply its rules of private international law.’

Article 24

The following shall be inserted at the appropriate places in chronological order in the list of Conventions set out in Article 55 of the 1968 Convention:

— the Convention between the United Kingdom and the French Republic providing for the reciprocal enforcement of judgments in civil and commercial matters, with Protocol, signed at Paris on 18 January 1934,

— the Convention between the United Kingdom and the Kingdom of Belgium providing for the reciprocal enforcement of judgments in civil and commercial matters, with Protocol, signed at Brussels on 2 May 1934,

— the convention between the United Kingdom and the Republic of Italy for the reciprocal reciprocal recognition and enforcement of judgments in civil and commercial matters, signed at Bonn on 14 July 1960,

— the convention between the United Kingdom and the Republic of Italy for the reciprocal recognition and enforcement of judgments in civil and commercial matters, signed at Rome on 7 February 1964, with amending Protocol signed at Rome on 14 July 1970,

— the Convention between the United Kingdom and the Kingdom of the Netherlands providing for the reciprocal recognition and enforcement of judgments in civil matters, signed at The Hague on 17 November 1967.

Article 25

1. The following shall be substituted for Article 57 of the 1968 Convention:

‘Article 57 This Convention shall not affect any conventions to which the Contracting States are or will be parties and which, in relation to particular matters, govern jurisdiction or the recognition or enforcement of judgments. This Convention shall not affect the application of provisions which, in relation to particular matters, govern jurisdiction or the recognition or enforcement of judgments and which are or will be contained in acts of the institutions of the European Communities or in national laws harmonized in implementation of such acts.’

2. With a view to its uniform interpretation, paragraph 1 of Article 57 shall be applied in the following manner:

(a) the 1968 Convention as amended shall not prevent a court of a Contracting State which is a party to a convention on a particular matter from assuming jurisdiction in accordance with that Convention, even where the defendant is domiciled in another Contracting State which is not a party to that Convention. The court shall, in any event, apply Article 20 of the 1968 Convention as amended;

(b) a judgment given in a Contracting State in the exercise of jurisdiction provided for in a convention on a particular matter shall be recognized and enforced in the other Contracting States in accordance with the 1968 Convention as amended. Where a convention on a particular matter to which both the State of origin and the State addressed are parties lays down conditions for the recognition or enforcement of judgments, those conditions shall apply. In any event, the provisions of the 1968 Convention as amended which concern the procedures for recognition and enforcement of judgments may be applied.

Article 26

The following paragraph shall be added to Article 59 of the 1968 Convention:

‘However, a Contracting State may not assume an obligation towards a third State not to recognize a judgment given in another Contracting State by a court basing its jurisdiction on the presence within that State of property belonging to the defendant, or the seizure by the plaintiff of property situated there: 1. if the action is brought to assert or declare proprietary or possessory rights in that property, seeks to obtain authority to dispose of it, or arises from another issue relating to such property, or, 2. if the property constitutes the security for a debt which is the subject-matter of the action.’

Article 27

The following shall be substituted for Article 60 of the 1968 Convention:

‘Article 60 This Convention shall apply to the European territories of the Contracting States, including Greenland, to the French overseas departments and territories, and to Mayotte. The Kingdom of the Netherlands may declare at the time of signing or ratifying this Convention or at any later time, by notifying the Secretary-General of the Council of the European Communities, that this Convention shall be applicable to the Netherlands Antilles. In the absence of such declaration, proceedings taking place in the European territory of the Kingdom as a result of an appeal in cassation from the judgment of a court in the Netherlands Antilles shall be deemed to be proceedings taking place in the latter court. Notwithstanding the first paragraph, this Convention shall not apply to: 1. the Faroe Islands, unless the Kingdom of Denmark makes a declaration to the contrary, 2. any European territory situated outside the United Kingdom for the international relations of which the United Kingdom is responsible, unless the United Kingdom makes a declaration to the contrary in respect of any such territory. Such declarations may be made at any time by notifying the Secretary-General of the Council of the European Communities. Proceedings brought in the United Kingdom on appeal from courts in one of the territories referred to in subparagraph 2 of the third paragraph shall be deemed to be proceedings taking place in those courts. Proceedings which in the Kingdom of Denmark are dealt with under the law on civil procedure for the Faroe Islands (lov for Færøerne om rettens pleje) shall be deemed to be proceedings taking place in the courts of the Faroe Islands.’

Article 28

The following shall be substituted for Article 64 (c) of the 1968 Convention:

‘(c) any declaration received pursuant to Article 60;’.

TITLE III

ADJUSTMENTS TO THE PROTOCOL ANNEXED TO THE 1968 CONVENTION

Article 29

The following Articles shall be added to the Protocol annexed to the 1968 Convention:

‘ Article Va In matters relating to maintenance, the expression “court” includes the Danish administrative authorities. Article Vb In proceedings involving a dispute between the master and a member of the crew of a sea-going ship registered in Denmark or in Ireland, concerning remuneration or other conditions of service, a court in a Contracting State shall establish whether the diplomatic or consular officer responsible for the ship has been notified of the dispute. It shall stay the proceedings so long as he has not been notified. It shall of its own motion decline juridiction if the officer, having been duly notified, has exercised the powers accorded to him in the matter by a consular convention, or in the absence of such a convention, has, within the time allowed, raised any objection to the exercise of such jurisdiction. Article Vc Articles 52 and 53 of this Convention shall, when applied by Article 69 (5) of the Convention for the European Patent for the common market, signed at Luxembourg on 15 December 1975, to the provisions relating to “residence” in the English text of that Convention, operate as if “residence” in that text were the same as “domicile” in Articles 52 and 53. Article Vd Without prejudice to the jurisdiction of the European Patent Office under the Convention on the Grant of European Patents, signed at Munich on 5 October 1973, the courts of each Contracting State shall have exclusive jurisdiction, regardless of domicile, in proceedings concerned with the registration or validity of any European patent granted for that State which is not a Community patent by virtue of the provisions of Article 86 of the Convention for the European Patent for the common market, signed at Luxembourg on 15 December 1975.’

TITLE IV

ADJUSTMENTS TO THE 1971 PROTOCOL

Article 30

The following paragraph shall be added to Article 1 of the 1971 Protocol:

‘The Court of Justice of the European Communities shall also have jurisdiction to give rulings on the interpretation of the Convention on the accession of the Kingdom of Denmark, Ireland and the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland to the Convention of 27 September 1968 and to this Protocol.’

Article 31

The following shall be substituted for Article 2 (1) of the 1971 Protocol:

‘1. — in Belgium: la Cour de Cassation — het Hof van Cassatie and le Conseil d'Etat — de Raad van State, — in Denmark: højesteret, — in the Federal Republic of Germany: die obersten Gerichtshöfe des Bundes, — in France: la Cour de Cassation and le Conseil d'Etat, — in Ireland: the Supreme Court, — in Italy: la Corte Suprema di Cassazione, — in Luxembourg: la Cour supérieure de Justice when sitting as Cour de Cassation, — in the Netherlands: de Hoge Raad, — in the United Kingdom: the House of Lords and courts to which application has been made under the second paragraph of Article 37 or under Article 41 of the Convention;’.

Article 32

The following shall be substituted for Article 6 of the 1971 Protocol:

‘Article 6 This Protocol shall apply to the European territories of the Contracting States, including Greenland, to the French overseas departments and territories, and to Mayotte. The Kingdom of the Netherlands may declare at the time of signing or ratifying this Protocol or at any later time, by notifying the Secretary-General of the Council of the European Communities, that this Protocol shall be applicable to the Netherlands Antilles. Notwithstanding the first paragraph, this Protocol shall not apply to: 1. the Faroe Islands, unless the Kingdom of Denmark makes a declaration to the contrary, 2. any European territory situated outside the United Kingdom for the international relations of which the United Kingdom is responsible, unless the United Kingdom makes a declaration to the contrary in respect of any such territory. Such declarations may be made at any time by notifying the Secretary-General of the Council of the European Communities.’

Article 33

The following shall be substituted for Article 10 (d) of the 1971 Protocol:

‘(d) any declaration received pursuant to Article 6.’

TITLE V

TRANSITIONAL PROVISIONS

Article 34

1. The 1968 Convention and the 1971 Protocol, with the amendments made by this Convention, shall apply only to legal proceedings instituted and to authentic instruments formally. drawn up or registered after the entry into force of this Convention in the State of origin and, where recognition or enforcement of a judgment or authentic instrument is sought, in the State addressed.

2. However, as between the six Contracting States to the 1968 Convention, judgments given after the date of entry into force of this Convention in proceedings instituted before that date shall be recognized and enforced in accordance with the provisions of Title III of the 1968 Convention as amended.

3. Moreover, as between the six Contracting States to the 1968 Convention and the three States mentioned in Article 1 of this Convention, and as between those three States, judgments given after the date of entry into force of this Convention between the State of origin and the State addressed in proceedings instituted before that date shall also be recognized and enforced in accordance with the provisions of Title III of the 1968 Convention as amended if jurisdiction was founded upon rules which accorded with the provisions of Title II, as amended, or with provisions of a convention concluded between the State of origin and the State addressed which was in force when the proceedings were instituted.

Article 35

If the parties to a dispute concerning a contract had agreed in writing before the entry into force of this Convention that the contract was to be governed by the law of Ireland or of a part of the United Kingdom, the courts of Ireland or of that part of the United Kingdom shall retain the right to exercise jurisdiction in the dispute.

Article 36

For a period of three years from the entry into force of the 1968 Convention for the Kingdom of Denmark and Ireland respectively, jurisdiction in maritime matters shall be determined in these States not only in accordance with the provisions of that Convention but also in accordance with the provisions of paragraphs 1 to 6 following. However, upon the entry into force of the International Convention relating to the arrest of sea-going ships, signed at Brussels on 10 May 1952, for one of these States, these provisions shall cease to have effect for that State.

1. A person who is domiciled in a Contracting State may be sued in the courts of one of the States mentioned above in respect of a maritime claim if the ship to which the claim relates or any other ship owned by him has been arrested by judicial process within the territory of the latter State to secure the claim, or could have been so arrested there but bail or other security has been given, and either: (a) the claimant is domiciled in the latter State; or (b) the claim arose in the latter State; or (c) the claim concerns the voyage during which the arrest was made or could have been made; or (d) the claim arises out of a collision or out of damage caused by a ship to another ship or to goods or persons on board either ship, either by the execution or non-execution of a manoeuvre or by the non-observance of regulations; or (e) the claim is for salvage; or (f) the claim is in respect of a mortgage or hypothecation of the ship arrested.

2. A claimant may arrest either the particular ship to which the maritime claim relates, or any other ship which is owned by the person who was, at the time when the maritime claim arose, the owner of the particular ship. However, only the particular ship to which the maritime claim relates may be arrested in respect of the maritime claims set out in subparagraphs (o), (p) or (q) of paragraph 5 of this Article.

3. Ships shall be deemed to be in the same ownership when all the shares therein are owned by the same person or persons.

4. When in the case of a charter by demise of a ship the charterer alone is liable in respect of a maritime claim relating to that ship, the claimant may arrest that ship or any other ship owned by the charterer, but no other ship owned by the owner may be arrested in respect of such claim. The same shall apply to any case in which a person other than the owner of a ship is liable in respect of a maritime claim relating to that ship.

5. The expression ‘maritime claim’ means a claim arising out of one or more of the following: (a) damage caused by any ship either in collision or otherwise; (b) loss of life or personal injury caused by any ship or occurring in connection with the operation of any ship; (c) salvage; (d) agreement relating to the use or hire of any ship whether by charter-party or otherwise; (e) agreement relating to the carriage of goods in any ship whether by charter-party or otherwise; (f) loss of or damage to goods including baggage carried in any ship; (g) general average; (h) bottomry; (i) towage; (j) pilotage; (k) goods or materials wherever supplied to a ship for her operation or maintenance; (l) construction, repair or equipment of any ship or dock charges and dues; (m) wages of masters, officers or crew; (n) master's disbursements, including disbursements made by shippers, charterers or agents on behalf of a ship or her owner; (o) dispute as to the title to or ownership of any ship; (p) disputes between co-owners of any ship as to the ownership, possession, employment or earnings of that ship; (q) the mortgage or hypothecation of any ships

6. In Denmark, the expression ‘arrest’ shall be deemed as regards the maritime claims referred to in subparagraphs (o) and (p) of paragraph 5 of this Article, to include a ‘forbud’, where that is the only procedure allowed in respect of such a claim under Articles 646 to 653 of the law on civil procedure (lov om rettens pleje).

TITLE VI

FINAL PROVISIONS

Article 37

The Secretary-General of the Council of the European Communities shall transmit a certified copy of the 1968 Convention and of the 1971 Protocol in the Dutch, French, German and Italian languages to the Governments of the Kingdom of Denmark, Ireland and the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland.

The texts of the 1968 Convention and the 1971 Protocol, drawn up in the Danish, English and Irish languages, shall be annexed to this Convention (2). The texts drawn up in the Danish, English and Irish languages shall be authentic under the same conditions as the original texts of the 1968 Convention and the 1971 Protocol.

Article 38

This Convention shall be ratified by the signatory States. The instruments of ratification shall be deposited with the Secretary-General of the Council of the European Communities.

Article 39

This Convention shall enter into force, as between the States which shall have ratified it, on the first day of the third month following the deposit of the last instrument of ratification by the original Member States of the Community and one new Member State.

It shall enter into force for each new Member State which subsequently ratifies it on the first day of the third month following the deposit of its instrument of ratification.

Article 40

The Secretary-General of the Council of the European Communities shall notify the signatory-States of:

(a) the deposit of each instrument of ratification,

(b) the dates of entry into force of this Convention for the Contracting States.

Article 41

This Convention, drawn up in a single original in the Danish, Dutch, English, French, German, Irish and Italian languages, all seven texts being equally authentic, shall be deposited in the archives of the Secretariat of the Council of the European Communities. The Secretary-General shall transmit a certified copy to the Government of each signatory State.

Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne konvention. Zu Urkund dessen haben die unterzeichneten Bevollmächtigten ihre Unterschriften unter dieses Übereinkommen gesetzt. In witness whereof, the undersigned Plenipotentiaries have affixed their signatures below this Convention. En foi de quoi, les plénipotentiaires soussignés ont apposé leurs signatures au bas de la présente convention. Dá fhianú sin, chuir na Lánchumhachtaigh thíos-sínithe a lámh leis an g Coinbhinsiún seo. In fede di che, i plenipotenziari sottoscritti hanno apposto le loro firme in calce alla presente convenzione. Ten blijke waarvan de ondergetekende gevolmachtigden hun handtekening onder dit Verdrag hebben gesteld. Udfærdiget i Luxembourg, den niende oktober nitten hundrede og otteoghalvfjerds. Geschehen zu Luxemburg am neunten Oktober neunzehnhundertachtundsiebzig. Done at Luxembourg on the ninth day of October in the year one thousand nine hundred and seventy-eight. Fait à Luxembourg, le neuf octobre mil neuf cent soixante-dix-huit. Arna dhéanamh i Lucsamburg, an naoú lá de Dheireadh Fómhair sa bhliain míle naoi gcéad seachtó a hocht. Fatto a Lussemburgo, addì nove ottobre millenovecentosettantotto. Gedaan te Luxemburg, de negende oktober negentienhonderd achtenzeventig. Pour Sa Majesté le roi des Belges Voor Zijne Majesteit de Koning der Belgen For Hendes Majestæt Danmarks Dronning Für den Präsidenten der Bundesrepublik Deutschland Pour le président de la République française Thar ceann Uachtarán na hÉireann Per il presidente della Repubblica italiana Pour Son Altesse Royale le grand-duc de Luxembourg Voor Hare Majesteit de Koningin der Nederlanden For Her Majesty the Queen of the United Kingdom of Great Britain and Northern Ireland

(1) The date of entry into force of the Convention will be published in the Official Journal of the European Communities by the General Secretariat of the Council.

(2) See pages 17, 36 and 55 of this Official Journal.

KONVENTION om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager PRÆAMBEL DE HØJE KONTRAHERENDE PARTER I TRAKTATEN OM OPRETTELSE AF DET EUROPÆISKE ØKONOMISKE FÆLLESSKAB HAR — i ønsket om at gennemføre bestemmelserne i artikel 220 i nævnte traktat, hvorefter de har forpligter sig til at tilvejebringe en forenkling af formaliteterne vedrørende gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser, i bestræbelserne for inden for Fællesskabet at styrke retsbeskyttelsen for de der bosiddende personer, og ud fra den betragtning, at det med henblik herpå er nødvendigt at fastlægge deres retters internationale kompetence, at lette anerkendelsen af retsafgørelser og at indføre en hurtig procedure for at sikre fuldbyrdelsen af sådanne afgørelser samt af officielt bekræftede dokumenter og retsforlig — HANS MAJESTÆT BELGIERNES KONGE: Pierre HARMEL, udenrigsminister; PRÆSIDENTEN FOR FORBUNDSREPUBLIKKEN TYSKLAND: Willy BRANDT, vicekansler, udenrigsminister; PRÆSIDENTEN FOR DEN FRANSKE REPUBLIK: Michel DEBRÉ, udenrigsminister; PRÆSIDENTEN FOR DEN ITALIENSKE REPUBLIK: Giuseppe MEDICI, udenrigsminister; HANS KONGELIGE HØJHED STORHERTUGEN AF LUXEMBOURG: Pierre GRÉGOIRE, udenrigsminister; HENDES MAJESTÆT DRONNINGEN AF NEDERLANDENE: J.M.A.H. LUNS, udenrigsminister; ER BLEVET ENIGE OM FØLGENDE BESTEMMELSER: AFSNIT I ANVENDELSESOMRÅDE Artikel 1 Denne konvention finder anvendelse på borgerlige sager, herunder handelssager, uanset domsmyndighedens art. Den finder ikke anvendelse på: 1. fysiske personers retlige status samt deres rets- og handleevne, formueforholdet mellem ægtefæller samt arv efter loven eller testamente; 2. konkurs, akkord og andre lignende ordninger; 3. social sikring; 4. voldgift. AFSNIT II KOMPETENCE Afdeling 1 Almindelige bestemmelser Artikel 2 Med forbehold af bestemmelserne i denne konvention skal personer, der har bopæl på en kontraherende stats område, uanset deres nationalitet, sagsøges ved retterne i denne stat. Personer, som ikke er statsborgere i den stat, hvor de har bopæl, er undergivet de kompetenceregler, der gælder for landets egne statsborgere. Artikel 3 Personer, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan kun sagsøges ved retterne i en anden kontraherende stat i medfør af de regler, der er fastsat i afdeling 2-6 i dette afsnit. I særdeleshed kan følgende bestemmelser ikke gøres gældende imod dem: — i Belgien: artikel 15 i Borgerlig Lovbog (Code civil) og bestemmelserne i artikel 52, 52 bis og. 53 i værnetingsloven af 25. marts 1976 (loi sur la compétence); — Forbundsrepublikken Tyskland: artikel 23 i civilprocesloven (Zivilprozeßordnung); — i Frankrig: artikel 14 og 15 i Borgerlig Lovbog (Code civil); — i Italien: artikel 2 og artikel 4, nr. 1 og 2, i civilprocesloven (Codice di procedura civile); — i Luxembourg: artikel 14 og 15 i Borgerlig Lovbog (Code civil); — i Nederlandene: artikel 126, stk. 3, og artikel 127 i civilprocesloven (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering). Artikel 4 Såfremt sagsøgte ikke har bopæl på en kontraherende stats område, afgøres retternes kompetence i hver enkelt kontraherende stat efter statens egen lovgivning, dog med forbehold af bestemmelserne i artikel 16. Over for en sagsøgt, der ikke har bopæl på en kontraherende stats område, kan enhver, der har bopæl på en kontraherende stats område, uanset sin nationalitet, i lighed med landets egne statsborgere påberåbe sig de kompetenceregler, som gælder der, herunder navnlig de regler, der er nævnt i artikel 3, stk. 2. Afdeling 2 Specielle kompetenceregler Artikel 5 En person, dér har bopæl på en kontraherende stats område, kan sagsøges i en anden kontraherende stat: 1. i sager om kontraktforhold, ved retten på det sted, hvor den forpligtelse, der ligger til grund for sagen, er opfyldt eller skal opfyldes; 2. i sager om underholdspligt, ved retten på det sted, hvor den berettigede har sin bopæl eller sit sædvanlige opholdssted; 3. i sager om erstatning uden for kontrakt, ved retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået; 4. i sager, i hvilke der påstås erstatning eller genoprettelse af en tidligere tilstand i anledning af en strafbar handling, ved den ret, hvor straffesagen er anlagt, såfremt denne ret i henhold til den nationale lovgivning kan påkende borgerlige krav; 5. i sager vedrørende driften af en filial, et agentur eller en lignende virksomhed, ved retten på det sted, hvor virksomheden er beliggende. Artikel 6 En person, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan endvidere sagsøges: 1. såfremt der er flere sagsøgte, ved retten i den retskreds, hvor en af de sagsøgte har bopæl; 2. som tredjemand i sager om opfyldelse af en forpligtelse eller ved intervention, ved den ret, hvor den oprindelige sag er anlagt, medmindre denne kun er anlagt for at unddrage sagsøgte hans almindelige værneting; 3. i sager om modfordringer, der udspringer af den samme kontrakt eller det samme forhold, som hovedfordringen støttes på, ved den ret hvor sagen om hovedfordringen er indbragt. Afdeling 3 Kompetence i forsikringssager Artikel 7 I forsikringssager afgøres kompetencen efter bestemmelserne i denne afdeling, dog med forbehold af artikel 4 og artikel 5, nr. 5. Artikel 8 En forsikringsgiver, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan sagsøges enten ved retterne i denne stat eller i en anden kontraherende stat ved retten på det sted, hvor forsikringstageren har bopæl, eller i tilfælde, hvor flere forsikringsgivere er sagsøgt, ved retterne i en kontraherende stat, hvor en af de sagsøgte har bopæl. Såfremt den lovgivning, der gælder for vedkommende ret, indeholder bestemmelser om en sådan kompetence, kan forsikringsgiveren endvidere i en anden kontraherende stat end den, hvor han har bopæl, sagsøges ved retten i den kreds, hvor den person, som har formidlet afslutningen af forsikringsaftalen, har bopæl, når denne bopæl er anført i forsikringspolicen eller forsikringsbegæringen. En forsikringsgiver, som uden at have bopæl på en kontraherende stats område, har en filial eller et agentur i en af disse stater, anses for at have bopæl på denne stats område i sager vedrørende driften af den pågældende filial eller det pågældende agentur. Artikel 9 I sager om ansvarsforsikring eller forsikring af fast ejendom kan forsikringsgiveren endvidere sagsøges ved retten på det sted, hvor skadetilføjelsen er foregået. Det samme gælder, når fast ejendom og løsøre er omfattet af samme forsikringsaftale og genstand for samme skadestilfælde. Artikel 10 I sager om ansvarsforsikring kan forsikringsgiveren endvidere sagsøges ved den ret, hvor skadelidte har anlagt sag mod den sikrede, såfremt den lovgivning, der gælder for denne ret, indeholder hjemmel dertil. Bestemmelserne i artikel 7, 8 og 9 finder: anvendelse i tilfælde, hvor skadelidte anlægger sag direkte mod forsikringsgiveren, såfremt der er hjemmel for et direkte sagsanlæg. Såfremt lovgivningen om et sådant direkte sagsanlæg indeholder hjemmel til at inddrage forsikringstageren eller den sikrede i sagen, er den samme ret også kompetent i forhold til disse personer. Artikel 11 Med forbehold af bestemmelserne i artikel 10, stk. 3, kan forsikringsgiveren kun anlægge sag ved retterne i den kontraherende stat, på hvis område sagsøgte har bopæl, hvad enten sagsøgte er forsikringstager, sikret eller begunstiget. Bestemmelserne i denne afdeling berører ikke retten til at fremsætte modfordringer ved den ret, der behandler det oprindelige krav i overensstemmelse med bestemmelserne i denne afdeling. Artikel 12 Bestemmelserne i denne afdeling kan kun fraviges ved aftale: 1. såfremt denne er indgået, efter at tvisten er opstået, eller 2. såfremt aftalen giver forsikringstageren, den sikrede eller den begunstigede ret til at anlægge sag ved andre retter end dem, der er nævnt i denne afdeling, eller 3. såfremt aftalen er indgået mellem en forsikringstager og en forsikringsgiver, der har bopæl i samme kontraherende stat, med det formål, at retterne i denne stat skal være kompetente også i tilfælde af, at skadetilføjelsen er foregået i udlandet, medmindre en sådan aftale ikke er tilladt efter lovgivningen i den pågældende stat. Afdeling 4 Kompetence ved visse former for kreditkøb og lån Artikel 13 I sager om køb om løsøregenstande, hvor købesummen skal betales i rater, eller om lån, der skal tilbagebetales i rater og er direkte bestemt til finansiering af køb af sådanne genstande, afgøres kompetencen efter bestemmelserne i denne afdeling, dog med forbehold af artikel 4 og artikel 5, nr. 5. Artikel 14 En sælger eller en långiver, der har bopæl på en kontraherende stats område, kan sagsøges enten ved retterne i den pågældende stat, eller ved retterne i den kontraherende stat, på hvis område køberen eller låntageren har bopæl. Sælgeren kan kun anlægge sag mod køberen, og långiveren kan kun anlægge sag mod låntageren, ved retterne i den stat, på hvis område sagsøgte har bopæl. Disse bestemmelser berører ikke retten til at fremsætte modfordringer ved den ret, der behandler det oprindelige krav i overensstemmelse med bestemmelserne i denne afdeling. Artikel 15 Bestemmelserne i denne afdeling kan kun fraviges ved aftale: 1. såfremt denne er indgået efter at tvisten er opstået, eller 2. såfremt aftalen giver køberen eller låntageren ret til at anlægge sag ved andre retter end dem, der er nævnt i denne afdeling, eller 3. såfremt aftalen er indgået mellem en køber og en sælger eller mellem en låntager og en långiver, der har bopæl eller sædvanligt opholdssted i samme kontraherende stat, og aftalen tillægger retterne i denne stat kompetence, medmindre en sådan aftale ikke er tilladt efter lovgivningen i den pågældende stat. Afdeling 5 Enekompetence Artikel 16 Enekompetente, uden hensyn til bopæl, er: 1. i sager om rettigheder over fast ejendom samt om leje eller forpagtning af fast ejendom, retterne i den kontraherende stat, hvor ejendommen er beliggende; 2. i sager om gyldighed, ugyldighed eller opløsning af selskaber eller juridiske personer, der har deres hjemsted på en kontraherende stats område, eller om beslutninger truffet af disses organer, retterne i den pågældende stat; 3. i sager om gyldigheden af indførelse i offentlige registre, retterne i den kontraherende stat, på hvis område registrene føres; 4. i sager om registrering eller gyldighed af patenter, varemærker, mønstre og modeller samt andre lignende rettigheder, der medfører deponering eller registrering, retterne i den kontraherende stat, på hvis område der er ansøgt om deponering eller registering, eller hvor deponering eller registering er foretaget eller ifølge bestemmelserne i en international konvention anses for at være foretaget; 5. i sager om fuldbyrdelse af retsafgørelser, retterne i den kontraherende stat, hvor fuldbyrdelsesstedet er beliggende. Afdeling 6 Aftaler om kompetence Artikel 17 Såfremt parterne i tilfælde, hvor mindst én af dem har bopæl på en kontraherende stats område, ved en skriftlig aftale eller ved en mundtlig aftale, der er skriftligt bekræftet, har vedtaget, at en ret eller retterne i en kontraherende stat skal være kompetente til at påkende allerede opståede tvister eller fremtidige tvister i anledning af et bestemt retsforhold, er alene denne ret eller retterne i den pågældende stat kompetente. Aftaler om retternes kompetence er ugyldige, såfremt de strider mod bestemmelserne i artikel 12 og 15, eller såfremt de udelukker kompetencen for de retter, som i medfør af artikel 16 er enekompetente. Såfremt aftalen om retternes kompetence kun er indgået til fordel for én af parterne, bevarer denne retten til at anlægge sag ved enhver anden ret, der er kompetent efter denne konvention. Artikel 18 For så vidt retten i en kontraherende stat ikke allerede er kompetent i medfør af andre bestemmelser i denne konvention, bliver den kompetent, når sagsøgte giver møde for den. Denne regel finder ikke anvendelse, såfremt sagsøgte kun giver møde for at bestride rettens kompetence, eller såfremt en anden ret i medfør af artikel 16 er enekompetent. Afdeling 7 Prøvelse af kompetencen og af sagens antagelse til påkendelse Artikel 19 En ret i en kontraherende stat, for hvilken der som det væsentligste indbringes en retsvist, der i medfør af artikel 16 henhører under en i en anden kontraherende stat beliggende rets enekompetence, skal på embeds vegne erklære sig inkompetent. Artikel 20 Såfremt en sagsøgt, der har bopæl på en kontraherende stats område, er sagsøgt ved en ret i en anden kontraherende stat, men ikke giver møde, skal den pågældende ret på embeds vegne erklære sig inkompetent, såfremt den ikke er kompetent efter reglerne i denne konvention. Retten skal udsætte påkendelsen, indtil det er fastslået, at sagsøgte har haft mulighed for at modtage sagens indledende processkrift i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen, eller at alle hertil fornødne foranstaltninger har været truffet. Bestemmelserne i artikel 15 i Haager-konventionen af 15. november 1965 om forkyndelse i udlandet af retslige og udenretslige dokumenter i sager om civile eller kommercielle spørgsmål træder i stedet for bestemmelserne i foregående stykke, såfremt det indledende processkrift i sagen skal fremsendes i medfør af nævnte konvention. Afdeling 8 Litispendens og indbyrdes sammenhængende krav Artikel 21 Såfremt krav, der har samme genstand og hviler på samme grundlag, fremsættes mellem de samme parter for retter i forskellige kontraherende stater, skal enhver anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, på embeds vegne erklære sig inkompetent til fordel for denne ret. Den ret, som herefter skulle erklære sig inkompetent, kan udsætte afgørelsen, såfremt den anden rets kompetence bestrides. Artikel 22 Såfremt krav, som er indbyrdes sammenhængende, fremsættes for retter i forskellige kontraherende stater, og sagerne verserer for disse retter i første instans, kan. enhver anden ret end den, ved hvilken sagen først er anlagt, udsætte afgørelsen. Denne ret kan ligeledes på begæring af en af parterne erklære sig inkompetent, forudsat at dens lovgivning tillader forening af indbyrdes sammenhængende krav, og at den ret, ved hvilken sagen først er anlagt, er kompetent til at påkende begge krav. Ved indbyrdes sammenhængende krav forstås i denne artikel krav, der er så snævert forbundne, at det er ønskeligt at behandle og påkende dem samtidigt for at undgå uforenelige afgørelser i tilfælde af, at kravene blev påkendt hver for sig. Artikel 23 Såfremt kravene henhører under flere retters enekompetence, skal enhver anden ret, end den ved hvilken sagen først er anlagt, erklære sig inkompetent til fordel for denne ret. Afdeling 9 Foreløbige, herunder sikrende retsmidler Artikel 24 De foreløbige, herunder sikrende retsmidler, der er fastsat i en kontraherende stats lovgivning, kan kræves anvendt af den pågældende stats retslige myndigheder, selv om en ret i en anden kontraherende stat i medfør af denne konvention er kompetent til at påkende sagens realitet. AFSNIT III ANERKENDELSE OG FULDBYRDELSE Artikel 25 I denne konvention forstås ved »retsafgørelse« enhver afgørelse truffet af en ret i en kontraherende stat, uanset hvorledes den betegnes, såsom dom, kendelse eller fuldbyrdelsesordre, herunder justitssekretærens fastsættelse af sagsomkostninger. Afdeling 1 Anerkendelse Artikel 26 Retsafgørelser, der er truffet i en kontraherende stat, skal anerkendes i de øvrige kontraherende stater, uden at der stilles krav om anvendelse af en særlig fremgangsmåde. Bestrides et krav, kan en berettiget part, der som det væsentligste påberåber sig anerkendelsen, efter fremgangsmåden i afdeling 2 og 3 i dette afsnit få fastslået, at retsafgørelsen skal anerkendes. Gøres anerkendelsen gældende under en verserende sag ved en ret i en kontraherende stat, og har anerkendelsen betydning for afgørelsen, er denne ret kompetent til at afgøre spørgsmålet om anerkendelse. Artikel 27 En retsafgørelse kan ikke anerkendes: 1. såfremt en anerkendelse vil stride mod grundlæggende retsprincipper i den stat, som begæringen rettes til; 2. såfremt det indledende processkrift i sagen ikke forskriftsmæssigt er blevet forkyndt for eller meddelt den udeblevne sagsøgte i så god tid, at han har kunnet varetage sine interesser under sagen; 3. såfremt afgørelsen er uforenelig med en afgørelse mellem de samme parter truffet i den stat, som begæringen rettes til; 4. såfremt retten i domsstaten ved, sin afgørelse har afgjort et præjudicielt spørgsmål om fysiske personers retlige status eller deres rets- og handleevne, om formueforholdet mellem ægtefæller eller om arv efter loven eller testamente i modstrid med en bestemmelse i den internationale privatret i den stat, som begæringen rettes til, medmindre afgørelsen fører til samme resultat som i det tilfælde, hvor bestemmelserne i sidstnævnte stats internationale privatret havde været anvendt. Artikel 28 En retsafgørelse kan endvidere ikke anerkendes, såfremt bestemmelserne i afsnit II, afdeling 3, 4 og 5, er tilsidesat, eller der foreligger tilfælde, som omfattes af artikel 59. Ved prøvelsen af de i foranstående stykke nævnte kompetenceregler er den myndighed, som begæringen rettes til, bundet af de faktiske omstændigheder, på hvilke retten i domsstaten har støttet sin kompetence. Med forbehold af bestemmelserne i stk. 1 kan kompetencen for retterne i domsstaten ikke efterprøves; kompetencereglerne er ikke omfattet af de i artikel 27, nr. 1, omhandlede grundlæggende retsprincipper. Artikel 29 Den udenlandske retsafgørelse kan i intet tilfælde efterprøves med hensyn til sagens realitet. Artikel 30 Gøres anerkendelse af en afgørelse, der er truffet i en kontraherende stat, gældende ved en ret i en anden kontraherende stat, kan denne udsætte sagen, såfremt afgørelsen er blevet anfægtet ved ordinær appel eller genoptagelse. Afdeling 2 Fuldbyrdelse Artikel 31 De i en kontraherende stat trufne retsafgørelser, som er eksigible i den pågældende stat, kan fuldbyrdes i en anden kontraherende stat, når de på begæring af en berettiget part er forsynet med fuldbyrdelsespåtegning i sidstnævnte stat. Artikel 32 Begæringen skal fremsættes: — i Belgien, over for »tribunal de premiere instance« eller »rechtbank van eerste aanleg«; — i Forbundsrepublikken Tyskland, over for formanden for et »Kammer des Landgerichts«; — i Frankrig, over for præsidenten for »tribunal de grande instance«; — i Italien, over for »corte d'appello«; — i Luxembourg, over for præsidenten for »tribunal d'arrondissement«; — i Nederlandene, over for præsidenten for »arrondissementsrechtbank«. Rettens stedlige kompetence afgøres efter den parts bopæl, mod hvem fuldbyrdelsen begæres. Såfremt denne part ikke har bopæl på den stats område, som begæringen rettes til, er stedet for fuldbyrdelsen afgørende for kompetencen. Artikel 33 Fremgangsmåden ved fremsættelse af begæringen afgøres efter lovgivningen i den stat, som begæringen rettes til. Den, som fremsætter begæringen, skal vælge en processuel bopæl i retskredsen for den ret, som begæringen er indgivet til. Såfremt lovgivningen i den stat, som begæringen rettes til, ikke har regler om et sådant valg af bopæl, skal den, som fremsætter begæringen, udpege en procesfuldmægtig. De dokumenter, som er nævnt i artikel 46 og 47, skal vedlægges begæringen. Artikel 34 Den ret, som behandler begæringen, skal træffe sin afgørelse snarest muligt, uden at den part, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, på dette tidspunkt af sagens behandling kan fremsætte bemærkninger over for retten. Begæringen kan kun afslås af en af de i artikel 27 og -28 anførte grunde. Den udenlandske afgørelse kan i intet tilfælde efterprøves med hensyn til sagens realitet. Artikel 35 Justitssekretæren drager omsorg for, at den, der har fremsat begæringen, straks og på den måde, der er foreskrevet i lovgivningen i den stat, begæringen er rettet til, får underretning om den afgørelse, der er truffet vedrørende begæringen. Artikel 36 Såfremt fuldbyrdelse tillades, kan den part, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, anfægte afgørelsen ved appel eller genoptagelse inden en måned efter, at afgørelsen er forkyndt. Såfremt den pågældende part har bopæl i en anden kontraherende stat end den, hvor afgørelsen, der tillader fuldbyrdelse, er truffet, er fristen for appel eller genoptagelse to måneder og løber fra den dag, hvor afgørelsen er blevet forkyndt for ham personligt eller på hans bopæl. Denne frist kan ikke forlænges på grund af afstanden. Artikel 37 Appel skal ske, og begæring om genoptagelse skal indgives i overensstemmelse med reglerne om kontradiktorisk procedure: — i Belgien, til »tribunal de première instance« eller »rechtbank van eerste aanleg«; — i Forbundsrepublikken Tyskland, til »Oberlandesgericht«; — i Frankrig, til »cour d'appel«; — i Italien, til »corte d'appello«; — i Luxembourg, til »Cour supérieure de Justice« som appelinstans i borgerlige sager; — i Nederlandene, til »arrondissementsrechtbank«. Afgørelsen i appel- eller genoptagelsessagen kan kun anfægtes ved en kassationsappel og i Forbundsrepublikken Tyskland ved en »Rechtsbeschwerde«. Artikel 38 Den ret, der behandler appel- eller genoptagelsessagen, kan efter begæring fra den part, som har indbragt sagen, udsætte sin afgørelse, såfremt den udenlandske afgørelse i domsstaten er anfægtet ved ordinær appel eller genoptagelse, eller såfremt fristen herfor endnu ikke er udløbet; i sidstnævnte tilfælde kan retten fastsætte en frist for iværksættelse af appel eller indgivelse af begæring om genoptagelse. Den pågældende ret kan endvidere gøre fuldbyrdelsen betinget af, at der stilles en sikkerhed, som fastsættes af retten. Artikel 39 Så længe den i artikel 36 fastsatte frist for appel eller genoptagelse ikke er udløbet, og så længe der ikke er truffet afgørelse i appel- eller genoptagelsessagen, kan der kun anvendes sikrende retsmidler vedrørende den parts formuegoder, mod hvem fuldbyrdelsen begæres. Den afgørelse, der tillader fuldbyrdelse, giver også hjemmel til at anvende sådanne retsmidler. Artikel 40 Såfremt begæringen afslås, kan ansøgeren appellere eller indgive begæring om genoptagelse: — i Belgien, til »cour d'appel« eller »hof van beroep«; — i Forbundsrepublikken Tyskland, til »Oberlandesgericht«; — i Frankrig, til »cour d'appel«; — i Italien, til »corte d'appello«; — i Luxembourg, til »Cour supérieure de Justice« som appelinstans i borgerlige sager; — i Nederlandene, til »gerechtshof«. Den part, mod hvem fuldbyrdelsen begæres, skal tilsiges til at give møde ved den ret, for hvilken appel- eller genoptagelsessagen er indbragt. Såfremt han ikke giver møde, finder bestemmelserne i artikel 20, stk. 2 og 3, anvendelse, selv om den pågældende part ikke har bopæl på en kontraherende stats område. Artikel 41 Den afgørelse, der træffes i den i artikel 40 nævnte appel- eller genoptagelsessag, kan kun anfægtes ved en kassationsappel og i Forbundsrepublikken Tyskland ved en »Rechtsbeschwerde«. Artikel 42 Såfremt der ved den udenlandske afgørelse er taget stilling til flere krav, og fuldbyrdelse ikke kan tillades for så vidt angår dem alle, skal retten tillade fuldbyrdelse af et eller flere af dem. Den, som fremsætter begæringen, kan begære delvis fuldbyrdelse. Artikel 43 Udenlandske retsafgørelser, hvorved der fastsættes en tvangsbøde, er kun eksigible i den stat, som begæringen rettes til, såfremt bødens størrelse er endeligt fastsat af retterne i domsstaten. Artikel 44 Har den, som fremsætter begæringen, haft fri proces i den stat, hvor afgørelsen er truffet, er han uden videre berettiget til fri proces i forbindelse med den i artikel 32-35 omhandlede fremgangsmåde. Artikel 45 Det kan ikke pålægges den part, som i en kontraherende stat begærer fuldbyrdelse af en retsafgørelse, der er truffet i en anden kontraherende stat, at stille sikkerhed eller depositum af nogen art med den begrundelse, at han er udlænding eller ikke har bopæl eller ophold i det pågældende land. Afdeling 3 Fælles bestemmelser Artikel 46 Den part, der søger anerkendelse af en retsafgørelse eller begærer fuldbyrdelse af en sådan, skal fremlægge: 1. en genpart af afgørelsen, der opfylder de nødvendige betingelser med hensyn til godtgørelse af dens ægthed; 2. hvor det drejer sig om en udeblivelsesdom, det originale dokument eller en bekræftet genpart, hvoraf det fremgår, at det indledende processkrift i sagen er blevet forkyndt for eller meddelt den udeblevne part. Artikel 47 Den part, der begærer fuldbyrdelse, skal endvidere fremlægge: 1. et dokument, hvoraf det fremgår, at retsafgørelsen efter domsstatens lovgivning er eksigibel og er forkyndt; 2. i givet fald ét dokument, der godtgør, at der er meddelt ansøgeren fri proces i domsstaten. Artikel 48 Såfremt de i artikel 46, nr. 2, og artikel 47, nr. 2, nævnte dokumenter ikke fremlægges, kan retten fastsætte en frist for deres tilvejebringelse eller anerkende tilsvarende dokumenter eller, såfremt den anser sagen for tilstrækkeligt oplyst, fritage for kravet om en sådan fremlæggelse. Såfremt retten kræver det, skal der foretages en oversættelse af dokumenterne; oversættelsen skal bekræftes af en person, der er bemyndiget hertil i en af de kontraherende stater. Artikel 49 Der kræves ingen legalisering eller opfyldelse af tilsvarende formalitet med hensyn til de i artikel 46, 47 og artikel 48, andet afsnit, nævnte dokumenter eller eventuelle procesfuldmagter. AFSNIT IV OFFICIELT BEKRÆFTEDE DOKUMENTER OG RETSFORLIG Artikel 50 Officielt bekræftede dokumenter, der er udstedt og eksigible i en kontraherende stat, skal efter begæring forsynes med fuldbyrdelsespåtegning i en anden kontraherende stat i overensstemmelse med den i artikel 31 og følgende fastsatte fremgangsmåde. Begæringen kan kun afslås, såfremt en fuldbyrdelse af det officielt bekræftede dokument vil stride mod grundlæggende retsprincipper i den stat, som begæringen rettes til. Det fremlagte dokument skal med hensyn til godtgørelse af dets ægthed opfylde de betingelser, der stilles i den stat, hvor dokumentet er udstedt. Bestemmelserne i afsnit III, afdeling 3, finder anvendelse i givet fald. Artikel 51 Forlig, der er indgået for retten under en retssag, og som er eksigible i den stat, hvor de er indgået, kan fuldbyrdes i den stat, som begæringen rettes til, på samme betingelser som officielt bekræftede dokumenter. AFSNIT V ALMINDELIGE BESTEMMELSER Artikel 52 Ved afgørelsen af, om en part har en bopæl i den kontraherende stat, for hvis domstole sagen er indbragt, skal retten anvende denne stats interne lovgivning. Har en part ikke bopæl i den stat, ved hvis retter sagen er anlagt, skal retten ved afgørelsen af, om parten har bopæl i en anden kontraherende stat, anvende sidstnævnte stats lovgivning. Såfremt en parts bopæl efter lovgivningen i det land, hvor han er statsborger, afhænger af en anden persons bopæl eller en myndigheds hjemsted, skal denne stats lovgivning dog anvendes ved afgørelsen af, hvor parten har bopæl. Artikel 53 Selskabers og juridiske personers hjemsted skal ved anvendelsen af denne konvention ligestilles med fysiske personers bopæl. Ved afgørelsen af, hvor dette hjemsted er beliggende, skal retten dog anvende de internationale privatretlige regler, som gælder for den. AFSNIT VI OVERGANGSBESTEMMELSER Artikel 54 Bestemmelserne i denne konvention finder kun anvendelse på retssager, der er anlagt, og på officielt bekræftede dokumenter, der er udstedt efter konventionens ikrafttræden. Retsafgørelser, som er truffet efter denne konventions ikrafttrædelsesdato i sager, der er anlagt før dette tidspunkt, skal dog anerkendes og fuldbyrdes efter bestemmelserne i afsnit III, såfremt de anvendte kompetenceregler er i overensstemmelse med de regler, der er fastsat i afsnit II eller i en konvention, der, da sagen blev anlagt, var gældende mellem domsstaten og den stat, som begæringen er rettet til. AFSNIT VII FORHOLDET TIL ANDRE KONVENTIONER Artikel 55 Med forbehold af bestemmelserne i artikel 54, stk. 2, og artikel 56 træder denne konvention, for så vidt angår de stater, der er parter i den, i stedet for følgende konventioner, der er indgået mellem to eller flere af disse stater: — konventionen mellem Belgien og Frankrig om retternes kompetence samt gyldighed og fuldbyrdelse af retsafgørelser, voldgiftskendelser og officielt bekræftede dokumenter, undertegnet i Paris den 8. juli 1899; — konventionen mellem Belgien og Nederlandene om retternes stedlige kompetence, om konkurs samt om gyldighed og fuldbyrdelse af retsafgørelser, voldgiftskendelser og officielt bekræftede dokumenter, undertegnet i Bruxelles den 28. marts 1925; — konventionen mellem Frankrig og Italien om fuldbyrdelse af domme i civile og kommercielle sager, undertegnet i Rom den 3. juni 1930; — konventionen mellem Tyskland og Italien om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i civile og kommercielle sager, undertegnet i Rom den 9. marts 1936; — konventionen mellem Forbundsrepublikken Tyskland og kongeriget Belgien om gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse i civile og kommercielle sager af retsafgørelser, voldgiftskendelser og officielt bekræftede dokumenter, undertegnet i Bonn den 30. juni 1958; — konventionen mellem kongeriget Nederlandene og Den italienske Republik om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i civile og kommercielle sager, undertegnet i Rom den 17. april 1959; — konventionen mellem kongeriget Belgien og Den italienske Republik om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og andre eksigible dokumenter i civile og kommercielle sager, undertegnet i Rom den 6. april 1962; — konventionen mellem kongeriget Nederlandene og Forbundsrepublikken Tyskland om gensidig anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser og andre eksigible dokumenter i civile og kommercielle sager, undertegnet i Haag den 30. august 1962, og for så vidt den er i kraft: — traktaten mellem Belgien, Nederlandene og Luxembourg om retternes kompetence, om konkurs samt om gyldighed og fuldbyrdelse af retsafgørelser, voldgiftskendelser og officielt bekræftede dokumenter, undertegnet i Bruxelles den 24. november 1961. Artikel 56 Den traktat og de konventioner, der er nævnt i artikel 55, bevarer deres gyldighed på de sagsområder, hvor denne konvention ikke finder anvendelse. De bevarer ligeledes deres gyldighed for så vidt angår retsafgørelser, der er truffet, og officielt bekræftede dokumenter, der er udstedt før denne konventions ikrafttræden. Artikel 57 Denne konvention berører ikke konventioner, som de kontraherende stater har tiltrådt eller vil tiltræde, og som på særlige områder fastsætter regler for retternes kompetence samt for anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser. Artikel 58 Bestemmelserne i denne konvention berører ikke rettigheder, der er indrømmet schweiziske statsborgere ved den mellem Frankrig og Det schweiziske Edsforbund den 15. juli 1869 indgåede konvention om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af domme i borgerlige sager. Artikel 59 Denne konvention er ikke til hinder for, at en kontraherende stat inden for rammerne af en konvention om anerkendelse og fuldbyrdelse af domme over for en tredjestat forpligter sig til ikke at anerkende en retsafgørelse, som i en anden kontraherende stat er truffet mod en sagsøgt, der har sin bopæl eller sit sædvanlige opholdssted på denne tredjestats område, såfremt afgørelsen i et af de i artikel 4 nævnte tilfælde kun har kunnet støttes på en af de kompetenceregler, som er nævnt i artikel 3, andet afsnit. AFSNIT VIII AFSLUTTENDE BESTEMMELSER Artikel 60 Denne konvention gælder for de kontraherende staters europæiske områder, for de franske oversøiske departementer og for de franske oversøiske territorier. Kongeriget Nederlandene kan i forbindelse med undertegnelsen eller ratifikationen af denne konvention eller på ethvert senere tidspunkt ved en meddelelse til generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber erklære, at denne konvention skal gælde for Surinam og De nederlandske Antiller. Såfremt der ikke afgives en sådan erklæring med hensyn til De nederlandske Antiller, anses retssager, der verserer inden for kongerigets europæiske område som følge af en kassationsappel vedrørende afgørelser truffet af retterne på De nederlandske Antiller, som sager, der verserer for disse retter. Artikel 61 Denne konvention skal ratificeres af signatarstaterne. Ratifikationsdokumenterne skal deponeres hos generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber. Artikel 62 Denne konvention træder i kraft den første dag i den tredje måned, der følger efter deponeringen af det sidste ratifikationsdokument. Artikel 63 De kontraherende stater anerkender, at enhver stat, som bliver medlem af Det europæiske økonomiske Fællesskab, skal erklære sig indforstået med, at denne konvention anvendes som grundlag for de forhandlinger, der er nødvendige for, mellem de kontraherende stater og den pågældende stat, at sikre gennemførelsen af artikel 220, sidste stykke, i traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab. De nødvendige tilpasninger kan fastsættes i en særlig konvention mellem de kontraherende stater på den ene side og den pågældende stat på den anden side. Artikel 64 Generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber giver signatarstaterne meddelelse om: a) deponeringen af ethvert ratifikationsdokument; b) datoen for denne konventions ikrafttræden; c) erklæringer modtaget i henhold til artikel 60, andet afsnit; d) erklæringer modtaget i henhold til artikel IV i protokollen; e) meddelelser i henhold til artikel VI i protokollen. Artikel 65 Den protokol, der efter fælles aftale mellem de kontraherende stater er knyttet som bilag til denne konvention, udgør en integrerende del af konventionen. Artikel 66 Denne konvention er indgået for ubegrænset tid. Artikel 67 Enhver kontraherende stat kan fremsætte anmodning om ændring af denne konvention. I så fald indkalder formanden for Rådet for De europæiske Fællesskaber til en konference med henblik på ændring af konventionen. Artikel 68 Denne konvention, udfærdiget i ét eksemplar på fransk, italiensk, nederlandsk og tysk, hvilke fire tekster har samme gyldighed, deponeres i arkiverne i sekretariat for Rådet for De europæiske Fællesskabet. Generalsekretæren fremsender en bekræftet genpart til hver af signatarstaternes regeringer. Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne konvention. Udfærdiget i Bruxelles, den syvogtyvende september nitten hundrede og otteogtres. For Hans Majestæt belgiernes konge, Pierre HARMEL For præsidenten for Forbundsrepublikken Tyskland, Willy BRANDT For præsidenten for Den franske Republik, Michel DEBRÉ For præsidenten for Den italienske Republik, Giuseppe MEDICI For Hans kongelige Højhed storhertugen af Luxembourg, Pierre GRÉGOIRE For Hendes Majestæt dronningen af Nederlandene, J.M.A.H. LUNS PROTOKOL De høje kontraherende parter er blevet enige om følgende bestemmelser, der knyttes som bilag til konventionen: Artikel I Enhver person, der har bopæl i Luxembourg, og som i henhold til artikel 5, nr. 1, sagsøges ved en ret i en anden kontraherende stat, kan gøre indsigelse mod den pågældende rets kompetence. Såfremt sagsøgte ikke giver måde, skal denne ret på embeds vegne erklære sig for inkompetent. Enhver aftale om kompetence som nævnt i artikel 17 får kun gyldighed for en - person, der har bopæl i Luxembourg, såfremt den pågældende udtrykkeligt og specielt har accepteret aftalen. Artikel II Med forbehold af mere gunstige nationale bestemmelser kan personer, der har bopæl i en kontraherende stat, og mod hvem der indledes retsforfølgning; for en uagtsom lovovertrædelse ved retter kompetente i straffesager i en anden kontraherende stat, hvor de pågældende ikke er statsborgere, selv når de ikke personligt giver møde, til deres forsvar vælge personer, der er bemyndiget hertil. Den ret, der behandler sagen, kan dog bestemme, at den pågældende skal give møde personligt; såfremt dette ikke sker, skal den afgørelse, der er truffet med hensyn til et borgerligt krav, uden at den pågældende har haft mulighed for at varetage sine interesser under sagen, ikke anerkendes eller fuldbyrdes i de øvrige kontraherende stater. Artikel III Ingen form for skat, afgift eller gebyr, som beregnes i forhold til sagens værdi, må i forbindelse med behandlingen af en begæring om fuldbyrdelsespåtegning opkræves i den stat, som begæringen rettes til. Artikel IV De inden- og udenretslige dokumenter, der udfærdiges inden for en kontraherende stats område, og som skal meddeles eller forkyndes for personer, der befinder sig inden for en, anden kontraherende stats område, skal fremsendes i overensstemmelse med de fremgangsmåder, der er fastsat ved konventioner eller aftaler indgået mellem de kontraherende stater. Medmindre modtagerstaten ved en erklæring rettet til generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber modsætter sig dette, kan de pågældende dokumenter ligeledes fremsendes direkte af vedkommende offentligt godkendte personer i den stat, hvor dokumenterne er udfærdiget, til vedkommende offentligt godkendte personer i den stat, på hvis område dokumentets adressat befinder sig. I dette tilfælde fremsender vedkommende offentligt godkendte person i domsstaten en genpart af dokumentet til vedkommende offentligt godkendte person i den stat, begæringen rettes til, når den pågældende er kompetent til at aflevere det til adressaten. Denne aflevering sker efter de regler, der er foreskrevet i lovgivningen i den stat, som begæringen rettes til. Afleveringen bekræftes ved en attestation, som sendes direkte til vedkommende offentligt godkendte person i den stat, hvor dokumentet er udfærdiget. Artikel V Den i artikel 6, nr. 2, og artikel 10 fastsatte kompetence i sager om opfyldelse af en forpligtelse eller ved intervention kan ikke gøres gældende i Forbundsrepublikken Tyskland. I denne stat kan enhver, der har bopæl inden for en anden kontraherende stats område, inddrages i sagen i henhold til civilproceslovens artikel 68, 72, 73 og 74 vedrørende procesunderretning. De retsafgørelser, der træffes i de øvrige kontraherende stater i medfør af artikel 6, nr. 2, og artikel 10, skal anerkendes og fuldbyrdes i Forbundsrepublikken Tyskland i overensstemmelse med afsnit III. De retsvirkninger, som domme, afsagt i Forbundsrepublikken Tyskland, har over for tredjemand i henhold til artikel 68, 72, 73 og 74 i civilprocesloven, skal ligeledes anerkendes i de andre kontraherende stater. Artikel VI De kontraherende stater skal meddele generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber teksterne til lovbestemmelser, som medfører ændringer enten med hensyn til de bestemmelser i deres lovgivning, der er nævnt i konventionen, eller med hensyn til de retter, der er anført i afsnit III, afdeling 2, i konventionen. Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne protokol. Udfærdiget i Bruxelles, den syvogtyvende september nitten hundrede og otteogtres. For Hans Majestæt belgiernes konge, Pierre HARMEL For præsidenten for Forbundsrepublikken Tyskland, Willy BRANDT For præsidenten for Den franske Republik, Michel DEBRÉ For præsidenten for Den italienske Republik, Giuseppe MEDICI For Hans kongelige Højhed storhertugen af Luxembourg, Pierre GRÉGOIRE For Hendes Majestæt dronningen af Nederlandene, J.M.A.H. LUNS FÆLLESERKLÆRING Regeringerne for kongeriget Belgien, Forbundsrepublikken Tyskland, Den franske Republik, Den italienske Republik, storhertugdømmet Luxembourg og kongeriget Nederlandene — som på tidspunktet for undertegnelsen af konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, ønsker at sikre en så effektiv gennemførelse som muligt af konventionens bestemmelser, tilstræber at undgå, at forskellige fortolkninger af konventionens bestemmelser skal skade dens enhedskarakter, og erkender, at der eventuelt kan opstå positive eller negative kompetencekonflikter ved konventionens anvendelse — erklærer sig rede til: 1. at undersøge disse spørgsmål, og i særdeleshed at undersøge muligheden for at tillægge De europæiske Fællesskabers Domstol kompetence på visse områder, og i påkommende tilfælde indlede forhandlinger om en aftale med henblik herpå, 2. at etablere kontakter med regelmæssige mellemrum mellem deres repræsentanter. Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne fælleserklæring. Udfærdiget i Bruxelles, den syvogtyvende september nitten hundrede og otteogtres. Pierre HARMEL Giuseppe MEDICI Willy BRANDT Pierre GRÉGOIRE Michel DEBRÉ J.M.A.H. LUNS PROTOKOL vedrørende Domstolens fortolkning af konventionen af 27. September 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager DE HØJE KONTRAHERENDE PARTER I TRAKTATEN OM OPRETTELSE AF DET EUROPÆISKE ØKONOMISKE FÆLLESSKAB HAR — under henvisning til den erklæring, der er knyttet som bilag til konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, under-tegnet i Bruxelles den 27. September 1968 — HANS MAJESTÆT BELGIERNES KONGE: Alfons VRANCKX, justitsminister; PRÆSIDENTEN FOR FORBUNDSREPUBLIKKEN TYSKLAND: Gerhard JAHN, forbundsjustitsminister; PRÆSIDENTEN FOR DEN FRANSKE REPUBLIK: René PLEVEN, seglbevarer, justitsminister; PRÆSIDENTEN FOR DEN ITALIENSKE REPUBLIK: Erminio PENNACCHINI, understatssekretær i justitsministeriet; HANS KONGELIGE HØJHED STORHERTUGEN AF LUXEMBOURG: Eugène SCHAUS, justitsminister, viceministerpræsident; HENDES MAJESTÆT DRONNINGEN AF NEDERLANDENE: C.H.F. POLAK, justitsminister; ER BLEVET ENIGE OM FØLGENDE BESTEMMELSER: Artikel 1 De europæiske Fællesskabers Domstol har kompetence til at træffe afgørelse med hensyn til fortolkningen af konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, og af den til denne konvention som bilag knyttede protokol, undertegnet i Bruxelles den 27. september 1968, samt af nærværende protokol. Artikel 2 Følgende retter kan anmode Domstolen om at træffe præjudiciel afgørelse vedrørende et fortolkningsspørgsmål: 1. i Belgien: la Cour de Cassation — het Hof van Cassatie og le Conseil d'État — de Raad van State, i Forbundsrepublikken Tyskland: die obersten Gerichtshöfe des Bundes, i Frankrig: la Cour de Cassation og le Conseil d'État, i Italien: la Corte Suprema di Cassazione, i Luxembourg: la Cour supérieure de Justice i dens egenskab af kassationsret, i Nederlandene: de Hoge Raad; 2. retterne i de kontraherende stater, såfremt de træffer afgørelse som appelinstans; 3. i de i konventionens artikel 37 anførte tilfælde, de i samme artikel nævnte retter. Artikel 3 1. Såfremt et spørgsmål vedrørende fortolkningen af konventionen og de øvrige i artikel 1 nævnte tekster rejses under en retssag ved en i artikel 2, nr. 1, anført ret, skal denne ret, hvis den skønner, at en afgørelse af dette spørgsmål er nødvendig, for at den kan afsige dom, anmode Domstolen om at afgøre spørgsmålet. 2. Såfremt et sådant spørgsmål rejses ved en i artikel 2, nr. 2 og 3, anført ret, kan denne ret på de i stk. 1 fastsatte betingelser anmode Domstolen om at afgøre spørgsmålet. Artikel 4 1. Den kompetente myndighed i en kontraherende stat kan anmode Domstolen om at udtale sig om et spørgsmål vedrørende fortolkningen af konventionen og de øvrige i artikel 1 nævnte tekster, såfremt afgørelser truffet af retter i denne stat er i modstrid med den fortolkning, der er anlagt af Domstolen eller kommet til udtryk i en afgørelse truffet af en i artikel 2, nr. 1 og 2, nævnt ret i en anden kontraherende stat. Bestemmelserne i dette stykke gælder kun for retskraftige afgørelser. 2. Den fortolkning, som anlægges af Domstolen i anledning af en sådan anmodning, er uden virkning for de afgørelser, der har givet anledning til anmodningen om en fortolkning. 3. Det offentliges øverste repræsentant ved kassationsretterne i de kontraherende stater eller enhver anden myndighed udpeget af en kontraherende stat har kompetence til at anmode Domstolen om en fortolkning i henhold til stk. 1. 4. Justitssekretæren ved Domstolen giver meddelelse om anmodningen til de kontraherende stater, samt til Kommissionen og Rådet for De europæiske Fællesskaber, som inden to måneder fra denne meddelelse kan indgive indlæg eller andre skriftlige udtalelser til Domstolen. 5. Den i nærværende artikel fastlagte fremgangsmåde giver ikke anledning til hverken opkrævning eller godtgørelse af gebyrer og sagsomkostninger. Artikel 5 1. Medmindre andet er bestemt i denne protokol, finder de bestemmelser i traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab og i den dertil knyttede protokol vedrørende statutten for Domstolen, der gælder ved Domstolens afgørelse af præjudicielle spørgsmål, tilsvarende anvendelse på fremgangsmåden ved fortolkning af konventionen og de øvrige i artikel 1 nævnte tekster. 2. Domstolens procesreglement tilpasses og suppleres om nødvendigt i henhold til artikel 188 i traktaten om oprettelse af Det europæiske økonomiske Fællesskab. Artikel 6 Denne protokol gælder for de kontraherende staters europæiske områder, for de franske oversøiske departementer og for de franske oversøiske territorier. Kongeriget Nederlandene kan i forbindelse med undertegnelsen eller ratifikationen af denne protokol eller på ethvert senere tidspunkt ved en meddelelse til generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber erklære, at denne protokol skal gælde for Surinam og De nederlandske Antiller. Artikel 7 Denne protokol skal ratificeres af signatarstaterne. Ratifikationsdokumenterne skal deponeres hos generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber. Artikel 8 Denne protokol træder i kraft den første dag i den tredje måned, der følger efter deponeringen af det sidste ratifikationsdokument. Den træder dog tidligst i kraft samtidig med konventionen af 27. September 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handels-sager. Artikel 9 De kontraherende stater anerkender, at enhver stat, som bliver medlem af Det europæiske økonomiske Fællesskab, og på hvilken artikel 63 i konventionen om retternes kompetence og om fuldbyrdelsen af rets-afg0relser i borgerlige sager, herunder handelssager, finder anvendelse, skal godkende bestemmelserne i denne protokol, med forbehold af de nødvendige til-pasninger. Artikel 10 Generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber giver signatarstaterne meddelelse om: a) deponeringen af ethvert ratifikationsdokument; b) datoen for denne protokols ikrafttræden; c) erklæringer modtaget i henhold til artikel 4, stk. 3; d) erklæringer modtaget i henhold til artikel 6, stk. 2. Artikel 11 De kontraherende stater skal meddele generalsekretæren for Rådet for De europæiske Fællesskaber teksterne til lovbestemmelser, som medfører en ændring i listen over de i artikel 2, nr. 1, nævnte retter. Artikel 12 Denne protokol er indgået for ubegrænset tid. Artikel 13 Enhver kontraherende stat kan fremsætte anmodning om ændring af denne protokol. I så fald indkalder formanden for Rådet for De europæiske Fællesskaber til en konference med henblik på ændring af protokollen, Artikel 14 Denne protokol, udfærdiget i ét eksemplar på fransk, italiensk, nederlandsk og tysk, hvilke fire tekster har samme gyldighed, deponeres i arkiverne i sekretariatet for Rådet for De europæiske Fællesskaber. Generalsekretæren fremsender en bekræftet genpart til hver af signatarstaternes regeringer. Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne protokol. Udfærdiget i Luxembourg, den tredje juni nitten hundrede og enoghalvfjerds. For Hans Majestæt belgiernes konge, Alfons VRANCKX For præsidenten for Forbundsrepublikken Tyskland, Gerhard JAHN For præsidenten for Den franske Republik, René PLEVEN For præsidenten for Den italienske Republik, Erminio PENNACCHINI For Hans kongelige Højhed storhertugen af Luxembourg Eugène SCHAUS For Hendes Majestæt dronningen af Nederlandene, C.H.F. POLAK FÆLLESERKLÆRING Regeringerne for kongeriget Belgien, Forbundsrepublikken Tyskland, Den franske Republik, Den italienske Republik, storhertugdømmet Luxembourg og kongeriget Nederlandene — som på tidspunktet for undertegnelsen af protokollen vedrørende Domstolens fortolkning af konventionen af 27. september 1968 om retternes kompetence og om fuldbyrdelse af retsafgørelser i borgerlige sager, herunder handelssager, ønsker at sikre en så effektiv og ensartet gennemførelse som muligt af protokollens bestemmelser — erklærer sig rede til i samarbejde med Domstolen at foranstalte en udveksling af oplysninger vedrørende de afgørelser, der af de retter, som er anført i artikel 2, nr. 1, i nævnte protokol, træffes ved anvendelse af konventionen og protokollen af 27. september 1968. Til bekræftelse heraf har undertegnede befuldmægtigede underskrevet denne fælleserklæring. Udfærdiget i Luxembourg, den tredje juni nitten hundrede og enoghalvfjerds. For Hans Majestæt belgiernes konge, Alfons VRANCKX For præsidenten for Forbundsrepublikken Tyskland, Gerhard JAHN For præsidenten for Den franske Republik, René PLEVEN For præsidenten for Den italienske Republik, Erminio PENNACCHINI For Hans kongelige Højhed storhertugen af Luxembourg, Eugène SCHAUS For Hendes Majestæt dronningen af Nederlandene, C.H.F. POLAK

CONVENTION on jurisdiction and the enforcement of judgments in civil and commercial matters PREAMBLE THE HIGH CONTRACTING PARTIES TO THE TREATY ESTABLISHING THE EUROPEAN ECONOMIC COMMUNITY, Desiring to implement the provisions of Article 220 of that Treaty by virtue of which they undertook to secure the simplification of formalities governing the reciprocal recognition and enforcement of judgments of courts or tribunals, Anxious to strengthen in the Community the legal protection of persons therein established, Considering that it is necessary for this purpose to determine the international jurisdiction of their courts, to facilitate recognition and to introduce an expeditious procedure for securing the enforcement of judgments, authentic instruments and court settlements, HIS MAJESTY THE KING OF THE BELGIANS: Mr Pierre HARMEL, Minister for Foreign Affairs; THE PRESIDENT OF THE FEDERAL REPUBLIC OF GERMANY: Mr Willy BRANDT, Vice-Chancellor, Minister for Foreign Affairs; THE PRESIDENT OF THE FRENCH REPUBLIC: Mr Michel DEBRÉ, Minister for Foreign Affairs; THE PRESIDENT OF THE ITALIAN REPUBLIC: Mr Giuseppe MEDICI, Minister for Foreign Affairs; HIS ROYAL HIGHNESS THE GRAND DUKE OF LUXEMBOURG: Mr Pierre GRÉGOIRE Minister for Foreign Affairs; HER MAJESTY THE QUEEN OF THE NETHERLANDS: Mr J.M.A.H. LUNS, Minister for Foreign Affairs; HAVE AGREED AS FOLLOWS: TITLE I SCOPE Article 1 This Convention shall apply in civil and commercial matters whatever the nature of the court or tribunal. The Convention shall not apply to: 1. the status or legal capacity of natural persons, rights in property arising out of a matrimonial relationship, wills and succession; 2. bankruptcy, proceedings relating to the winding-up of insolvent companies or other legal persons, judicial arrangements, compositions and analogous proceedings; 3. social security; 4. arbitration. TITLE II JURISDICTION Section 1 General provisions Article 2 Subject to the provisions of this Convention, persons domiciled in a Contracting State shall, whatever their nationality, be sued in the courts of that State. Persons who are not nationals of the State in which they are domiciled shall be governed by the rules of jurisdiction applicable to nationals of that State. Article 3 Persons domiciled in a Contracting State may be sued in the courts of another Contracting State only by virtue of the rules set out in Sections 2 to 6 of this Title. In particular the following provisions shall not be applicable as against them: — in Belgium: Article 15 of the civil code (Code civil), or the provisions of Articles 52, 52 bis and 53 of the law of 25 March 1976 on jurisdiction (loi sur la compétence); — in the Federal Republic of Germany: Article 23 of the code of civil procedure (Zivilprozeßordnung); — in France: Articles 14 and 15 of the civil code (Code civil); — in Italy: Article 2 and Article 4, Nos 1 and 2, of the code of civil procedure (Codice di procedura civile); — in Luxembourg: Articles 14 and 15 of the civil code (Code civil); — in the Netherlands: Articles 126 (3) and 127 of the code of civil procedure (Wetboek van Burgerlijke Rechtsvordering). Article 4 If the defendant is not domiciled in a Contracting State, the jurisdiction of the courts of each Contracting State shall, subject to the provisions of Article 16, be determined by the law of that State. As against such a defendant, any person domiciled in a Contracting State may, whatever his nationality, avail himself in that State of the rules of jurisdiction there in force, and in particular those specified in the second paragraph of Article 3, in the same way as the nationals of that State. Section 2 Special jurisdiction Article 5 A person domiciled in a Contracting State may, in another Contracting State, be sued: 1. in matters relating to a contract, in the courts for the place of performance of the obligation in question; 2. in matters relating to maintenance, in the courts for the place where the maintenance creditor is domiciled or habitually resident; 3. in matters relating to tort, delict or quasi-delict, in the courts for the place where the harmful event occurred; 4. as regards a civil claim for damages or restitution which is based on an act giving rise to criminal proceedings, in the court seised of those proceedings, to the extent that that court has jurisdiction under its own law to entertain civil proceedings; 5. as regards a dispute arising out of the operations of a branch, agency or other establishment, in the courts for the place in which the branch, agency or other establishment is situated. Article 6 A person domiciled in a Contracting State may also be sued: 1. where he is one of a number of defendants, in the courts for the place where any one of them is domiciled; 2. as a third party in an action on a warranty or guarantee or in any other third party proceedings, in the court seised of the original proceedings, unless these were instituted solely with the object of removing him from the jurisdiction of the court which would be competent in his case; 3. on a counterclaim arising from the same contract or facts on which the original claim was based, in the court in which the original claim is pending. Section 3 Jurisdiction in matters relating to insurance Article 7 In matters relating to insurance, jurisdiction shall be determined by this Section, without prejudice to the provisions of Articles 4 and 5 (5). Article 8 An insurer domiciled in a Contracting State may be sued, either in the courts of that State, or in another Contracting State in the courts for the place where the policy-holder is domiciled, or, if two or more insurers are the defendants, in the courts of the Contracting State where any one of them is domiciled. An insurer may also, if there is provision for such jurisdiction in the law of the court seised of the matter, be sued in a Contracting State other than that of his domicile in the courts for the place where the agent who acted as intermediary in the making of the contract of insurance has his domicile, provided that this domicile is mentioned in the insurance policy or proposal. An insurer who is not domiciled in a Contracting State but has a branch or an agency in one of the Contracting States shall, in disputes arising out of the operations of the branch or agency, be deemed to be domiciled in that State. Article 9 In respect of liability insurance or insurance of immovable property, the insurer may in addition be sued in the courts for the place where the harmful event occurred. The same applies if movable and immovable property are covered by the same insurance policy and both are adversely affected by the same contingency. Article 10 In respect of liability insurance, the insurer may also, if the law of the court permits it, be joined in proceedings which the injured party has brought against the insured. The provisions of Articles 7, 8 and 9 shall apply to actions brought by the injured party directly against the insurer, where such direct actions are permitted. If the law governing such direct actions provides that the policy-holder or the insured may be joined as a party to the action, the same court shall have jurisdiction over them. Article 11 Without prejudice to the provisions of the third paragraph of Article 10, an insurer may bring proceedings only in the courts of the Contracting State in which the defendant is domiciled, irrespective of whether he is the policy-holder, the insured or a beneficiary. The provisions of this Section shall not affect the right to bring a counterclaim in the court in which, in accordance with this Section, the original claim is pending. Article 12 The provisions of this Section may be departed from only by an agreement: 1. which is entered into after the dispute has arisen or 2. which allows the policy-holder, the insured or a beneficiary to bring proceedings in courts other than those indicated in this Section or 3. which is concluded between a policy-holder and an insurer, both of whom are domiciled in the same Contracting State, and which has the. effect of conferring jurisdiction on the courts of that State even if the harmful event were to occur abroad, provided that such an agreement is not contrary to the law of that State. Section 4 Jurisdiction in matters relating to instalment sales and loans Article 13 In matters relating to the sale of goods on instalment credit terms, or to loans expressly made to finance the sale of goods and repayable by instalments, jurisdiction shall be determined by this Section, without prejudice to the provisions of Articles 4 and 5 (5). Article 14 A seller or lender who is domiciled in a Contracting State may, be sued either in the court of that State or in the courts of the Contracting State in which the buyer or borrower is domiciled. Proceedings may be brought by a seller against a buyer or by a lender against a borrower only in the courts of the State in which the defendant is domiciled. These provisions shall not affect the right to bring a counterclaim in the court in which, in accordance with this Section, the original claim is pending. Article 15 The provisions of this Section may be departed from only by an agreement: 1. which is entered into after the dispute has arisen or 2. which allows the buyer or the borrower to bring proceedings in courts other than those indicated in this Section or 3. which is concluded between a buyer and a seller, or between a borrower and a lender, both of whom are domiciled or habitually resident in the same Contracting State, and which confers jurisdiction on the cou