ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Anmodning om en rådgivende udtalelse fra EFTA-Domstolen indgivet af Norges Høyesterett den 19. november 2018 i sagen Fosen-Linjen AS, støttet af Næringslivets Hovedorganisasjon (NHO) mod AtB AS

(Sag E-7/18)

(2019/C 107/05)

Der er indgivet en anmodning til EFTA-Domstolen dateret den 19. november 2018 fra Norges Høyesterett (den øverste retsinstans i Norge), som blev modtaget til Domstolen den 19. november 2018, om en rådgivende udtalelse i sagen FosenLinjen AS, støttet af Næringslivets Hovedorganisasjon (NHO) mod AtB AS vedrørende følgende spørgsmål:

Kræves det i henhold til artikel 2, stk. 1, litra c), i klagedirektivet, at enhver overtrædelse af reglerne for offentlige indkøb i sig selv er tilstrækkelig til, at der foreligger et ansvarsgrundlag for positiv opfyldelsesinteresse?
6.

Såfremt spørgsmål 5 besvares bekræftende, skal artikel 3, stk. 1, litra b) og c), i direktiv 2008/95/EF så fortolkes således, at den nationale registreringsmyndighed ved bedømmelsen af varemærker, der består af to- eller tredimensionale fremstillinger af varernes form eller fremtræden, skal tage stilling til spørgsmålet om, hvorvidt de omhandlede afbildninger i væsentlig grad afviger fra normen eller sædvanen inden for den relevante branche, eller kan begrundelsen for en afvisning være, at et sådant varemærke er beskrivende for varernes form eller fremtræden?
1.

Det fastslås, at Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til den retsakt, der er omhandlet i punkt 9f i bilag XVII til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/77/EU af 27. september 2011 om ændring af direktiv 2006/116/EF om beskyttelsestiden for ophavsret og visse beslægtede rettigheder), som tilpasset til aftalen ved protokol 1 hertil, og i henhold til aftalens artikel 7, idet det ikke har vedtaget de til retsaktens gennemførelse fornødne foranstaltninger inden for den fastsatte frist, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet EFTA-Tilsynsmyndigheden herom.
1.

Skal Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/60/EF af 26. oktober 2005 om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvaskning af penge og finansiering af terrorisme fortolkes således, at »udbydere af tjenester til truster og selskaber«, som omhandlet i direktivets artikel 2, stk. 1, nr. 3, litra c), og artikel 3, punkt 7, litra b), er underlagt den forpligtelse til at kontrollere kundens identitet, der er fastsat i direktivets artikel 8, stk. 1, litra a), og artikel 9, stk. 1 og 6, udelukkende efter forskrifterne i den medlemsstat, hvor de er etableret (in welchem [der Dienstleister für Trusts und Gesellschaften] seinen rechtlichen Sitz hat)?
1.

Det fastslås, at Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til den retsakt, der er omhandlet i punkt 27 i bilag XVIII til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/38/EF af 6. maj 2009 om indførelse af europæiske samarbejdsudvalg eller en procedure i fællesskabsvirksomheder og fællesskabskoncerner med henblik på at informere og høre arbejdstagerne (omarbejdning)), som tilpasset til EØS-aftalen ved protokol 1 hertil og ved afgørelse truffet af Det Blandede EØS-Udvalg nr. 54/2010, og i henhold til EØS-aftalens artikel 7, idet Island ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget alle de foranstaltninger, som er nødvendige for at gennemføre nævnte retsakt, eller ikke har underrettet Tilsynsmyndigheden herom.
1.

Vedrørende artikel 2 i SBC-forordningen, er et produkt markedsført i EØS som et lægemiddel, før der er udstedt markedsføringstilladelse i overensstemmelse med proceduren for administrativ godkendelse i direktiv 81/851/EØF (eller direktiv 2001/82/EF), når produktet er tilgængeligt i overensstemmelse med i) særlige undtagelser fra kravet om godkendelse, som indrømmes af statens lægemiddelagentur til dyrlæger eller fiskesundhedsspecialister i henhold til afsnit 3-6 eller 3-7 i den norske lov af 22. december 1999, subsidiært afsnit 2-6 eller 2-7 i den norske lov af 18. december 2009, eller ii) de såkaldte AR 16-licenser, som indrømmes af det irske ministerium for landbrug, fødevarer og havspørgsmål i henhold til Irish Statutory Instrument No 144/2007 European Communities (Animal Remedies) Regulations 2007, nærmere bestemt del III om særlige godkendelser, punkt 16?
—

EFTA-Tilsynsmyndigheden gør gældende, at Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 9, stk. 1 og 2, og artikel 10 samt artikel 7 i EØS-aftalen ved ikke inden for den fastsatte frist at have vedtaget de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre direktivet.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 174/11

Sag anlagt den 6. april 2013 af DB Schenker mod EFTA-Tilsynsmyndigheden

(Sag E-4/13)

2013/C 174/07

Schenker North AB, Schenker Privpak AB og Schenker Privpak AS (under ét »DB Schenker«) ved advokat Jon Midthjell, Advokatfirmaet Midthjell AS, Grev Wedels plass 5, 0151 Oslo, Norge, har den 6. april 2013 anlagt sag mod EFTA-Tilsynsmyndigheden ved EFTA-Domstolen.

Sagsøgerne har nedlagt følgende påstande:

1) EFTA-Tilsynsmyndighedens beslutning af 7. februar 2013 i sag nr. 73038 (DB Schenker — aktindsigt) annulleres for så vidt, som der derved meddeles afslag på aktindsigt i inspektionsdokumenterne i sag nr. 34250 (Norway Post/Privpak).

2) EFTA-Tilsynsmyndigheden og eventuelle intervenienter tilpligtes at betale sagens omkostninger.

Retlige og faktiske omstændigheder samt anbringender:

— Sagsøgerne Schenker North AB, Schenker Privpak AB og Schenker Privpak AS indgår i den internationale speditør- og logistikkoncern DB Schenker. Schenker North AB driver koncernens aktiviteter i Norge, Sverige og Danmark, herunder datterselskaberne Schenker Privpak AS og Schenker Privpak AB.

— Sagsøgerne fremsatte den 3. august 2010 en begæring om aktindsigt i sag nr. 34250 efter de regler om aktindsigt, der er fastsat i EFTA-Tilsynsmyndighedens beslutning nr. 407/08/KOL af 27. juni 2008. Ved beslutning af 16. august 2011 afslog EFTA-Tilsynsmyndigheden aktindsigt i visse dokumenter i sagen (»inspektionsdokumenterne«). EFTA-Domstolen annullerede beslutningen ved dom af 21. december 2012 i sag E-14/11 for så vidt, som der derved blev meddelt afslag på fuld eller delvis aktindsigt i inspektionsdokumenterne i sag nr. 34250 Norway Post/Privpak.

— Ved EFTA-Tilsynsmyndighedens beslutning nr. 300/12/KOL af 5. september 2012 blev der fastsat nye regler om aktindsigt. Den 7. februar 2013 traf EFTA-Tilsynsmyndigheden en beslutning, hvorved den afslog aktindsigt i en række af inspektionsdokumenterne efter de nye regler om aktindsigt. Sagsøgerne har nedlagt påstand om annullation af dette afslag i henhold til artikel 36 i aftalen om oprettelse af EFTA-Tilsynsmyndigheden og -Domstolen (herefter »aftalen«).

Sagsøgerne har bl.a. fremsat følgende anbringender:

— EFTA-Tilsynsmyndigheden har med urette lagt til grund, at beslutningen om aktindsigt fra 2012 ikke er en del af EØS-retten og ikke er underlagt princippet om ensartet fortolkning, og den har med urette tillagt de nye regler tilbagevirkende kraft.

— EFTA-Tilsynsmyndigheden har tilsidesat artikel 4, stk. 4, i beslutningen om aktindsigt fra 2012 og begrundelsespligten i aftalens artikel 16.
—

Sagsøgeren gør gældende, at EFTA-Tilsynsmyndigheden: — har overtrådt artikel 2, stk. 1, og artikel 4, stk. 2, i reglerne om aktindsigt ved at nægte at give fuld indsigt i indholdet af EFTA-Tilsynsmyndighedens sag nr. 70506 — har overtrådt artikel 2, stk. 1, og artikel 4, stk. 2, i reglerne om aktindsigt, for så vidt som EFTA-Tilsynsmyndigheden i henhold til den anfægtede beslutning har nægtet at give indsigt i de faktuelle spørgsmål, EFTA-Tilsynsmyndigheden stillede den norske regering, Oslo by og modtageren af potentiel ulovlig støtte for at fastslå, om det var nødvendigt at indlede en formel undersøgelsesprocedure, efter at sagsøgte den 8. september 2011 havde modtaget en klage over statsstøtte — har overtrådt artikel 2, stk. 1, og artikel 4, stk. 2, i reglerne om aktindsigt, for så vidt som EFTA-Tilsynsmyndigheden i henhold til den anfægtede beslutning har nægtet at give indsigt i svarene, den modtog fra den norske regering, Oslo by og modtageren af potentiel ulovlig støtte for at fastslå, om det var nødvendigt at indlede en formel undersøgelsesprocedure, efter at sagsøgte den 8. september 2011 havde modtaget en klage over statsstøtte og — har overtrådt artikel 16 i aftalen om oprettelse af en tilsynsmyndighed og en domstol, for så vidt som begrundelserne for afslaget ikke anføres i den anfægtede beslutning.
—

De foranstaltninger, det drejer sig om, er artikel 25 og 26 i Verordnung vom 11. Juli 2000 zum Gesetz über die Arbeitsvermittlung und den Personalverleih (forordning af 11. juli 2000 om arbejdsformidling og vikartjenester). EFTA-Tilsynsmyndigheden gør gældende, at Liechtensteins nationale lovgivning gennem disse foranstaltninger pålægger personer, der er bosiddende i Liechtenstein, og som er ansvarlige for et vikarbureau, pligt til at stille en garanti på 50 000 CHF. Samme lovgivning pålægger personer, der udøver en tilsvarende funktion, og som er bosiddende uden for Liechtenstein, pligt til at stille en garanti på 100 000 CHF, når de leverer vikartjenester. Der kræves også en garanti på 100 000 CHF fra vikarbureauer, der er etableret uden for Liechtenstein, og som ønsker at levere sådanne tjenester på tværs af grænserne.
2.

Hvis det forholder sig således, hvordan skal en plejeinstitution som sagsøgeren, der gør gældende, at lægemidler importeret fra en anden kontraherende part i EØS har en islandsk markedsføringstilladelse, da godtgøre, at det er tilfældet? Skal artikel 51, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF fortolkes sådan, at plejeinstitutionen skal fremlægge et kontrolbevis for sagsøgte som den kompetente tilsynsmyndighed? Er det muligt, at der kunne stilles mindre strenge bevisbyrdekrav i forbindelse med import af lægemidler fra Norge, hvis lægemidlerne ikke skal videresælges eller på anden måde distribueres eller markedsføres på Island, men kun skal anvendes til brug for de personer, der behandles på plejehjemmet?
2)

Er det under hensyntagen til svaret på spørgsmål 1 i overensstemmelse med artikel 14, stk. 1, i direktiv 2001/24/EF om sanering og likvidation af kreditinstitutter, at den nationale lovgivning i en stat, som er medlem af Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, giver likvidationsrådet eller en anden kompetent myndighed eller et andet kompetent organ beføjelser til at afgøre, om underretningen om de aspekter, som beskrives i bestemmelsen, skal ske gennem en meddelelse, som offentliggøres i udlandet, i stedet for, at alle kendte kreditorer underrettes individuelt?
1)

Det fastslås, at Fyrstendømmet Liechtenstein ved ikke inden den fastsatte frist at have vedtaget de foranstaltninger, der er nødvendige for fuldt ud at gennemføre den retsakt, der er nævnt i punkt 21b i bilag XVIII til EØS-aftalen (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/54/EF af 5. juli 2006 om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv (omarbejdning)), som tilpasset EØS-aftalen ved protokol 1 hertil, eller ved ikke at have underrettet Tilsynsmyndigheden herom har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 33 og EØS-aftalens artikel 7.
—

EFTA-Tilsynsmyndigheden finder, at det har taget Norge for lang tid at efterleve dommen af 30. oktober 2007. Selv om det vil kunne være vanskeligt at afslutte nogle eller — endog — mange af de enkelte sager og kræve grundig sagsbehandling, er det klart, at de norske myndigheder ikke har taget de krævede skridt og afsat tilstrækkelige ressourcer til at efterkomme dommen hurtigt.
1)

Det fastslås, at Republikken Island ved inden for den foreskrevne frist ikke at have vedtaget de foranstaltninger, der er nødvendige for national gennemførelse af den retsakt, der er nævnt i punkt 12u i kapitel XV i bilag II til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 648/2004 af 31. marts 2004 om vaske- og rengøringsmidler), som tilpasset til EØS-aftalen ved protokol 1 hertil, har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EØS-aftalens artikel 7.
1.

Finder artikel 1 i Rådets direktiv 77/187/EØF af 14. februar 1977 anvendelse i en situation, hvor en del af en virksomhed, under forudsætning af, at denne er organiseret som en uafhængig økonomisk enhed, overdrages fra en virksomhed til en anden, og hvor der udføres samme eller tilsvarende aktiviteter af den overtagende virksomhed og et datterselskab inden for samme virksomhedsgruppe? Medfører det forhold, at nogle arbejdskontrakter overføres direkte fra overdrageren til erhververen og andre til erhververens datterselskab, at direktivet ikke finder anvendelse?
Sag anlagt den 22. april 2002 af EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Kongeriget Norge

(Sag E-1/02)

(2002/C 134/07)

Den 22. april 2002 anlagde EFTA-Tilsynsmyndigheden, repræsenteret af Dora Sif Tynes, som partsrepræsentant, EFTA-Tilsynsmyndigheden, Rue de Trèves/Trierstraat 74, B-1040 Bruxelles/Brussel, sag mod Kongeriget Norge ved EFTA-Domstolen.

Sagsøger nedlægger påstand om, at Domstolen

1. erklærer, at Kongeriget Norge ved fortsat at lade en bestemmelse, i henhold til hvilken bestemte akademiske stillinger udelukkende er forbeholdt kvinder, være i kraft, har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til artikel 7 og 70 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde og artikel 2, stk. 1, artikel 2, stk. 4, og artikel 3, stk. 1, i den retsakt, der henvises til i punkt 18 i bilag XVIII til aftalen (Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår), og

2. pålægger Kongeriget Norge at betale sagens omkostninger.

Baggrund og sagsøgers anbringender til støtte for søgsmålet:

- I henhold til EØS-aftalens artikel 7 er retsakter, der henvises til, eller som indgår i bilagene til aftalen eller i Det Blandede EØS-udvalgs afgørelser, bindende for de kontraherende parter, og de er en del af eller optages i parternes interne retsorden.

- I henhold til artikel 70 i EØS-aftalen kræves det af de kontraherende parter, at de fremmer princippet om ligebehandling af mænd og kvinder ved gennemførelsen af bestemmelserne i bilag XVIII, herunder direktiv 76/207/EØF.

- Direktiv 76/207/EØF om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår er anført i bilag XVIII til EØS-aftalen.

- I artikel 2, stk. 1, i direktiv 76/207/EØF fastsættes princippet om ligebehandling: "Princippet om ligebehandling i henhold til nedenstående bestemmelser indebærer, at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted på grundlag af køn, hverken direkte eller indirekte under henvisning særlig til ægteskabelig eller familiemæssig stilling."

- I artikel 2, stk. 4, i direktiv 76/207/EØF fastsættes imidlertid følgende: "Dette direktiv er ikke til hinder for foranstaltninger til fremme af lige muligheder for mænd og kvinder, særlig ved at afhjælpe de faktiske uligheder, som påvirker kvindernes muligheder ...".

- Det fastsættes endvidere i artikel 3, stk. 1, i samme direktiv: "Anvendelsen af princippet om ligebehandling indebærer, at der ikke finder nogen forskelsbehandling sted på grundlag af køn, for så vidt angår adgangsvilkår, herunder udvælgelseskriterier, til stillinger og funktioner inden for enhver sektor eller erhvervsgren og til alle niveauer i erhvervshierarkiet."

- Sagsøger gør gældende, at den pågældende norske bestemmelse, i henhold til hvilken bestemte akademiske stillinger er forbeholdt kvinder, kun er en overtrædelse af EØS-bestemmelserne om ligebehandling af mænd og kvinder.
Anmodning fra Borgarting lagmannsrett ved denne rets beslutning af 11. oktober 2001 om en rådgivende udtalelse fra EFTA-Domstolen i sagen Gunnar Amundsen og andre mod Vectura AS

(Sag E-8/01)

(2002/C 134/06)

Borgarting lagmannsrett (Borgartings appelret), Norge, har ved sin beslutning af 11. oktober 2001, som indgik til EFTA-Domstolens dommerkontor den 5. november 2001, anmodet denne om at afgive en rådgivende udtalelse i sagen Gunnar Amundsen og andre mod Vectura AS om følgende spørgsmål:

1. Er en markedsandel på over 60 % på det relevante marked tilstrækkeligt til at fastslå, at en virksomhed har en dominerede stilling i den i EØS-aftalens artikel 54 anførte betydning?

2. Hvis spørgsmål 1 besvares benægtende: Er en markedsandel på over 60 % på det relevante marked i så fald tilstrækkeligt til at antage, at en virksomhed har en dominerende stilling i den i EØS-aftalens artikel 54 anførte betydning?

3. Hvis spørgsmål 2 besvares bekræftende, og en virksomhed har en sådan markedsandel: Hvilke andre forhold på det relevante marked vil kunne bevirke, at virksomheden alligevel ikke har en dominerende stilling i den i EØS-aftalens artikel 54 anførte betydning?

4. Hvis en dominerende virksomhed yder markedsføringsstøtte til nogle kunder og ikke til andre, vil en sådan adfærd i så fald kunne indebære misbrug i den i artikel 54 anført betydning, hvis denne markedsføringsstøtte

i) under ét skal betragtes som en prisrabat for den dominerende virksomheds distributionstjenester for de pågældende kunder?

ii) under ét skal betragtes som kompensation for de markedsføringstjenester, som de pågældende kunder ufører for virksomheden?

iii) til dels skal betragtes som kompensation for markedsføringstjenester, som de pågældende kunder udfører for virksomheden, og til dels som prisrabat for den dominerende virksomheds distributionstjenester for de pågældende kunder?

5. Kan det tilfælde af, at en dominerende virksomhed uberettiget har behandlet sine kunder forskelligt, fastslås, at der er tale om overtrædelse af EØS-aftalens artikel 54, uden at det samtidig fastslås, at denne forskelsbehandling har skadet konkurrencen på det marked, hvor kunderne konkurrerer?
Sag anlagt af EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Kongeriget Norge den 20. december 1999

(Sag E-2/99)

(2000/C 52/10)

EFTA-Tilsynsmyndigheden anlagde den 20. december 1999 sag mod Kongeriget Norge. Tilsynsmyndigheden var repræsenteret af Anne-Lise H. Rolland, der fungerede som befuldmægtiget for EFTA-Tilsynsmyndigheden, Rue de Trèves/Trierstraat 74, B-1040 Bruxelles/Brussel.

Ifølge sagsøger skal Domstolen:

1. Fastslå, at Kongeriget Norge har undladt at opfylde sine forpligtelser under den retsakt, der er anført i punkt 1A i bilag VII til EØS-aftalen (Rådets direktiv 92/51/EØF af 18. juni 1992 om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser til supplering af direktiv 89/48/EØF), der er tilpasset ved protokol 1 til EØS-aftalen med hensyn til erhverv, der falder under punkt 3, "maritime erhverv" i bilag C til den omtalte retsakt, og artikel 7 i EØS-aftalen, idet landet ikke inden for den fastsatte tidsfrist har vedtaget de nødvendige nationale bestemmelser for at opfylde artikel 10, stk. 2, i ovennævnte retsakt.

2. Kræve, at Kongeriget Norge betaler sagsomkostningerne.

De retlige og faktiske omstændigheder og søgsmålsgrunde

- Rådets direktiv 92/51/EØF af 18. juni 1992 (benævnt "retsakten") indeholder en generel ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser. Artikel 10, stk. 2, i denne retsakt foreskriver gensidig anerkendelse af dokumentation for fysisk og psykisk sundhed, når det er en betingelse for adgang til og udøvelse af et lovreguleret erhverv. Hvad angår sømænd bestemmer den norske lovgivning i korthed, at dokumentation for fysisk og psykisk sundhed skal være udstedt i overensstemmelse med de norske regler og af læger godkendt af de norske myndigheder. Ifølge sagsøger indebærer dette krav en overtrædelse af artikel 10, stk. 2, i retsakten.

- I henhold til artikel 7 i EØS-aftalen er retsakter, der er omhandlet eller indeholdt i bilagene til denne aftale, bindende for de kontraherende parter og udgør eller skal gøres til en del af deres interne retsorden.

- Rådets direktiv 92/51/EØF af 18. juni 1992 om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser til supplering af direktiv 89/48/EØF er anført i punkt 1A i bilag VII til EØS-aftalen.

- I henhold til artikel 17 i den omhandlede retsakt, der er tilpasset ved protokol 1 til EØS-aftalen, skal Norge vedtage de nødvendige love og administrative bestemmelser for at opfylde retsakten inden 1. juli 1994 og omgående underrette EFTA-Tilsynsmyndigheden om de foranstaltninger, der er truffet med henblik herpå.

- Norge havde ikke ved udløbet af ovennævnte tidsfrist truffet de nødvendige love for at efterkomme den omhandlede retsakt. Norge havde heller ikke truffet disse foranstaltninger ved udgangen af den tidsfrist, som EFTA-Tilsynsmyndigheden fastsatte i sin begrundede udtalelse, hvori Norge blev anmodet om at træffe de nødvendige foranstaltninger for at efterkomme retsakten. Norge har derfor undladt at efterkomme sine forpligtelser i henhold til artikel 17 i den omhandlede retsakt og artikel 7 i EØS-aftalen.
Anmodning fra Oslo Byrett om en rådgivende udtalelse fra EFTA-domstolen i sagen TV 1000 Sverige AB mod den norske regering, repræsenteret ved det kongelige kulturministerium (Domstolens beslutning af 21. oktober 1997) (Sag E-8/97) (98/C 20/10)

Oslo Byrett har ved beslutning af 21. oktober 1997 rettet en anmodning til EFTA-domstolen, modtaget i Domstolens kontor 24. oktober 1997, om en rådgivende udtalelse i sagen TV 1000 Sverige AB mod den norske regering, repræsenteret ved det kongelige kulturministerium, med hensyn til følgende spørgsmål:

1. Medfører Rådets direktiv 89/552/EØF, artikel 22, første punktum, en fælles standard for det, som »i alvorlig grad kan skade mindreåriges fysiske, mentale eller moralske udvikling«, eller er det op til det enkelte EU og EFTA-lands vurdering selv at afgøre, hvilken grad af pornografi, vold o.l. der anses for at have de skadevirkninger, artikel 22 omhandler?

2. Under forudsætning af at Rådets direktiv 89/552/EØF, artikel 22, første punktum, fastsætter en fælles standard for EØS-området: Er den svenske norm, som accepterer scener fotograferet i nærbilleder med masturbation, slikning og sutning af kønsorganer, samlejer, dvælen ved ejakulation i munden på kvinder og gruppesex udtryk for den fælles standard i artikel 22, som skal gælde for Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde?

3. Kan bestemmelsen i Rådets direktiv 89/552/EØF, artikel 22, stk. 1, andet punktum, angående valg af sendetid og tekniske tiltag komme til anvendelse på forhold, som skal indordnes under artikel 22, første punktum?

4. Hvis en film anses for at være i strid med Rådets direktiv 89/552/EØF, artikel 22, stk. 1, første punktum, udgør artikel 2, stk. 2, litra a), da en yderligere hindring for midlertidigt at stoppe fjernsynsudsendelser efter artikel 2, stk. 2?

5. Skal gentagne brud på tv-direktivets artikel 22 indordnes under artikel 2, stk. 2, litra a) eller
Anmodning fra Oslo byret om en rådgivende udtalelse i sagen Tore Wilhelmsen AS mod Oslo kommune, Oslo byrets beslutning af 1. marts 1996 (Sag E-6/96) (97/C 37/09)

Oslo byret i Norge har ved sin beslutning af 1. marts 1996, som indgik til EFTA-Domstolens dommerkontor den 7. august 1996, anmodet denne om at afgive en rådgivende udtalelse i sagen Tore Wilhelmsen AS mod Oslo kommune om følgende spørgsmål:

1. Er afslag på licens til salg af øl med højere alkoholindhold end 4,75 % under henvisning til Vinmonopolets formelle eneret i overensstemmelse med artikel 16 i EØS-aftalen om statslige handelsmonopoler?

2. Er afslag på licens til salg af øl med højere alkoholindhold end 4,75 % med henvisning til Vinmonopolets formelle eneret i overensstemmelse med principperne om varernes frie bevægelighed i artikel 11 og 13 i EØS-aftalen?

3. Indeholder EØS-aftalen bestemmelser om, i hvilken udstrækning det er stat eller kommune, der har kompetence til at tage stilling til ansøgninger om licens til salg af alkohol, således at nationale bestemmelser, der i visse tilfælde giver kommuner en sådan kompetence, sættes ud af kraft?

4. Indeholder EØS-aftalen bestemmelser om personers uindskrænkede ret til at sælge alkohol til offentligheden, uanset at en national lov foreskriver eksistensen af et licenssystem for salg af alle former for alkohol til