EFTA-TILSYNSMYNDIGHEDENS BESLUTNING Nr. 165/98/KOL af 2. juli 1998 om statsstøtte i form af regionalt differentieret arbejdsgiverafgift (Norge) (Støttenr. 95-010)

EFTA-TILSYNSMYNDIGHEDEN HAR -

under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (1), især til aftalens artikel 61 til 63 og protokol 26,

under henvisning til aftalen mellem EFTA-staterne om oprettelse af en tilsynsmyndighed og en domstol (2), især artikel 24 og artikel 1 i protokol 3 hertil,

under henvisning til modtagne kommentarer til dens beslutning om at indlede den procedure, der er fastsat i artikel 1, stk. 2, i protokol 3 til aftalen om Tilsynsmyndigheden og Domstolen,

ud fra følgende betragtninger:

I. INDLEDNING

Ved brev af 16. juni 1995 (ref. 95-3560-D) anmodede Tilsynsmyndigheden de norske myndigheder om at fremlægge samtlige oplysninger om systemet med regionalt differentieret indbetaling af arbejdsgivernes socialsikringsbidrag (3). Anmodning blev fremsat med henblik på at undersøge, om visse elementer i dette system kunne udgøre statsstøtte i henhold til artikel 61, stk. 1, i EØS-aftalen, og hvis dette var tilfældet, i hvilket omfang undtagelsesbestemmelserne i artikel 61, stk. 3, kunne finde anvendelse.

De norske myndigheder svarede på Tilsynsmyndighedens anmodning ved breve af 5. september (ref. 95-4968-A) og 19. september 1995 (ref. 95-5441-A). I perioden frem til marts 1997 afholdt Tilsynsmyndigheden flere uformelle og tekniske møder med de norske myndigheder. De norske myndigheder fremlagde i forbindelse med ovennævnte møder yderligere oplysninger af betydning for Tilsynsmyndighedens undersøgelser.

Efter en gennemgang af de foreliggende oplysninger konkluderede Tilsynsmyndigheden den 14. maj 1997 (4), at den lavere afgiftssats i afgiftszonerne 2 til 5, der indgår i Norges ordning med differentieret socialsikringsbidrag fra arbejdsgivere, førte til udbetaling af statsstøtte som beskrevet i artikel 61, stk. 1, og at der ikke var grundlag for en generel undtagelse. Da det drejede sig om en eksisterende støtteordning, foreslog Tilsynsmyndigheden derfor i samme beslutning en række »relevante foranstaltninger«, således at ordningen med regionalt differentierede satser for arbejdsgivernes socialsikringsbidrag kunne bringes i overensstemmelse med EØS-aftalen.

Kommissionen, dvs. Generaldirektorat IV/G, som er ansvarlig for statsstøtte, blev under Tilsynsmyndighedens undersøgelse holdt løbende underrettet i overensstemmelse med EØS-aftalens protokol 27, litra f). Tilsynsmyndigheden havde derfor også inden forslaget om relevante foranstaltninger modtaget bemærkninger (5) fra Generaldirektorat IV/G til dens første evaluering.

Tilsynsmyndigheden anmodede den norske regering om enten at acceptere de foreslåede foranstaltninger eller fremsætte sine bemærkninger inden for en frist på to måneder fra modtagelsen af beslutningen. Ved brev af 11. juli 1997 (ref. 97-5170-A) svarede den norske regering, at den ikke kunne tilslutte sig Tilsynsmyndighedens forslag om relevante foranstaltninger. De norske myndigheder hævdede bl.a., at de differentierede socialsikringsbidrag indgik i det almindelige beskatningssystem og derfor faldt uden for anvendelsesområdet for artikel 61, stk. 1. Efter at have modtaget svaret fra Norge besluttede Tilsynsmyndigheden at indlede proceduren i henhold til artikel 1, stk. 2, i protokol 3 til aftalen om Tilsynsmyndigheden og Domstolen. Under henvisning til »Mezzogiorno«-sagen (6) erklærede Europa-Kommissionens Generaldirektorat IV/G sig enig med Tilsynsmyndigheden i at indlede en formel undersøgelse (ref. 97-7524-A).

Tilsynsmyndigheden besluttede den 19. november 1997 at indlede den formelle undersøgelsesprocedure (beslutning nr. 246/97/KOL). Den norske regering blev samme dag underrettet ved en kopi af beslutningen med opfordring til at fremsætte sine bemærkninger til beslutningen.

Hovedindholdet af beslutningen blev offentliggjort i form af en meddelelse (7) i EØS-afsnittet i De Europæiske Fællesskabers Tidende og EØS-tillægget hertil. Hermed blev de øvrige EFTA-stater, som er parter i EØS-aftalen, EU's medlemsstater og andre interesserede parter underrettet og opfordret til at fremsætte deres bemærkninger inden en måned efter offentliggørelsen af meddelelsen.

I overensstemmelse med EØS-aftalens protokol 27 blev Europa-Kommissionen underrettet ved en kopi af beslutningen.

De norske myndigheder svarede på Tilsynsmyndighedens beslutning om at indlede undersøgelsesproceduren ved brev af 23. januar 1998 (ref. 98-696-A), hvori de gjorde rede for, hvorfor de ikke anså ordningen for at udgøre statsstøtte som beskrevet i artikel 61, stk. 1, jf. afdeling III, nr. 2, i det følgende.

Tilsynsmyndigheden modtog bemærkninger fra Europa-Kommissionen til sin beslutning om at indlede undersøgelsesproceduren ved brev af 5. marts 1998 (8). Af brevet fremgik det bl.a., at Kommissionen:

- anser ordningen for at udgøre driftsstøtte til regionale formål til virksomheder i afgiftszone 2 til 5

- bekræfter, at den norske ordning må vurderes på grundlag af de relevante statsstøtteregler, og især på grundlag af reglerne om driftsstøtte for at kompensere for ekstraomkostninger til transport for virksomheder i områder med lav befolkningstæthed

- er helt enig i Tilsynsmyndighedens fortolkning af disse regler

- deler Tilsynsmyndighedens vurdering af, at den norske ordning i sin nuværende form er delvis uforenelig med EØS-aftalens funktion, og

- kraftigt støtter Tilsynsmyndighedens forslag om relevante foranstaltninger af 14. maj 1997.

I det samme brev henledte Europa-Kommissionen Tilsynsmyndighedens opmærksomhed på dens beslutning af 30. juli 1997 om at foreslå relevante foranstaltninger i henhold til EF-traktatens artikel 93, stk. 1, med hensyn til en lignende svensk støtteordning (statsstøtte nr. E 8/96 - Regionalt differentieret socialsikringssystem).

Europa-Kommissionens bemærkninger blev meddelt den norske regering ved brev af 6. marts 1998 (ref. 98-1433-D). Norges bemærkninger til Europa-Kommissionens brev blev modtaget ved brev af 20. april 1998 (ref. 98-2560-A).

De norske myndigheder svarede, at de opretholdet deres synspunkt som fremsat i tidligere breve, og at den svenske ordning med diffentieret socialsikringssystem adskilte sig fra den norske på flere punkter.

II. SAGSFREMSTILLING

1. Generelt

I det følgende beskrives visse generelle sider af den nationale norske socialsikringsordning og ordningen med regionalt differentieret arbejdsgiverafgift. Tilsynsmyndighedens beslutning af 19. november 1997 om at indlede undersøgelsesproceduren indeholder en mere detaljeret beskrivelse af de faktiske baggrundsforhold. Denne beslutning giver også nærmere oplysninger om ordningens økonomiske virkninger og om regionale ulemper, som kan danne grundlag for regional transportsstøtte.

2. Den nationale norske socialsikringsordning (Folketrygden)

Det er i henhold til den nationale forsikringslov af 17. juni 1966 obligatorisk for alle personer, der opholder sig eller arbejder i Norge, at være forsikret. Personer, der er omfattet af ordningen, er berettigede til en lang række ydelser, herunder pensioner, udgifter i forbindelse med genoptræning, lægebehandling, lønkompensation og udbetaling af arbejdsløshedsdagpenge.

Socialsikringsbidraget pålægges arbejdsgivere og arbejdstagere og beregnes efter bruttolønnen. Af forskellige årsager er den nationale forsikringsordnings oprindelige finansieringskilder blevet utilstrækkelige, således at der kræves yderligere finansiering fra statens side. Den nationale forsikringsordning har derfor gradvis udviklet sig fra en mere traditionel »forsikringsordning« til nu at være fuldt ud indarbejdet i regeringens budget. Der er ikke tale om øremærkning af indtægter, og både indtægts- og udgiftsposter er en integreret del af det nationale budget.

Arbejdsgiverafgiften er næst efter momsen centralregeringens vigtigste indtægtskilde. I 1995 blev skatteindtægterne fra arbejdsgiverbidraget anslået til 11 % af indtægterne på statsbudgettet. Procentsatsen for arbejdsgiverafgiften fastsættes lige som andre skatter og afgifter hvert år af det norske parlament som led i fastlæggelsen af statsbudgettet.

Afgiften beregnes på grundlag af den ansattes bruttolønindkomst. Afgiftssatserne svinger mellem 0,0 og 14,1 % afhængig af, hvor den ansatte har bopæl. Forskellene i satserne i de forskellige afgiftszoner har imidlertid ingen indflydelse på optjening af personlige rettigheder under forsikringsordningen.

Ordningen med differentierede afgiftssatser blev indført i 1975 (9) af regionalpolitiske grunde. Landet blev opdelt i tre afgiftszoner. Der blev indført tre satser på 17, 16 og 14 % i stedet for den tidligere enhedssats på 16,7 %. Siden er der foretaget flere ændringer, både hvad angår den geografiske opdeling og afgiftssatserne i de enkelte zoner. Nedenstående tabel 1 viser de afgiftssatser, der var gældende pr. 1. januar 1995, og hvor stor en del af den norske befolkning, der er hjemmehørende i de forskellige afgiftszoner. Dette giver en gennemsnitlig afgiftssats på 12,6 %.

>TABELPOSITION>

Afgiftszonernes geografiske område blev sidst ændret i 1988, og der er siden kun foretaget mindre justeringer af ordningen.

De norske myndigheder har givet følgende generelle beskrivelse af ordningen med differentieret arbejdsgiverafgift (10):

- Afgiftssatserne er knyttet til den enkelte arbejdstagers registrerede faste bopæl (kommunen) (11) og ikke til virksomhedens beliggenhed.

- Ordningen finder automatisk anvendelse på grundlag af objektive kriterier og er ikke tidsbegrænset.

- Ordningen er neutral i forhold til branche, virksomhedsstørrelse, beskæftigelse/økonomisk aktivitet, ejerforhold osv.

- Ordningen er gældende for alle arbejdstagere både i den offentlige og den private sektor med undtagelse af staten, som betaler højeste sats uafhængig af arbejdstagerens bopæl.

- Ordningen er gældende for udenlandske arbejdstagere med bopæl i Norge, hvis disse er dækket af den nationale socialsikringsordning.

- Arbejdsgiverafgiften er neutral i forhold til arbejdsgiverens nationalitet.

3. Afgiftszone 2 til 5 - Demografiske forhold

I henhold til sektion 28.2.3 i Tilsynsmyndighedens proceduremæssige og materielle regler for statsstøtte, der blev vedtaget og udfærdiget af Tilsynsmyndigheden den 19. januar 1994 (12) og ændret den 20. juli 1994 (retningslinjerne for statsstøtte), kan regioner, der svarer til NUTS III niveau-regioner (amtsniveau) med en befolkningstæthed på under 12,5 indbyggere pr. km², komme i betragtning til regional transportstøtte.

Ni amter (13), som repræsenterer 31 % af Norges befolkning, har en lav befolkningstæthed, defineret som mindre end 12,5 indbyggere pr. km². Afgrænsningen af afgiftszone 2 til 5 følger ikke amtsgrænserne. Nogle af amterne er som helhed placeret i afgiftszone 2 til 5, mens det i andre tilfælde kun er dele af amtet, der er med. Alle amter eller dele af amter, som er med i afgiftszone 2 til 5, har en befolkningstæthed på under 12,5 indbyggere pr. km². Afgiftszonerne 2 til 5 tegner sig for 27 % af den samlede befolkning, mens kortet over områder, som er berettiget til regional investeringsstøtte, dækker 26 % af befolkningen. Disse områder og afgiftszonerne 2 til 5 er i vid udstrækning sammenfaldende.

4. Økonomiske virkninger af lavere afgiftssatser i zonerne 2 til 5

Omfang og fordeling af de økonomiske fordele efter sektor

Tilsynsmyndigheden har anmodet en uafhængig konsulent om at gennemføre en undersøgelse (14) over ordningens økonomiske virkninger. Konsulentrapporten beskriver fordelene ved ordningen med differentierede afgiftssatser efter sektor, virksomhedsstørrelse, afgiftszone og region. Fordelene vurderes ud fra forskellen mellem den indtægt, man formoder ville være opnået, hvis den højeste afgiftssats (den i afgiftszone 1 anvendte) var blevet anvendt generelt (15) og den faktiske indtægt fra arbejdsgiverafgiften for virksomheder i afgiftszonerne 2 til 5.

Den samlede fordel blev anslået til 4 473 mio. NOK (i 1994), jf. tabel 2. Af dette beløb kan 3 102 mio. NOK, eller næsten 70 % af det samlede beløb, henføres til Nordnorge (afgiftszone 4 til 5). 1 519 mio. NOK, hvilket rundt regnet svarer til en tredjedel af den samlede fordel, kan tilskrives den offentlige sektor (kommuner og amter), medens forarbejdningsindustrien tegner sig for ca. 17 % af det samlede beløb.

>TABELPOSITION>

Omkring 23 % af den norske forarbejdningsindustri (16) med en samlet omsætning i 1994 på 79 mia. NOK er beliggende i afgiftszonerne 2 til 5. Det anslås, at den økonomiske fordel for forarbejdningsvirksomhederne i disse zoner beløber sig til 767,9 mio. NOK, hvilket svarer til ca. 1 % af deres omsætning. 16 % af dette beløb, dvs. 124,9 mio. NOK, kan henføres til større virksomheder med over 250 ansatte. Undersøgelsen viste desuden, at tjenesteydelser, bl.a. transport og finansielle tjenester, er omfattet af de lavere afgiftssatser i zone 2 til 5.

Regional fordeling

Som nævnt ovenfor beregnes arbejdsgiverafgiften i procent af den enkelte arbejdstagers bruttoindtægt. Den faktiske sats afhænger af, hvor arbejdstageren har registreret bopæl. Da de fleste arbejdstageres bopæl er beliggende i nærheden af deres arbejdsplads, beregnes socialsikringsbidraget fra arbejdsgivere i en given afgiftszone for det meste efter indtægten for arbejdstagere med bopæl i den samme zone. Dette bekræftes af tabel 3. De regionsspecifikke tal, der er trykt med fede typer og fremgår diagonalt af tabel 3, viser, at hovedparten af indtægterne fra afgifter er knyttet til arbejdstagere, der har bopæl i samme afgiftszone som den, hvor deres arbejdsplads er beliggende.

>TABELPOSITION>

Indvirkning på lønudviklingen

Den umiddelbare virkning af en nedsættelse af arbejdsgiverafgiften vil være en reduktion af arbejdsgivernes samlede lønomkostninger, men hvis en sådan reduktion fører til lønstigninger, vil en del af fordelen tilfalde lønmodtagerne (afsmitningseffekt). Den eventuelle forekomst af sådanne afsmitningseffekter indebærer, at nettofordelene for virksomhederne kan være mindre end tabet af skatteindtægter i forbindelse med de lavere afgiftssatser i zone 2 til 5.

Tilsynsmyndighedens konsulent undersøgte, om der skulle være tale om en afsmitningseffekt og i givet fald omfanget heraf. De norske myndigheder har bestilt en separat undersøgelse om samme emne (17).

I deres brev af 23. januar 1998 henviser de norske myndigheder til en senere undersøgelse (18), hvor det anslås, at andelen af ændringer i beskatningen af arbejdskraft, som overgår til lønningerne, kan være på mellem 60 og 100 %.

Konklusionerne af ovennævnte undersøgelse er i korthed, at:

- Ingen empiriske undersøgelser giver præcise svar på, om lønudviklingen påvirkes af ændringer i niveauet for beskatning af arbejdskraft. Empiriske undersøgelser baseret på nationale data viser en afsmitningseffekt på mellem 20 og 100 %.

- Alle empiriske undersøgelser baseret på nationale data peger mod, at reduktion i arbejdsgiverafgiften på kort sigt fører til reducerede lønomkostninger for virksomhederne. De fleste undersøgelser viser endvidere, at virksomhedernes lønrelaterede omkostninger også påvirkes på langt sigt, om end i mindre udstrækning. Med andre ord peger de fleste undersøgelser mod, at den økonomiske fordel af reduktionen i beskatningen af arbejdskraft i det lange løb i en vis udstrækning tilfalder lønmodtagerne i form af højere lønninger.

- Visse undersøgelser baseret på regionale data peger mod, at afsmitningseffekten i forbindelse med regional nedsættelse af beskatningen af arbejdskraft muligvis er mere begrænset end ved en global nedsættelse. Det tyder således på, at en mindre del af fordelen havner hos de ansatte, når en lempelse i beskatningen af arbejdskraft kun gennemføres i visse regioner.

5. Meromkostninger i forbindelse med transport

Ud over den lave befolkningstæthed har de nordiske lande visse specifikke regionale handicap, »nemlig de ekstraomkostninger, som virksomhederne har på grund af de lange afstande og de barske vejrforhold« (19). På denne baggrund er det i retningslinjerne for statsstøtte bestemt, at driftsstøtte med henblik på »delvis kompensation for de ekstra transportomkostninger« (20) kan være berettiget i henhold til artikel 61, stk. 3, litra c), under forudsætning af, at visse betingelser i sektion 28.2.3.2 i retningslinjerne for statsstøtte er opfyldt.

Tilsynsmyndigheden har i samarbejde med de norske myndigheder undersøgt mulighederne for at beregne meromkostningerne til transport på basis af de foreliggende statistiske oplysninger. De forskellige beregninger baseret på de tilgængelige statistiske oplysninger viser uden undtagelse, at meromkostningerne til transport beregnet for den enkelte afgiftszone er klart større end fordelene ved de lavere afgiftssatser.

Desuden har de norske myndigheder bestilt en særundersøgelse af forholdet mellem meromkostninger til transport og de lavere socialsikringsbidrag i afgiftszonerne 2 til 5 for de enkelte konkurrerende eksport- og importvirksomheder i mine- og forarbejdningsindustrien.

Denne undersøgelse omfattede 36 virksomheder, der var repræsentative for den industrielle aktivitet i forarbejdningsindustrien i afgiftszonerne 2 til 5, udvalgt blandt i alt 180 sådanne virksomheder med over 50 ansatte. Typiske norske eksportprodukter, såsom metaller (herunder aluminium og ferro-legeringer), træ og træprodukter, møbler, tekstiler, plasticproducter, bearbejdede metalprodukter og udstyr, bearbejdede fiskeprodukter samt mine- og stenbrudsprodukter var omfattet af undersøgelsen, mens stålproducenter og skibsværfter ikke var omfattet.

Undersøgelsen viste, at de samlede meromkostninger til transport set under et langt overgik den fordel, virksomhederne antoges at have af de lavere socialsikringsbidrag. Også for hver enkelt virksomhed, der indgik i undersøgelsen, oversteg meromkostningerne i forbindelse med transport de anslåede fordele. Fordelene ved de lavere afgiftssatser blev beregnet i henhold til den metode, der blev anvendt af Tilsynsmyndighedens konsulent. Mulige afsmitningseffekter indgik ikke i disse beregninger.

III. VURDERING

1. Anvendelse af artikel 61, stk. 1

I artikel 61, stk. 1, i EØS-aftalen er det bestemt, at:

»Bortset fra de i denne aftale hjemlede undtagelser er støtte, som ydes af EF-medlemsstater, EFTA-stater eller ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, uforenelig med denne aftale i det omfang, den påvirker samhandelen mellem de kontraherende parter«.

Det første spørgsmål, som skal vurderes, er, om lavere arbejdsgiverafgifter skal anses som statsstøtte, som begunstiger visse virksomheder eller produktionen af visse varer. Begrebet støtte er meget bredt, hvilket følger af formuleringen af artikel 61, stk. 1 (»under enhver tænkelig form«). Det følger også af EF-Domstolens retspraksis, at begrebet omfatter både beslutninger, som giver virksomheder eller andre personer ressourcer, og beslutninger, som giver dem fordele (21). På grundlag af flere andre kendelser afsagt af EF-Domstolen (22) og Europa-Kommissionens administrative praksis (23) kan det klart konkluderes, at begrebet statsstøtte som anvendt i artikel 61, stk. 1, ikke er begrænset til bidrag i form af overførsel af materielle goder, men også omfatter lempelse af eller fritagelse for byrder, som staten generelt pålægger, herunder sygesikringsordninger eller socialsikringsafgifter (24), uden at der kræves noget tilsvarende til gengæld.

Virkningen af ordningen med reducerede afgiftssatser i afgiftszonerne 2 til 5 er, at virksomheder, der kan drage fordel af de lavere afgiftssatser, fritages for en skattebyrde i forhold til virksomheder, der ikke har denne mulighed. Den pågældende foranstaltning er et resultat af national lovgivning (Lov om folketrygd) og årlige beslutninger i Stortinget, hvor bidragssatserne fastsættes for hvert år.

En foranstaltning som den pågældende, der gennem statsbudgettet favoriserer visse virksomheder, må anses for at udgøre statsstøtte i det omfang, de lavere satser ikke kan retfærdiggøres ud fra ordningens beskaffenhed og generelle opbygning (25). Foranstaltningen kunne have været betragtet som berettiget, hvis f.eks. de lavere afgiftssatser var knyttet til optjente rettigheder. Tværtimod har Tilsynsmyndigheden kunnet konstatere, at de lavere satser ikke påvirker de rettigheder, der optjenes i det norske forskringssystem.

Man kunne hævde, at dersom de reducerede arbejdsgiverafgifter påvirker lønudviklingen, vil virksomhederne ikke få den fulde fordel af ordningen. Hertil ønsker Tilsynsmyndigheden at understrege, at det er åbenbart, at de reducerede satser udgør en fordel. Undersøgelsen over afsmitningseffekten, der er nævnt i afsnit II i denne beslutning, bekræfter, at denne fordel fører til mindskede lønomkostninger. Det forhold, at fordelene på lang sigt i et vist omfang deles mellem arbejdsgivere og arbejdstagere, ændrer ikke ved det faktum, at virksomhederne nyder en fordel som omhandlet i artikel 61, stk. 1.

Artikel 61, stk. 1, forbyder tiltag, der favoriserer visse virksomheder eller visse produktioner. Hovedkriteriet, når der skal skelnes mellem foranstaltninger, der udgør statsstøtte som defineret i artikel 61, stk. 1, og en generel økonomisk foranstaltning, der ikke er omfattet af forbuddet, er med andre ord, om foranstaltningen har selektiv karakter. Tilsynsmyndigheden anser selektivitetskriteriet for at være opfyldt, bl.a. når hensigten med foranstaltningen er at begunstige virksomheder i visse områder på bekostning af virksomheder i andre områder, som ikke har mulighed for at drage nytte af den pågældende foranstaltning.

Bestemmelsen om, at de lavere afgiftssatser er afhængige af lønmodtagerens registrerede bopæl og ikke teknisk set af virksomhedens beliggenhed, skal ses i lyset af dens virkninger. Tilsynsmyndigheden har fundet frem til, at der med hensyn til størrelse og topografiske og geografiske omstændigheder i de områder, der dækkes af zone 2 til 5, er en høj grad af overensstemmelse mellem en virksomheds beliggenhed og dens ansattes permanente bopæl, jf. tabel 3. Ordningen favoriserer derfor virksomheder, der geografisk er placeret således, at en væsentlig del af deres arbejdsstyrke har fast bopæl i kommuner, der er beliggende i afgiftszonerne 2 til 5. Virksomheder, der kan drage fordel af de reducerede afgiftssatser, er typisk virksomheder, der er beliggende i 2 til 5-zone-kommuner, medens virksomheder beliggende i afgiftszone 1 normalt ikke har denne fordel, eller i hvert fald kun i yderst begrænset omfang, jf. tabel 3.

Forbuddet i artikel 61, stk. 1, omfatter foranstaltninger, som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen i den udstrækning, de påvirker samhandelen mellem de kontraherende parter.

De virksomheder, som er omfattet af lavere arbejdsgiverafgift, får en konkurrencefordel ved at blive fritaget for en del af deres skattebyrde gennem statslige foranstaltninger, som direkte bidrager til at reducere deres løn- og produktionsomkostninger og dermed også bidrager til konkurrenceforvridning.

De reducerede afgiftssatser i zonerne 2 til 5 er gældende for alle virksomheder, der beskæftiger personer med bopæl i disse zoner, herunder virksomheder i disse zoner, som er udsat for konkurrence inden for EØS, bl.a. virksomheder, som driver eksportaktiviteter og virksomheder, som på hjemmemarkedet møder konkurrence fra producenter af varer og tjenester i andre EØS-stater. Det bør især understreges, at virksomheder (26), der kun skal betale lavere arbejdsafgifter i zone 2 til 5, og som konkurrerer med producenter i afgiftszone 1 eller i andre EØS-stater, f.eks. producenter af aluminium, ferro-legeringer og stål samt skibsværfter, for kun at nævne nogle få, som befinder sig i eller i nærheden af afgiftszone 2 til 5, i dag har lavere lønomkostninger, end de ellers ville have haft, på grund af de lavere afgiftssatser i zone 2 til 5. Sammenlignet med en situation uden sådanne reducerede afgiftssatser styrker støtten disse virksomheders stilling i forhold til andre konkurrerende virksomheder inden for EØS, som derved berøres af støtten. Der henvises til EF-Domstolens dom i sag 730/79, Philip Morris mod Kommissionen (27). Derfor kan det fastslås, at den pågældende støtte fordrejer eller truer med at fordreje konkurrenceforholdene inden for EØS.

I henhold til dommen i sagen om familiegodtgørelser (28) er det tilstrækkeligt at fastslå, at virksomheder eller produkter, som modtager støtte, konkurrerer med andre virksomheder eller produkter i andre EØS-stater for at kunne fastslå, at samhandelen mellem de kontraherende parter påvirkes som omhandlet i artikel 61, stk. 1. Som nævnt ovenfor er dette tilfældet i denne sag. Det forhold, at de lavere satser også gælder for erhvervsvirksomhed, som er beskyttet mod international konkurrence, ophæver ikke denne virkning. Tilsynsmyndigheden har for øvrigt ikke gjort indsigelse mod, at der anvendes lavere satser for en sådan form for virksomhed.

På baggrund af de ovenfor behandlede punkter må Tilsynsmyndigheden drage den konklusion, at systemet med regionalt differentieret arbejdsgiverafgift i Norge indebærer statsstøtte, som i henhold til EØS-aftalens artikel 61, stk. 1, er uforenelig med EØS-aftalens funktion.

2. Svaret fra den norske regering

I deres svar (29) på Tilsynsmyndighedens beslutning om at indlede en formel undersøgelse hævder de norske myndigheder, at ordningen med regionalt differentieret arbejdsgiverafgift ikke falder ind under anvendelsesområdet for EØS-aftalens artikel 61, stk. 1.

Deres beskrivelse af systemet med regionalt differentieret arbejdsgiverafgift svarer til den korte beskrivelse, den norske nationale socialsikringsordning (Folketrygden) har givet i afsnit II af denne beslutning. Desuden henviser de norske myndigheder til, at de sociale sikringsbidrag også opkræves efter forskellige satser for henholdsvis arbejdsgivere, selvstændige, pensionister og andre grupper. I svaret peges der også på, at hvis den højeste sats (for zone 1) af arbejdsgiverafgiften var blevet anvendt generelt i hele landet, ville statens indtægter i 1994 været steget med omkring 4,5 mia. NOK.

De norske myndigheder har til støtte for deres synspunkter anført en række grunde og argumenter, som Tilsynsmyndigheden har resumeret og kommenteret i litra a)-h) nedenfor:

a) De norske myndigheder hævder, at den differentierede arbejdsgiverafgift er en integreret del af det almindelige norske beskatnings- og overførselssystem, og at ordningen er en generel beskatningsform, som ikke blot falder uden for anvendelsesområdet for EØS-aftalens artikel 61, stk. 1, men også uden for aftalens anvendelsesområde, da aftalen generelt ikke omfatter beskatning.

ad a) Tilsynsmyndigheden er enig i, at EØS-aftalen ikke indeholder bestemmelser om harmonisering af de kontraherende parters beskatningssystemer. Det er imidlertid klart, at de kontraherende parter ikke kan anvende beskatningsforanstaltninger, som er i strid med aftalen, ved at de overtræder statsstøttereglerne eller andre regler. EØS-aftalens artikel 14 er et udtrykkeligt eksempel på dette. Der henvises til EF-Domstolens dom i sag 57/86, Grækenland mod Kommissionen, præmis 9, hvor Domstolen fastslog, at medlemsstaternes kompetenceudøvelse på det monetære område ikke giver dem ret til ensidigt at vedtage foranstaltninger, som er forbudt i henhold til traktaten.

b) De norske myndigheder påpeger, at et af de vigtigste mål med den norske beskatnings- og overførselspolitik er at udjævne levestandarden uafhængigt af bopæl. Differentieret arbejdsgiverafgift er en blandt mange foranstaltninger til at opnå dette mål. I den forbindelse henvises der til et omfattende system af overførsler fra staten til kommunerne og til reducerede afgiftssatser for personskat i de nordligste dele af landet. Det hævdes, at disse foranstaltninger og den differentierede arbejdsgiverafgift har flere fælles træk på lang sigt, bl.a. ved, at virkningen af den påvirkes af markedsøkonomien, og at dette igen påvirker markedsdeltagernes adfærd og dermed lønudviklingen. Det anføres, at en reduktion i personlig indtægtsskat i første omgang vil øge arbejdstagernes disponible indtægt, men af denne gevinst på lang sigt vil blive delt med arbejdsgiverne gennem lønudviklingen. På samme måde vil reduceret arbejdsgiverafgift i begyndelsen give større fordele for arbejdsgiverne, men i det lange løb vil denne fordel blive delt med lønmodtagerne gennem højere lønninger. Der henvises til en for nylig gennemført undersøgelse (30), som viser, at en væsentlig del af reduktionerne i arbejdsgiverafgiften overføres til arbejdstagerne gennem lønstigninger (afsmitningseffekten). Der konkluderes, at de funktionelle ligheder mellem forskellige sider af beskatnings- og overførselssystemet understreger behovet for at betragte ordningen med differentieret arbejdsgiverafgift som en del af det samlede beskatnings- og overførselssystem, der er beregnet på at nå de ovennævnte mål.

ad b) Tilsynsmyndigheden benægter ikke, at systemet med regionalt differentieret arbejdsgiverafgift kan anses som en del af det norske beskatnings- og overførselssystem, og at dette system tager sigte på at skabe en bedre balance i levestandarden. Det forhold, at regional differentiering kan betragtes på denne måde, ændrer imidlertid ikke det faktum, at regional differentiering af arbejdsgiverafgiften udgør en særlig afgiftsordning, hvor virksomheder bidrager til at finansiere socialsikringssystemet, og hvor lavere afgiftssatser begunstiger visse virksomheder som anført i afsnit III.1 ovenfor, hvilket fordrejer konkurrencen og påvirker samhandelen. Det forhold, at bestemmelser om regional differentiering af afgifter er en del af det generelle beskatningssystem, ophæver ikke konkurrenceforvridningen forårsaget af denne regionale differentiering. Dette argument er derfor ikke relevant. Det er klart, at hvis dette argument havde været relevant og skulle tillægges afgørende betydning, ville så godt som enhver beskatningsmæssig foranstaltning have omgået selektivitetskriteriet, der er nedfældet i artikel 61, stk. 1, eftersom alle sådanne foranstaltninger normalt indgår i det generelle beskatningssystem. Ordningens påståede fiskale karakter er ikke tilstrækkelig til at forhindre, at EØS-aftalens artikel 61, stk. 1, finder anvendelse (31). Det forhold, at et af målene med det almindelige beskatningssystem i Norge er at styrke indtægtsudjævningen, kan ikke ændre den konklusion, at ordningen indebærer statsstøtte, jf. ad c) nedenfor. Med hensyn til afsmitningseffekten finder Tilsynsmyndigheden det rimeligt at antage, at dele af reduktionen overføres til lønmodtagerne i form af højere løn. Dette ændrer imidlertid ikke det faktum, at de virksomheder, som er omfattet af lavere satser, har en omkostningsfordel og dermed en konkurrencefordel i forhold til dem, som ikke har denne mulighed.

c) De norske myndigheder erkender, at visse skatteregler kan være i konflikt med statsstøttebestemmelserne, selv om den generelle skattepolitik falder uden for EØS-aftalens anvendelsesområde. Der henvises til dommen i sagen om familiegodtgørelser (32), hvor EF-Domstolen kom til den afgørelse, at reducerede sociale afgifter i den italienske tekstilindustri afveg fra den normale anvendelse af det almindelige socialsikringssystem »uden at dette er berettiget ud fra systemets art eller almindelige opbygning«. Ifølge de norske myndigheder fastlægger denne dom princippet om, at anvendelsen af kriterierne afhænger af en vurdering af de økonomiske forhold og omstændighederne i den enkelte sag, og at formålet med foranstaltningen er en faktor, som der må tages hensyn til i denne sammenhæng. Da det drejer sig om en integreret del af det norske beskatningssystem, bl.a. med de ovennævnte mål, mener de norske myndigheder, at »disse betragtninger ikke er i strid med statsstøttebestemmelserne i EØS-aftalens artikel 61, stk. 1«.

Da differentieringen af arbejdsgiverafgiften er baseret på arbejdstagernes bopæl og ikke på virksomhedernes beliggenhed, fremfører de norske myndigheder, at arbejdstagere fra zoner med lave satser får fordele på arbejdsmarkedet, som sammen med andre beskatnings- og overførselsforanstaltninger styrker beskæftigelsen på regionalt plan og fremmer indkomstudjævningen. Den norske regering er af den opfattelse, at når en beskatningsmæssig foranstaltning har sådanne almindelige sider og virkninger, kan den ikke anses som statsstøtte i henhold til EØS-aftalen.

ad c) De norske myndigheders argumenter, at målet med visse politiske foranstaltninger, f.eks. at styrke beskæftigelsen på regionalt plan og fremme indkomstudjævningen, er en faktor, som må tages i betragtning ved anvendelse af artikel 61, stk. 1, er ikke i overensstemmelse med fast retspraksis. EF-Domstolen har bl.a. i sin dom om »familiegodtgørelser« understreget, at EF-traktatens artikel 92 (som svarer til EØS-aftalens artikel 61) »ikke skelner mellem statslige interventioner under henvisning til deres årsager eller formål, men definerer dem ud fra deres virkninger« (33). De norske myndigheders argument er derfor ikke relevant for vurderingen af, om EØS-aftalens artikel 61, stk. 1, finder anvendelse, men kan komme i betragtning i forbindelse med en eventuel undtagelse i henhold til EØS-aftalens artikel 61, stk. 3.

d) De norske myndigheder hævder, at ordningen med reduceret arbejdsgiverafgift automatisk finder anvendelse på grundlag af objektive kriterier, bl.a. arbejdstagerens bopæl, så at ingen virksomhed er udelukket fra ordningen, og at den ikke er tidsbegrænset. De reducerede satser gælder for et stort antal personer, i 1995 ca. 850 000 af en arbejdsstyrke på i alt ca. 3 200 000. Ifølge de norske myndigheder er dette faktorer, som bekræfter ordningens almene karakter. Det erkendes, at virksomhederne ofte er beliggende i zoner, hvor deres ansatte har deres bopæl, men muligheden for at pendle mellem hjem og arbejdsplads, så at virksomheder i en zone med høj afgiftssats kan beskæftige personer med bopæl i en zone med lav afgiftssats, fremføres som et yderligere træk ved ordningen, der genspejler dens almene karakter. Det hævdes, at en sådan differentiering ikke kan anses for at begunstige »visse virksomheder eller visse produktioner« i henhold til EØS-aftalens artikel 61, stk. 1.

ad d) Tilsynsmyndigheden bestrider ikke det faktum, at ordningen anvendes automatisk på grundlag af objektive kriterier, herunder arbejdstagerens bopæl. Det forhold, at ordningen også har visse tekniske træk, ændrer imidlertid ikke den konklusion, at regional differentiering indebærer statsstøtte. De lavere afgiftssatser i zone 2 til 5 medfører, at visse virksomheder får en finansiel fordel gennem statslige midler, som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene for virksomheder i det område, som er omfattet af EØS-aftalen. De faktiske forhold, som Norge henviser til, fører ikke til, at denne konkurrencefordel ophæves.

Bestemmelsen om, at lavere afgiftssatser afhænger af arbejdstagerens registrerede bopæl, skal undersøges ud fra dens virkninger. I den forbindelse anser Tilsynsmyndigheden den faktiske situation som helt klar, nemlig at arbejdsgivere i zone 1, som beskæftiger størstedelen af den norske arbejdsstyrke, normalt har meget begrænsede muligheder for at sænke deres lønrelaterede driftsudgifter ved at ansætte personer med fast bopæl i zone 2 til 5.

I 1995 var ca. 850 000 personer, dvs. 26,5 % af den samlede arbejdsstyrke, omfattet af de lavere afgiftssatser i zone 2 til 5, mens et flertal på 73,5 % var omfattet af den højeste sats i zone 1. Det er Tilsynsmyndighedens opfattelse, at en sådan differentiering ikke kan betragtes som en almindelig foranstaltning, som udelukker anvendelse af artikel 61, stk. 1.

Det forhold, at enkelte virksomheder i en zone med høj afgiftssats kan ansætte personer fra en zone med lav afgiftssats, ændrer ikke det faktum, at de, som nyder godt af ordningen, stort set er virksomheder beliggende i afgiftszone 2 til 5, jf. tabel 3.

e) Den norske regering anfører, at de reducerede afgiftssatser til social sikring i Norge ikke kan anses som satser, der afviger fra en almindelig gældende norm, sådan som det var tilfældet i sagen om familiegodtgørelser. Lovgivningen fastsætter ingen standardsats med undtagelser for visse regioner, men et system med fem forskellige satser for hver enkelt region. Den norske regering understreger også, at den pågældende norske ordning ikke direkte tager sigte mod eksportindustrierne eller andre industrigrene, som er udsat for international konkurrence. I denne sammenhæng henvises der til, at de fleste eksportindustrier i Norge er beliggende i centrale områder, og at satsen i disse områder (zone 1) blev hævet for at bevare statens indtægter, da den regionale diffentiering blev indført første gang i 1975. Igen hævder den norske regering, at differentieret arbejdsgiverafgift ikke kan betragtes som støtte til »visse virksomheder eller visse produktioner«.

ad e) Det forhold, at ordningen er baseret på et system med fem satser, ændrer ikke virkningen af differentieringen, nemlig at virksomheder i afgiftszone 2 til 5 som regel er underlagt lavere arbejdsgiverafgift end virksomheder i zone 1. Argumentet om, at der ikke er fastsat en standardsats i bestemmelserne om ordningen, udelukker ikke anvendelse af artikel 61, stk. 1. Igen er det virkningerne af den beskatningsmæssige foranstaltning, som er afgørende.

De norske myndigheder synes at mene, at situationen i sagen om familiegodtgørelser ikke kan sammenlignes med den foreliggende sag. Det hævdes at være tilfældet, fordi støtten i sagen om familiegodtgørelser i modsætning til denne sag udelukkende tog sigte på eksportindustrierne. Det ser således ud til, at de norske myndigheder argumenterer med, at principperne i dommen om familiegodtgørelser kun gælder for statsstøtteordninger, der tager sigte mod eksportvirksomheder. Der findes imidlertid intet i EF-Domstolens dom, som støtter det norske synspunkt. Tværtimod følger det af præmis 19 i dommen, at støtten i dommen ville påvirke samhandelen og derfor være i strid med EF-traktatens artikel 92 i den udstrækning, italiensk tekstilindustri konkurrerer med tekstilindustri i andre medlemsstater, og ikke kun hvis den italienske tekstilindustri eksporterede sine varer. EF-traktatens artikel 92 ville derfor have fundet anvendelse i denne sag, selv om italiensk tekstilindustri ikke eksporterede sine varer, men kun mødte konkurrence fra importerede varer. Udtalelsen i præmis 19 underbygger derfor ikke de norske myndigheders synspunkt. Der er heller ingen andre udtalelser i dommen, som tyder på, at de af Domstolen fastslåede principper i denne dom er af begrænset omfang, sådan som Norge antyder. Sagen er derfor relevant for den foreliggende sag.

f) Den norske regering påpeger endvidere, at der i dag findes en række ordninger med differentieret beskatning i EU-medlemsstaterne, og henviser i denne forbindelse til den belgiske støtteordning »Maribel Quater«, som er godkendt af Kommissionen.

ad f) Muligheden af, at der kan findes andre afgiftsordninger, som efter en undersøgelse også kan vise sig at omfatte statsstøtte i henhold til EØS-aftalens artikel 61, stk. 1, er for Tilsynsmyndigheden ingen gyldig grund til at undlade at handle i denne sag.

De oplysninger (34), som Tilsynsmyndigheden har adgang til, viser, at Europa-Kommissionen godkendte den belgiske ordning »Maribel Quater«, fordi den kom til det resultat, at reducerede bidrag til socialsikring for arbejdere, der udfører manuelt arbejde, ikke udgjorde statsstøtte på de vilkår, som den belgiske regering foreslog. Kommissionen fandt, at virkningerne af ordningen ikke ville være specifikke, da »Maribel Quater« ikke ville begunstige visse virksomheder eller visse produktioner. Ordningen blev anset for at være en almindelig foranstaltning, som gjaldt for alle virksomheder, hvor der udførtes manuelt arbejde.

g) De norske myndigheder henviser også til et forhold, som de anser for at være paradoks, nemlig at det accepteres, at der findes forskelle i den økonomiske politik, særlig når det gælder beskatningssystemer inden for EØS-området, mens Tilsynsmyndigheden i denne sag har sat spørgsmålstegn ved forskelle i beskatningen inden for et land. Det hævdes, at relative skatter og afgifter i Norge er af ringe betydning ved vurderingen af konkurrencen mellem virksomheder i forskellige EØS-stater, og at der hellere burde foretages end sammenligning af de absolutte skatter og afgifter for konkurrerende virksomheder inden for EØS, hvor der tages hensyn til en hel række afgifter med betydning for virksomhedernes aktiviteter. Det ville være hensigtsmæssigt at undersøge, om skatte- og afgiftsbyrden for virksomheder i afgiftszone 2 til 5 i Norge er væsentligt lavere end for konkurrerende virksomheder i andre EØS-stater. De norske myndigheder synes at være af den opfattelse, at regionale variationer i beskatningen inden for et og samme land falder uden for anvendelsesområdet for artikel 61 som følge af regionale myndigheders beføjelser i skattespørgsmål.

ad g) Det ville være at gå langt ud over EØS-aftalens anvendelsesområde at ville harmonisere alle faktorer, som kan påvirke produktionsomkostningerne for virksomhederne i de enkelte EØS-stater. Som de norske myndigheder erkender, gælder dette også skatter og afgifter. Det skal derfor klart fastslås, at en sammenligning af den absolutte skatte- og afgiftsbyrde for konkurrerende virksomheder som foreslået af Norge ikke er relevant ved vurderingen af, om der gives statsstøtte i strid med artikel 61, stk. 1.

Spørgsmålet om, hvorvidt foranstaltninger, som er resultatet af regionale beføjelser på det beskatningsmæssige område, falder uden for EØS-aftalens artikel 61, stk. 1, må vurderes ud fra omstændighederne i den enkelte sag. I den foreliggende sag er der ikke tale om sådanne foranstaltninger, da de differentierede satser er fastlagt i den nationale lovgivning.

h) Et af vilkårene for at anse en foranstaltning som statsstøtte i henhold til EØS-aftalens artikel 61, stk. 1, er, at den påvirker samhandelen mellem de kontraherende parter. Den norske regering hævder, at Tilsynsmyndigheden i sin beslutning om at indlede en formel undersøgelsesprocedure ikke har gjort rede for, hvordan denne betingelse var opfyldt i denne sag.

ad h) Som Tilsynsmyndigheden bemærkede i beslutningen om at indlede undersøgelsesproceduren, har Norges statistik identificeret ca. 180 eksport- og importkonkurrerende virksomheder med over 50 ansatte alene i produktionssektoren (ud over stålindustri og skibsbygning) i afgiftszone 2 til 5, som derfor er omfattet af de lavere afgiftssatser. Endvidere har Norges statistik offentliggjort oplysninger, som viser, at der i alle norske amter findes virksomheder inden for produktion og minedrift, som eksporterer deres varer (35), og at deres andel af produktionen steg (36) i perioden fra 1986 til 1994. Det er derfor hævet over enhver tvivl, at finansielle fordele som følge af de lavere satser kan påvirke samhandelen mellem de kontraherende parter.

Endelig henviser den norske regering til, at da Stortinget gav sit samtykke til at ratificere EØS-aftalen, var en videreførelse af systemet med regionalt differentieret arbejdsgiverafgift en vigtig forudsætning.

I den forbindelse bemærker Tilsynsmyndigheden, at da det norske Storting gav sit samtykke til at ratificere EØS-aftalen, accepterede det aftalen i dens helhed, herunder også statsstøttereglerne og bestemmelsen i aftalens artikel 6 om, at relevante retsafgørelser truffet af De Europæiske Fællesskabers Domstol ville finde anvendelse ved tolkningen af aftalens regler. For øvrigt indeholder hverken EØS-aftalen eller andre dokumenter knyttet til dens ratificering bestemmelser, som kan antages at begrænse anvendelsesområdet for EØS-aftalens statsstøtteregler med hensyn til det norske system med regionalt differentieret arbejdsgiverafgift.

3. Anvendelse af artikel 61, stk. 3, litra a) og c)

3.1. Generelt

Tilsynsmyndigheden har i løbet af undersøgelsesproceduren ikke modtaget argumenter eller oplysninger, som giver grund til at ændre den holdning, den indtog med sin beslutning af 14. maj 1997 om at foreslå Norge passende foranstaltninger, nemlig at systemet som sådan uden ændringer ikke er berettiget til undtagelser i henhold til EØS-aftalens artikel 61, stk. 2 eller 3.

Den pågældende ordning betragtes af de norske myndigheder udtrykkeligt som et regionalpolitisk instrument. Tilsynsmyndigheden har undersøgt, om ordningen er forenelig med reglerne om regionalstøtte på grundlag af EØS-aftalens artikel 61, stk. 3, litra a) og c). Tilsynsmyndigheden har også undersøgt andre undtagelser i henhold til artikel 61, stk. 2 og 3, og fundet, at de ikke finder anvendelse i denne sag.

De lavere afgiftssatser i afgiftszone 2 til 5 påvirker direkte virksomhedernes driftsomkostninger, da satserne er baseret på den enkelte arbejdstagers bruttoløn. De lavere satser er ikke knyttet til investeringer, og de kræver ingen modydelse fra dem, som er omfattet af ordningen. Støtte af denne art, som bevirker en reducering af lønomkostningerne, må anses som driftsstøtte. I retningslinjerne for statsstøtte (37) har EFTA-Tilsynsmyndigheden taget et principielt forbehold med hensyn til, om driftsstøtte, der ikke er betinget af nyinvestering eller oprettelse af arbejdspladser, er forenelig med EØS-aftalens funktion. Som beskrevet nedenfor kan Tilsynsmyndigheden imidlertid anse visse former for driftsstøtte for at være forenelig med aftalen.

3.2. Artikel 61, stk. 3, litra a)

Tilsynsmyndigheden har i sektion 28.1.5 i retningslinjerne for statsstøtte givet udtryk for den opfattelse, at driftsstøtte under særlige forudsætninger og på visse vilkår kan godkendes, når støtten har til formål at overvinde særlige eller vedvarende problemer, og det drejer sig om støtte for at fremme den økonomiske udvikling i regioner, som er berettiget til undtagelsen i henhold til EØS-aftalens artikel 61, stk. 3, litra a).

Men da Tilsynsmyndigheden godkendte kortet over området, som er berettiget til regional investeringsstøtte i Norge (38), fandt den imidlertid, at ingen områder i Norge var berettiget til regionalstøtte på grundlag af EØS-aftalens artikel 61, stk. 3, litra a).

Tilsynsmyndighedens vurdering af, om de lavere satser for arbejdsgiverafgift i afgiftszone 2 til 5 er forenelige med EØS-aftalen, må derfor baseres på artikel 61, stk. 3, litra c).

3.3. Artikel 61, stk. 3, litra c)

Ved vurderingen af, om en støtteforanstaltning er berettiget til undtagelse fra det generelle forbud mod statsstøtte i artikel 61, stk. 1, på grundlag af undtagelsen i artikel 61, stk. 3, litra c), må der tages stilling til, i hvilken grad støtteforanstaltningen, når det drejer sig om regionalstøtte, kan antages at bidrage til den regionale udvikling. Dette forudsætter atter, at den pågældende region står over for særlige regionale udviklingsproblemer, som foranstaltningen er beregnet på at afhjælpe. Sådanne udviklingsproblemer kan komme til udtryk gennem regionens indtægtsniveau, strukturelle arbejdsløshed eller befolkningstæthed. Sidstnævnte kriterium er af særlig interesse i dette tilfælde på grund af de demografiske forhold i de pågældende geografiske områder.

I sektion 28.2.3.1.1) i retningslinjerne for statsstøtte fastsættes det, at »For at tage højde for særlige regionaludviklingsproblemer, der skyldes demografiske forhold, kan regioner på NUTS III-niveau med en befolkningstæthed på under 12,5 indbyggere pr. km² ligeledes modtage regionalstøtte i henhold til undtagelsen i artikel 61, stk. 3, litra c)«.

På samme måde er det relevante at undersøge, om afgiftszone 2 til 5 kan klassificeres som regioner omfattet af artikel 61, stk. 3, litra c), på grundlag af befolkningstæthedskriteriet.

Bestemmelserne i sektion 28.2.3.2 i retningslinjerne for statsstøtte om regional transportstøtte på grundlag af artikel 61, stk. 3, litra c), omfatter en række kriterier, som skal sikre, at en sådan driftsstøtte er berettiget, fordi den opvejer visse specifikke ulemper. Tildeling af regional transportstøtte er berettiget, når støtten kompenserer for visse ulemper, som er specifikke for de nordiske lande, særlig ekstraomkostninger som følge af meget lange afstande til markederne og barske vejrforhold.

Tilsynsmyndigheden har undersøgt, i hvilken grad driftsstøtte i form af lavere arbejdsgiverafgift kan være berettiget som en direkte kompensation for ekstraomkostninger til transport (indirekte transportsstøtte) til produktionsvirksomheder.

Kriterierne fastsat i sektion 28.2.3.2 i retningslinjerne for statsstøtte kan inddeles i følgende hovedkategorier: i) områder, som er berettiget til regional transportstøtte, ii) kompensation for ekstraomkostninger til transport og iii) vilkår knyttet til visse former for virksomhed.

3.4. Områder, som er berettiget til regional transportstøtte

Det fastsættes i første led af sektion 28.2.3.2.2) i retningslinjerne for statsstøtte, at regional transportstøtte ». . . kun kan ydes til virksomheder, der er beliggende i områder, der på basis af analysen vedrørende befolkningstæthed kan modtage regionalstøtte«.

I analysens første fase opfylder ni ud af 19 amter (NUTS III-niveau) befolkningstæthedskriteriet på under 12,5 indbyggere pr. km². Disse amter repræsenterer 31 % af befolkningen, men 27 % af befolkningen dækkes af afgiftszone 2 til 5.

I fire af de ni amter er hele amtet omfattet af de fordelagtige afgiftszoner (Sogn og Fjordane (zone 2), Nordland (zone 4), Troms (zone 4 og 5) og Finnmark (zone 5)). I fem af de ni amter (Nord-Trøndelag, Aust-Agder, Telemark, Oppland og Hedmark) er kun visse dele af amterne omfattet af afgiftszone 2 til 4. De dele af disse amter, som omfattes af lavere afgiftssatser, er tyndt befolket. I alle tilfælde har de en gennemsnitlig befolkningstæthed, som er betydeligt lavere end 12,5 indbyggere pr. km².

Seks amter af de øvrige ti (Buskerud, Vest-Agder, Rogaland, Hordaland, Møre og Romsdal og Sør-Trøndelag), som ikke fuldt ud opfylder befolkningstæthedskriteriet, omfattes delvis af afgiftszone 2 og 3. De pågældende dele er også forholdsvis tyndt befolket med en befolkningstæthed på under 12,5 indbyggere pr. km². Fire amter ligger som helhed inden for afgiftszone 1.

For at et område skal være berettiget til regional transportstøtte, kræves der i henhold til sektion 28.2.3.2.2) i retningslinjerne for statsstøtte, at Tilsynsmyndigheden giver sin godkendelse. Tilsynsmyndigheden vil foretage sin vurdering af, hvilke områder der er berettiget til regional transportstøtte på grundlag af principperne i bilag I til denne beslutning.

I den foreliggende sag har Tilsynsmyndigheden fundet, at hvis de norske myndigheder efter at have modtaget Tilsynsmyndighedens beslutning giver meddelelse om et område, som er udpeget til at modtage regional transportstøtte, vil hele Finnmark, Troms, Nordland og Sogn og Fjordane samt de dele af Nord-Trøndelag, som hører ind under afgiftszone 2 til 4, kunne anses for at være berettiget til regional transportstøtte. Tilsynsmyndigheden er imidlertid ud fra de oplysninger, som hidtil er forelagt, ikke overbevist om, at regional transportstøtte er berettiget for alle kommuner, som i dag omfattes af afgiftszone 2 i amterne Rogaland, Hordaland, Møre og Romsdal og Hedmark. Dette gælder især de dele af disse amter, som ikke i princippet udgør et sammenhængende område med andre kommuner i afgiftszone 2, områder, som ligger nær større byer, og områder, som af andre grunde ikke synes at have behov for varig kompensation for at sikre den regionale udvikling.

3.5. Kompensation for ekstraomkostninger til transport

Det hedder i andet til femte led i sektion 28.2.3.2.2) i retningslinjerne for statsstøtte:

- Støtten må kun ydes for at kompensere for ekstra transportomkostninger. Den pågældende EFTA-stat skal bevise, at en sådan kompensation kan begrundes objektivt. Der må aldrig være tale om overkompensation. Der skal tages højde for andre transportstøtteordninger, herunder EØS-aftalens artikel 49 og 51.

- Der må kun ydes støtte til ekstra transportomkostninger af varer inden for det pågældende lands nationale grænser. Der kan ikke ydes eksportstøtte.

- Der skal på forhånd kunne sættes beløb på støtten med udgangspunkt i et støtte pr. kilometer-forhold eller en kombination af et støtte pr. kilometer- og et støtte pr. vægtenhed-forhold, og der skal udarbejdes en årsrapport, af hvilken det bl.a. fremgår, hvilken udregningsmetode der er valgt.

- Vurderingen af ekstraomkostningerne skal baseres på den mest økonomiske transportform og den korteste vej mellem produktions- eller forarbejdningsstedet og afsætningsstedet.

Med hensyn til niveauet for den indirekte kompensation for ekstraomkostninger til transport gennem systemet med lavere afgiftssatser i zone 2 til 5 har Norge forelagt en detaljeret undersøgelse af ekstraomkostningerne til transport for 36 eksport- og importkonkurrerende virksomheder, som viser, at ingen af virksomhederne har fordele i form af lavere arbejdsgiverafgift, som overskrider deres ekstraomkostninger til transport. Undersøgelsen af enkelte virksomheder er desuden underbygget af beregninger på et mere aggregeret niveau baseret på forskellige statistiske kilder.

Tilsynsmyndigheden har noteret sig, at de udvalgte virksomheder, som er omfattet af den særlige undersøgelse af enkelte virksomheders ekstraomkostninger til transport, afspejler mønstret i Norges vigtigste eksporterhverv. Udvalget af virksomheder anses af Tilsynsmyndigheden for at være et repræsentativt udvalg inden for de relevante afgiftszoner. Undersøgelsen omfatter bl.a. et udvalg af producenter af energikrævende produkter som f.eks. råaluminium og ferro-legeringer, som ligger ved kysten. Tilsynsorganet har også noteret sig, at virksomheder inden for skibsbygningsindustrien og stålvirksomheder inden for og uden for EKSF-området, som er omfattet af særlige sektorregler, ikke er medtaget i undersøgelsen.

De anslåede fordele som følge af lavere beskatning af arbejdskraft er beregnet under henvisning til forskellen mellem faktisk indbetalt arbejdsgiverafgift og den afgift, som ville have været indbetalt, hvis afgiftssatsen for zone 1 var blevet anvendt uden differentiering. Der er ikke taget hensyn til virkningerne af en eventuel afsmitningseffekt.

Ud fra de oplysninger, Tilsynsmyndigheden har adgang til, synes ingen norske støtteordninger for transport, som kan komme ind under EØS-aftalens artikel 49 og 51, at omfatte elementer af kompensation ud over et niveau, som kan tilskrives dækning af omkostninger knyttet til en forpligtelse om offentlig tjenesteydelse. Tilsynsmyndigheden har derfor ikke fundet det nødvendig at tilpasse overslagene over ekstraomkostninger til transport som følge af sådanne ordningers mulige indvirkning bl.a. på transportpriserne.

På dette grundlag erkender Tilsynsmyndigheden, at produktionsvirksomheder, som ikke tilhører de sektorer, som var udelukket fra nævnte undersøgelse, og som ligger inden for afgiftszone 2 til 5, har betydelige ekstraomkostninger til transport, og at disse ekstraomkostninger ikke overkompenseres gennem finansielle fordele som følge af lavere arbejdsgiverafgift i de pågældende områder.

I beregningerne er der kun taget hensyn til omkostninger til indenlandsk transport inden for de nationale grænser. Tilsynsmyndigheden har noteret sig, at typiske eksportorienterede sektorer i norsk økonomi er tilfredsstillende dækket af undersøgelserne og de ovennævnte beregninger. Da de lavere afgiftssatser gælder for alle erhvervsgrene undtagen staten og for alle virksomheder uden hensyn til deres aktiviteter, anser Tilsynsmyndigheden ikke de lavere afgiftssatser for at være specielt rettet mod eksportvirksomheder. Den har derfor draget den slutning, at de lavere afgiftssatser i zone 2 til 5 ikke udgør eksportstøtte (39).

Overslagene i den ovennævnte undersøgelse viser, at støtten er objektivt bestemmelig på forhånd. Med hensyn til transportomkostningerne for de enkelte virksomheder, der er omfattet af samme undersøgelse, var virksomhederne klart økonomisk motiveret til at reducere deres transportomkostninger mest muligt ved at vælge korteste vej til markedet og de mest økonomiske transportmidler, da de måtte dække deres transportomkostninger med egne midler.

På denne baggrund og ud fra de oplysninger, som Norge har forelagt om forholdet mellem ekstraomkostninger til transport for produktionsvirksomheder, og de fordele, som følger af lavere afgiftssatser, finder Tilsynsmyndigheden det ikke absolut nødvendigt at foretage en generel justering af niveauet for den indirekte kompensation for ekstraomkostninger til transport i zone 2 til 5. Der kræves derfor ingen generel reduktion i det gældende niveau for indirekte kompensation for ekstraomkostninger til transport.

For at ordningen skal opfylde kriterierne for regional transportstøtte, må der imidlertid som led i den årlige indberetningspligt for ordningen i henhold til sektion 28.2.3.2.2) forelægges en række oplysninger, som viser støtte pr. kilometer-forholdet eller en kombination af støtte pr. kilometer- og støtte pr. vægtenhed-forholdet.

Det fastsættes i reglerne for regional transportstøtte, at »Eventuelle planer om at indføre nye ordninger vedrørende transportstøtte skal være tidsbegrænsede og må ikke være mere gunstige end allerede eksisterende ordninger i den pågældende EFTA-stat«. Dette indebærer, at Tilsynsmyndigheden ikke er rede til at acceptere relativt høje ekstraomkostninger til transport som et argument for at øge differentieringsniveauet mellem afgiftssatserne, indføre nye foranstaltninger, som kan betyde en forøgelse i kompensationsniveauet for ekstraomkostninger til transport, eller udvide det område, hvor der gives indirekte kompensation for ekstraomkostninger til transport i form af lavere arbejdsgiverafgift.

3.6. Betingelser knyttet til visse former for virksomhed

3.6.1. Virksomheder uden alternativ beliggenhed

Det er fastsat i sjette led i sektion 28.2.3.2.2) i retningslinjerne for statsstøtte, at »Der må ikke ydes støtte til transport eller fremsendelse af en virksomheds produkter uden en alternativ beliggenhed (produkter fra udvindingsindustrien, vandkraftværker osv.)«.

Denne regel skal sammenholdes med de regler, der allerede er citeret under afsnit 3.5 ovenfor, især den regel, som fastsætter, at støtten skal være nødvendig på et objektivt grundlag.

Når en afsides beliggende region er rig på naturressourcer, som kan udnyttes kommercielt, må dette i sig selv anses som en styrke og ikke som en ulempe for regionen, selv om den kan have andre problemer med hensyn til den industrielle udvikling generelt. Der er måske ikke behov for subsidiering af transportomkostninger for aktiviteter baseret på udnyttelse af naturressourcer, da fordelene ved ressourcerne kan opveje transportomkostningerne, og flytning af produktionen til et sted med lavere transportomkostningerne ofte er udelukket pr. definition.

De aktiviteter, som skal undersøges, er i) produktion og distribution af elektricitet, ii) udvinding af råolie og naturgas og hertil knyttede tjenester og iii) råstofudvinding.

Produktion og distribution af elektricitet

Det fremgår af ordlyden i sektion 28.2.3.2 i retningslinjerne for statsstøtte, at »Der må ikke ydes støtte til . . . fremsendelse [fremhævet her] af produkter fra . . . vandkraftværker . . .«. Grunden til, at reglerne om regional transportstøtte omfatter dette krav, er hovedsagelig, at hele elektricitetssektoren må anses som ressourcebaseret. Tilsynsmyndigheden finder, at behovet for regional transportstøtte ikke er godtgjort, at en sådan støtte ikke væsentligt ville bidrage til den regionale udvikling, og at der desuden er en vis fare for, at støtten utilsigtet kan få indvirkning på eksportorienterede erhverv. Tilsynsmyndigheden finder ikke, at transportomkostninger inden for sektoren distribution af elektricitet (antagelig for en stor del tab af kraft) kan tilskrives ulemper, som kan afhjælpes ved flytning af nogle af aktiviteterne (f.eks. kontrolstationer) til mere centrale områder. På dette grundlag har Tilsynsmyndigheden konkluderet, at sektoren NACE 40.1 (produktion og distribution af elektricitet) ikke kan omfattes af de lavere afgiftssatser i zone 2 til 5.

Servicevirksomhed i forbindelse med olie- og gasudvinding

Tilsynsmyndigheden finder, at aktiviteter i forbindelse med udvinding af råolie og naturgas bør udelukkes fra de fordele, som følger af de pågældende foranstaltninger. Tilsynsmyndighedens holdning er ikke udelukkende baseret på betragtninger i tilknytning til beslutninger om placering, men mere generelt på det synspunkt, at sektoren er særdeles rentabel og derfor ikke har behov for regional transportstøtte. Den opfylder derfor ikke det underforståede krav i artikel 61, stk. 3, litra c), som er udtrykkelig fastsat i kriterierne for regional transportstøtte: »den pågældende EFTA-stat skal på objektivt grundlag kunne bevise, at kompensation er nødvendig«. Driftsstøtte til udvinding af råolie og naturgas anses derfor ikke for at være berettiget under henvisning til den regionale udvikling. De norske myndigheder skal derfor sikre, at sektor NACE 11.10 (udvinding af råolie og naturgas) og sektor NACE 11.20 (servicevirksomhed i forbindelse med olie- og gasudvinding, undtagen efterforskning) ikke er omfattet af de lavere afgiftssatser i zone 2 til 5.

Råstofudvinding

Råstofudvindingssektoren består af flere underafdelinger, som ikke har de samme muligheder for adgang til ressourcerne. Den kan derfor inddeles i følgende kategorier: i) brydning af metalholdige malme, ii) industrimineraler, iii) stenbrud og iv) grus og stenmateriale.

Sektoren er karakteriseret ved udvinding af naturressourcer. Dette indebærer, at de industrielle aktiviteter i denne sektor er knyttet til geologisk bestemte mineralaflejringer, som nødvendigvis er geografisk bundet.

Adgangen til mineralressourcerne har betydning for, i hvilken grad beslutninger om at investere i råstofudvinding er geografisk bundet. Udvinding af ressourcer med små reserver og få kendte årer vil være mere geografisk bundet end en kilde med mange årer og store reserver. Det kan derfor forekomme, at en virksomhed, som driver udvinding af visse naturressourcer, i princippet har forskellige valgmuligheder med hensyn til beliggenhed, eftersom produktionen er baseret på betydelige reserver spredt over et stort område. Tilsynsmyndigheden accepterer derfor, at råstofudvindingssektoren også omfatter virksomheder, som står over for et lignende dilemma med hensyn til beliggenhed, som mange andre industrivirksomheder.

Tilsynsmyndigheden anser udvinding af metalholdige malme som en geografisk koncentreret virksomhed baseret på begrænsede naturressourcer. Det samme gælder udvinding af industrimetallerne nefelinsyenit og olivin.

Tilsynsmyndigheden drager derfor den konklusion, at virksomheder, som udøver udvinding af metalholdige malme (NACE 13) og/eller aktiviteter i forbindelse med udvinding af industrimineralerne nefelinsyenit (HS 2529.3000) og olivin (HS 2517.49100), ikke bør omfattes af de lavere afgiftssatser i zone 2 til 5.

Tilsynsmyndigheden er bekendt med, at visse virksomheder i norsk mineindustri har været udsat for finansielle problemer, og er derfor efter at have modtaget underretning i det enkelte tilfælde rede til at vurdere, om disse virksomheder kan anses for at være i en situation, som gør dem berettigede til krisestøtte eller støtte til omstrukturering, bl.a. ud fra sociale hensyn.

Tilsynsmyndigheden har på grundlag af bl.a. geologiske oplysninger forelagt af de norske myndigheder og de ovennævnte argumenter om udvinding af mineraler baseret på relativt righoldige ressourcer konkluderet, at udvinding af andre industrimineraler end nefelinsyenit og olivin ikke bør udelukkes fra muligheden for at blive omfattet af de lavere afgiftssatser i zone 2 til 5. Tilsynsmyndigheden har i den forbindelse taget i betragtning, at de pågældende aktiviteter ofte er af lokal art, og at der er en betydelig forekomst af forholdsvis små virksomheder. Med hensyn til industrimineraler har den også taget hensyn til, at når industrimineraler videreforædles lokalt, vil dette ofte bidrage til beskæftigelsen og den regionale udvikling. Aktiviteter knyttet til brydning af sten, grus og stenmateriale er som regel baseret på udvinding af udbredte mineralressourcer og anses derfor ikke for at være geografisk bundet.

3.6.2. Industrier omfattet af særlige sektorregler

Det hedder i syvende led i sektion 28.2.3.2.2) i retningslinjerne for statsstøtte, at: »Transportstøtte til virksomheder inden for industrier, som EFTA-Tilsynsmyndigheden anser for at være følsomme (motorkøretøjer, tekstiler, syntetiske fibre, EKSF-produkter og ikke-EKSF-stål), er underkastet de gældende bestemmelser for sektorstøtte for den pågældende industri og skal i særdeleshed overholde de særlige forpligtelser vedrørende anmeldelse, der er nævnt i de relevante kapitler i retningslinjerne eller i den i punkt 1.A i bilag XV til EØS-aftalen nævnte retsakt« (40).

Desuden gælder der særlige regler for skibsbygning. Norge har i dag støtteordninger for skibsbygningsindustrien i form af kontraktbaseret produktionsstøtte på 7 % af kontraktværdien før støtte til skibe med en kontraktværdi på mindst 10 mio. ECU og på 3,5 % til skibe med en kontraktværdi på under 10 mio. ECU samt for større ombygninger af skibe. De norske myndigheder har ikke forelagt oplysninger, som tyder på, at norske skibsbygningsvirksomheder er ramt af vedvarende handicap, som kan berettige til regional transportstøtte, og de har heller ikke forelagt oplysninger om disse virksomheders ekstraomkostninger til transport eller omfanget af støtte givet i form af reducerede socialsikringsafgifter i forhold til de godkendte niveauer af driftsstøtte til skibsbygningsindustrien. Tilsynsmyndigheden drager derfor den konklusion, at virksomheder, som er omfattet af retsakten omhandlet i EØS-aftalens bilag XV, punkt 1.B (Rådets direktiv 90/684/EØF om støtte til skibsbygningsindustrien), uanset beliggenhed, ikke kan omfattes af de lavere afgiftssatser i zone 2 til 5.

I henhold til retsakten omhandlet i EØS-aftalens bilag XV, punkt 1.A (Kommissionens beslutning nr. 2496/96/EKSF om fællesskabsregler for støtte til jern- og stålindustrien) tillades ingen form for driftsstøtte, undtagen støtte til nedlægning. Producenter af EKSF-stålprodukter kan derfor uanset beliggenhed ikke omfattes af de lavere afgiftssatser i zone 2 til 5.

Med hensyn til stålproduktion uden for EKSF gælder de særlige anmeldelseskrav, der er fastsat i sektorreglerne, i denne sammenhæng kun for produktion af sømløse rør og store svejsede rør (Ø > 406,4 mm). Tekstilindustrien er ikke underlagt særlige anmeldelseskrav. Støtte til industrien for produktion af syntetiske fibre omfattes ikke af de særlige anmeldelseskrav, der er fastsat i sektorreglerne, hvis de syntetiske fibre, som produceres, kun har en kort levetid, inden de benyttes til fremstilling af reb, fiskenet eller andre produkter, som ikke er vævede. Støtte til produktion af bildele eller ekstraudstyr omfattes ikke af de særlige regler for støtte til motorkøretøjsindustrien, undtagen når en sådan støtte gives til bilproducenter eller deres datterselskaber eller til produktion af dele eller ekstraudstyr på licens eller patent for en bilproducent.

Hvis den anslåede fordel af en lavere arbejdsgiverafgift for en produktionsvirksomhed inden for bilindustrien, stålproduktion uden for EKSF eller syntetiske fibre ikke overstiger 100 000 ECU over en periode på tre år, finder de minimis-reglen anvendelse. Med hensyn til aktiviteter inden for disse sektorer, som er omfattet af anmeldelseskravene, skal alle tilfælde af mulig transportstøtte anmeldes enkeltvis med henblik på vurdering af hvert enkelt tilfælde i overensstemmelse med de pågældende sektorregler.

Ifølge oplysninger fra de norske myndigheder er der i dag ingen norske virksomheder, som fremstiller produkter, der er omfattet af særlige anmeldelseskrav i reglerne om støtte til stålindustrien uden for EKSF. Heller ikke inden for industrien for produktion af syntetiske fibre eller bilindustrien har Norge nogen produktion, som hører ind under anvendelsesområdet for de respektive sektorregler for disse industrier. På denne baggrund finder Tilsynsmyndigheden det acceptabelt at lade de særlige anmeldelseskrav for disse sektorer finde anvendelse ved at bede de norske myndigheder om at forpligte sig til i fremtiden at underrette Tilsynsmyndigheden om enhver støttemodtager, som kommer ind under anvendelsesområdet for nævnte regler, og som er omfattet af de pågældende lavere afgiftssatser. Endvidere skal sådanne anmeldelser følges op af årsrapporter, der som et selvstændigt afsnit indeholder overslag over størrelsen af den indirekte kompensation for ekstraomkostninger til transport i form af lavere arbejdsgiverafgift og/eller størrelsen af eventuel direkte transportstøtte.

3.7. Tjenesteydelsessektoren og andre ikke-producerende aktiviteter

Tilsynsmyndigheden har undersøgt, om de lavere satser for arbejdsgiverafgift i afgiftszone 2 til 5 kan være forenelige med EØS-aftalen på grundlag af artikel 61, stk. 3, litra c), for sektorer, som ikke producerer varer, dvs. tjenesteydelsessektorerne og andre ikke-producerende aktiviteter, som f.eks. bygge- og anlægssektoren.

Reglerne for regional transportstøtte er hovedsagelig udformet med henblik på virksomheder, som producerer varer, og er derfor mindre egnet til Tilsynsmyndighedens vurdering af de pågældende foranstaltningers forenelighed med EØS-aftalen, bl.a. når det drejer sig om tjenesteydelsessektorerne.

Tilsynsmyndigheden har derfor anlagt et videre perspektiv med hensyn til anvendelsen af artikel 61, stk. 3, litra c). Den har især taget hensyn til, hvordan en reduktion i de sociale afgifter vil påvirke beskæftigelsessituationen og vurderet, i hvilken grad de lavere afgiftssatser påvirker konkurrencen og samhandelen i visse tjenesteydelsessektorer.

Der foreligger ingen systematisk oversigt, når det gælder transportomkostninger i tjenesteydelsessektoren. Det er imidlertid klart, at visse dele af tjenestydelsessektoren har betydelige transportomkostninger og derfor kan rammes af ekstraomkostninger til transport på samme måde som de vareproducerende sektorer. De gennemsnitlige transportomkostninger for en del af engroshandelen er anslået til ca. 5 % af omsætningen (41), mens de gennemsnitlige transportomkostninger for detail- og engrossektoren som helhed er anslået til 33 % af merværdien (42).

Tilsynsmyndigheden erkender, at virksomheder inden for de fleste tjenesteydelsessektorer i regioner, hvor regional transportstøtte vil kunne blive godkendt, direkte eller indirekte kan være udsat for de negative følger af lange afstande til markederne eller lange kommunikationsmæssige afstande inden for regionen. Barske vejrforhold er en yderligere faktor, som kan øge driftsomkostningerne for de erhvervsdrivende, også inden for tjenesteydelsessektorerne.

Tilsynsmyndigheder erkender, at lavere arbejdsgiverafgift i afgiftszone 2 til 5 bidrager til at forbedre beskæftigelsessituationen ved at sænke lønomkostningerne i disse områder.

Når formålet med reducerede arbejdsgiverafgifter er at fremme beskæftigelsen, er de kun virkelig effektive, hvis de også omfatter sektorer, som er mindre udsat for international konkurrence. Eksempler på sådanne sektorer blev nævnt af Europa-Kommissionen i en meddelelse med titlen »En europæisk strategi til fremme af lokale udviklings- og beskæftigelsesinitiativer« (43).

Foranstaltninger i form af reducerede arbejdsgiverafgifter rettet mod ovennævnte sektorer har to fordele. På de ene side har sådanne foranstaltninger ofte en svag eller ingen virkning på konkurrencen og samhandelen inden for EØS, og på den anden side har de et stort potentiale til at bidrage til oprettelse af arbejdspladser (44). Tilsynsmyndigheden kan derfor normalt stille sig positivt over for sådanne foranstaltninger i den udstrækning, de falder ind under anvendelsesområdet for aftalens artikel 61, stk. 1. Dette gælder især tjenester, som udføres lokalt. Andre sådanne områder er markedsnicher eller undersektorer i vækst, som har udsigt til at skabe arbejdspladser, hvor Tilsynsmyndigheden vil være positivt indstillet over for sådanne foranstaltninger under forudsætning af, at de ikke forvrider konkurrencen i et omfang, som strider mod de fælles interesser.

Ca. 65 % af de anslåede fordele af lavere arbejdsgiverafgift tilfalder sektorer, som kan antages at være forholdsvis lidt eksponeret for handel, eller sektorer, som kun delvis falder ind under EØS-aftalens artikel 61, bl.a. den offentlige sektor, bygge- og anlægsvirksomhed, engros/detailhandel, restaurant- og hotelsektoren samt andre sociale og personlige tjenester, jf. tabel 2. Tilsynsmyndigheden har mærket sig Europa-Kommissionens tolkning af EF-traktatens artikel 92, stk. 3, litra c), i »EF-rammebestemmelser for statsstøtte til virksomheder i dårligt stillede byområder« (45) og i dens »Meddelelse om kontrol med statsstøtte og nedsættelse af arbejdskraftsomkostningerne« (46). På denne baggrund må de reducerede afgiftssatser anses at finde anvendelse på aktiviteter (47), som bidrager til højere beskæftigelsesniveauer i afgiftszone 2 til 5.

Den meget lave befolkningstæthed samt bosætningsmønstret i størstedelen af det område, som omfattes af afgiftszone 2 til 5, viser, at området ikke har et eneste befolkningscentrum med over 50 000 indbyggere, og at størstedelen af befolkningen er spredt over et stort geografisk område, hvor befolkningscentrene sjældent har over 5 000 indbyggere. Dette betyder, at tjenesteydelsesvirksomhed i afgiftszone 2 til 5 har begrænsede vækstmuligheder, og at deres aktiviteter typisk er rettet mod de lokale markeder. Videre har Tilsynsmyndigheden taget i betragtning, at på grund af bosætningsmønstret både på den norske side af grænsen og i de tilgrænsende områder i Sverige og Finland har de lavere afgiftssatser sandsynligvis ingen virkning af betydning på handelen tværs over landegrænserne mellem de nordiske lande med hensyn til tjenesteydelser.

Endelig har Tilsynsmyndigheden i sin vurdering af de lavere afgiftssatser taget hensyn til bestemmelserne i de minimis-reglen i kapitel 12 i retningslinjerne for statsstøtte, der blev vedtaget af Tilsynsmyndigheden den 15. maj 1996, hvori det er fastsat, at hvis støttebeløbet pr. virksomhed ikke overstiger 100 000 ECU over en periode på tre år, anses EØS-aftalens artikel 61, stk. 1, ikke at finde anvendelse, da en sådan støtte ikke i betydelig grad påvirker samhandelen mellem de kontraherende parter.

På denne baggrund finder Tilsynsmyndigheden, at når det drejer sig om tjenesteydelser og ikke-producerende aktiviteter, med undtagelse af aktiviteter som nævnt nedenfor og i den udstrækning, at artikel 61, stk. 1, finder anvendelse, er de lavere afgiftssatser berettiget som støtte til regional udvikling i henhold til artikel 61, stk. 3, litra c), under forudsætning af, at de lavere afgiftssatser er begrænset til et område, som er godkendt af Tilsynsmyndigheden, med hensyn til indirekte kompensation for ekstraomkostninger til transport.

Tilsynsmyndigheden finder imidlertid, at de lavere afgiftssatser i zone 2 til 5 ikke kan anvendes på dele af følgende tjenesteydelser: finansielle tjenester, transport og telekommunikation.

Med hensyn til transportvirksomhed har Tilsynsmyndigheden taget hensyn til, at vejtransportvirksomheder fra forskellige EØS-stater konkurrerer med hinanden, især når det drejer sig om transport over landegrænserne. Efter Tilsynsmyndighedens mening er der fare for, at fordele som følge af de lavere afgiftssatser kan få en afsmittende virkning på andre sektorer, hvis de anvendes på virksomheder, som udfører vejtransport over landegrænserne. Endvidere kan visse vejtransportvirksomheder i afgiftszone 2 til 5 faktisk udføre en væsentlig del af deres virksomhed uden for de områder, der er udsat for varige problemer, dsv. under forhold, hvor ydelse af regional transportstøtte ikke er berettiget. Tilsynsmyndigheden er derfor kommet til den konklusion, at virksomheder med mere end 50 ansatte (den øverste grænse for små virksomheder i henhold til retningslinjerne for statsstøtte), som udøver virksomhed klassificeret som vejgodstransport (NACE 60.24), ikke kan omfattes af de lavere afgiftssatser i zone 2 til 5.

Tilsynsmyndigheden finder endvidere, at det samme bør gælde for virksomheder inden for telekommunikationssektoren (NACE 64.20) og for virksomheder, som har afdelingskontorer i udlandet, eller på anden måde udfører aktiviteter over landegrænserne i sektorer klassificeret som finansieringsvirksomhed (NACE 65), forsikring og pensionsforsikring (NACE 66) og servicevirksomhed i forbindelse med bank- og finansieringsvirksomhed (NACE 67). Baggrunden for Tilsynsmyndighedens holdning på dette punkt er dels, at EØS-aftalen indeholder særlige bestemmelser med sigte på at fremme handelen og konkurrencen i disse sektorer, og mere generelt, at sådanne tjenesteydelsesaktiviteter efter indførelsen af den nyeste informationsteknologi kun i meget begrænset grad kan anses at være permanent hindret af lange afstande og barske vejrforhold. Tilsynsmyndigheden kan imidlertid acceptere, at de lavere afgiftssatser i afgiftszone 2 til 5 kan gælde for afdelingskontorer i disse zoner, forudsat at de kun udfører lokale tjenester.

3.8. Lavere arbejdsgiverafgift for virksomheder i zone 1

Som det fremgår af tabel 3, tilfalder fordelene med reduceret arbejdsgiverafgift for en stor del virksomheder i zoner med lav afgiftssats, fordi de beskæftiger arbejdstagere med bopæl i samme afgiftszone. Hvis en virksomhed i afgiftszone 1 ansætter personer med bopæl i zone 2 til 5, vil også denne virksomhed få en lavere afgiftsbyrde.

Det er rimeligt at antage, at en betydelig del af disse tilfælde gælder arbejdsgivere i sektorer, hvor virkningerne på samhandelen og den internationale konkurrence kun er af ringe betydning, f.eks. inden for tjenesteydelses- og bygge- og anlægssektoren.

Endvidere vil antallet af arbejdstagere, som bor i en anden afgiftszone end der, hvor virksomheden er beliggende, normalt udgøre en brøkdel af det samlede antal arbejdstagere i virksomheden.

På denne baggrund og på grundlag af de minimis-reglen finder Tilsynsmyndigheden ikke, at der er grund til at gøre indvendinger mod muligheden for, at visse virksomheder på denne måde kan omfattes af lavere arbejdsgiverafgift. Som det fremgår af betragtningerne ovenfor, har Tilsynsmyndigheden besluttet ikke at gøre indsigelse mod, at arbejdsgiverafgiften fastsættes ud fra den enkelte arbejdstagers registrerede bopæl.

3.9. Støttekumulation

Visse amter, som helt eller delvis er omfattet af afgiftszone 2 til 5, har ordninger med direkte transportstøtte (48). Der kan dermed opstå situationer, hvor visse virksomheder forsøger at drage fordel både af de lavere afgiftssatser, som er til behandling her, og af direkte tilskud fra amtskommunale myndigheder til dækning af dokumenterede transportomkostninger. De norske myndigheder må derfor indføre særlige regler for at sikre, at der ikke forekommer overkompensation som følge af kumulation af regional transportstøtte fra forskellige kilder.

3.10. Årsrapporter og periodiske oversigter

Det er Tilsynsmyndighedens etablerede praksis at anmode om årsrapporter for alle eksisterende støtteordninger i EFTA-staterne for at efterkomme pligten til at sikre, at alle eksisterende statsstøtteordninger i EFTA-staterne vurderes løbende med hensyn til deres forenelighed med EØS-aftalens artikel 61.

En støtteordning baseret på reglerne for regional transportstøtte kræver fremsendelse af detaljerede årsrapporter i overensstemmelse med skemaet i bilag III til retningslinjerne for statsstøtte. Den første rapport skal forelægges Tilsynsmyndigheden inden 1. juli 2000. De følgende årsrapporter skal forelægges senest seks måneder efter udgangen af hvert rapporteringsår og dække to regnskabsår.

I henhold til reglerne om regional transportstøtte skal der indsendes oplysninger om støtte pr. kilometer-forholdet eller en kombination af støtte pr. kilometer- og støtte pr. vægtenhed-forholdet. Den detaljerede årsrapport skal indeholde årligt ajourførte oplysninger, som viser disse forholdstal.

I disse årsrapporter skal der i selvstændige afsnit gives overslag over størrelsen af den indirekte kompensation for ekstraomkostninger til transport i form af lavere arbejdsgiverafgift og over eventuel direkte transportstøtte modtaget af virksomheder i sektorer, som er omfattet af særlige anmeldelseskrav (motorkøretøjsindustrien, produktion af syntetiske fibre og stålindustrien uden for EKSF). Årsrapporterne skal også indeholde oplysninger om direkte transportstøtte, som gør det muligt at vurdere eventuel støttekumulation.

Som nævnt ovenfor fastsættes det i retningslinjerne for statsstøtte, at »Eventuelle planer om at indføre nye ordninger vedrørende transportstøtte skal være tidsbegrænsede . . .«. Tilsynsmyndigheden anser det for hensigtsmæssigt, at ordninger baseret på denne bestemmelse ikke bør være af mere end fem års varighed. Eventuelle forlængelser vil afhænge af en ny anmeldelse og en fornyet vurdering.

4. Konklusion

Systemet med regionalt differentieret arbejdsgiverafgift indebærer statsstøtte som omhandlet i EØS-aftalens artikel 61, stk. 1. For visse dele af støtten kan der på visse betingelser indrømmes undtagelse i henhold til artikel 61, stk. 3, mens der for andre dele ikke kan indrømmes undtagelse. Norge skal træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at de påviste overtrædelser af artikel 61, stk. 1, bringes til ophør -

VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:

1. Systemet med regional differentiering af arbejdsgiverafgift i Norge er uforenelig med EØS-aftalen i det omfang

a) det finder anvendelse på aktiviteter, som ikke er nævnt under litra b) nedenfor, medmindre de begrænses til områder, som er anmeldt til Tilsynsmyndigheden, og er fundet berettiget til regional transportstøtte

b) det tillader, at følgende typer virksomheder er omfattet af lavere arbejdsgiverafgift efter de satser, der gælder i zone 2 til 5:

- virksomheder beskæftiget med produktion og distribution af elektricitet (NACE 40.1)

- virksomheder beskæftiget med udvinding af råolie og naturgas (NACE 11.10)

- virksomheder beskæftiget med servicevirksomhed i forbindelse med tilknyttet olie- og gasudvinding, undtagen efterforskning (NACE 11.20)

- virksomheder beskæftiget med brydning af metalholdige malme (NACE 13)

- virksomheder beskæftiget med udvinding af industrimetallerne nefelinsyenit (HS 2529.3000) og olivin (HS 2517.49100)

- virksomheder, som er omfattet af retsakten omhandlet i EØS-aftalens bilag XV, punkt 1.B (Rådets direktiv 90/684/EØF om støtte til skibsbygningsindustrien)

- virksomheder, som producerer EKSF-stål

- virksomheder med over 50 ansatte, som udfører vejgodstransport (NACE 60.24)

- virksomheder beskæftiget med telekommunikation (NACE 64.20)

- virksomheder, som har afdelingskontorer i udlandet eller på anden måde udfører aktiviteter over landegrænserne på områderne finansieringsvirksomhed (NACE 65), forsikring og pensionsforsikring (NACE 66) og servicevirksomhed i forbindelse med bank- og finansieringsvirksomhed (NACE 67), undtagen afdelingskontorer, som kun udfører lokale tjenester.

2. For at systemet med regionalt differentieret arbejdsgiverafgift kunne tilpasses på en sådan måde, at det bliver foreneligt med reglerne for regional transportstøtte fastsat i Tilsynsmyndighedens retningslinjer for statsstøtte, og for at Tilsynsmyndigheden skal kunne udføre sin tilsynsfunktion i overensstemmelse med protokol 3, artikel 1, i aftalen om Tilsynsmyndigheden og Domstolen, skal følgende betingelser opfyldes ud over de tilpasninger, der er fastsat i punkt 1, litra a) og b), i denne beslutning:

a) Ordningen skal være tidsbegrænset til senest 31. december 2003. Inden denne dato kan der forelægges en anmodning om forlængelse for Tilsynsmyndigheden til dennes vurdering.

b) Den norske regering vil blive anmodet om at forelægge en detaljeret årsrapport om støtteordningen i overensstemmelse med skemaet i bilag III til retningslinjerne for statsstøtte. Som fastsat i kapitel 32 i retningslinjerne for statsstøtte skal rapporterne dække to regnskabsår og forelægges for Tilsynsmyndigheden senest seks måneder efter regnskabsårets udløb. Den første rapport skal forelægges inden 1. juli 2000.

c) I overensstemmelse med reglerne for regional transportstøtte skal de detaljerede årsrapporter ud over de oplysninger, der kræves i henhold til litra b), opgive støtte pr. kilometer-forholdet eller en kombination af støtte pr. kilometer- og støtte pr. vægtenhed-forholdet.

d) Endvidere skal der i de detaljerede årsrapporter ud over de oplysninger, som kræves i henhold til litra a) og c), anføres overslag over størrelsen af den indirekte kompensation for ekstraomkostninger til transport i form af lavere arbejdsgiverafgift modtaget af virksomheder i sektorer, som er omfattet af særlige anmeldelseskrav (motorkøretøjsindustrien, industrien for produktion af syntetiske fibre og stålindustrien uden for EKSF).

e) Med hensyn til produktion, som er omfattet af de særlige sektorregler på områderne syntetiske fibre, motorkøretøjer og stålindustrien uden for EKSF, skal den norske regering underrette Tilsynsmyndigheden om eventuelle støttemodtagere, som er omfattet af de lavere afgiftssatser i zone 2 til 5.

f) De norske myndigheder skal indføre særlige regler for at sikre, at der ikke forekommer overkompensation som følge af kumulation af regional transportstøtte fra forskellige kilder.

3. Norge skal træffe de nødvendige foranstaltninger for at sikre, at den statsstøtte, som Tilsynsmyndigheden har fundet uforenelig med EØS-aftalens funktion, ikke ydes efter 31. december 1998 og for eventuelt at påse, at betingelserne i punkt 2 i denne beslutning opfyldes. Norge skal straks underrette Tilsynsmyndigheden om de trufne foranstaltninger.

4. Denne beslutning er rettet til Norge. Den norske regering vil blive underrettet ved et brev med kopi af denne beslutning.

5. Kun den engelske udgave af denne beslutning er autentisk.

Udfærdiget i Bruxelles, den 2. juli 1998.

For EFTA-Tilsynsmyndigheden

Knut ALMESTAD

Formand

(1) Herefter omtalt som EØS-aftalen.

(2) Herefter omtalt som aftalen om Tilsynsmyndigheden og Domstolen.

(3) Herefter omtalt som afgiftssatser.

(4) Beslutning nr. 145/97/KOL.

(5) Brev fra Europa-Kommissionen, Generaldirektorat IV-Konkurrence og Statsstøtte, af 28. marts 1997 (se dok. nr. 97/1924 A).

(6) EFT L 265 af 8.11.1995, s. 23-29.

(7) EFT C 38 af 5.2.1998, s. 6-17 og EØS-tillægget hertil.

(8) Ref. SG(98) D/1946 (98-1420-A).

(9) Lovforslag til Stortinget, Odelstingsproposition nr. 12, 1974-75.

(10) Se brev af 19. september 1995 (ref. 95-5441-A).

(11) Som defineret i lov nr. 1 af 16. januar 1970 »Lov om folkeregistrering«.

(12) EFT L 231 af 3.9.1994 og EFT L 240 af 15.9.1994.

(13) Finnmark, Troms, Nordland, Nord-Trøndelag, Sogn og Fjordane, Hedmark, Oppland, Telemark og Aust-Agder (befolkningstallene er fra 1995).

(14) »Benefits from reduced pay-roll taxes in Norway« af Arild Hervik, Den Norske Handelshøjskole, BI (1996).

(15) Man går ud fra, at hverken løn- og aktivitetsniveauet eller fordelingen af økonomiske aktiviteter mellem sektorer og regioner påvirkes af afgiftsniveauet, hvilket bevirker, at fordelene for virksomheder i zone 2 til 5 har en tendens til at blive overvurderet.

(16) Beregnet ud fra omsætningens størrelse.

(17) »Effects on wages from changes in pay-roll taxes in Norway« af dr. oecon. Nils Martin Stølen, Norges statistik.

(18) »Wage and Employment Effects of Payroll Taxes and Investment Subsidies«, Frode Johansen og Tor Jakob Klette, Discussion Papers May 1997, Norges statistik.

(19) Se sektion 28.2.3.2 (1) i retningslinjerne for statsstøtte.

(20) Se sektion 28.2.3.2 (2) i retningslinjerne for statsstøtte.

(21) Se sag C-61/79, Administratione della Finanze mod Denkavit Italiana, Sml. 1980, s. 1205, præmis 31.

(22) Se sag C-30/59, Steenkolenmijnen mod High Authority, Sml. 1961-1, s. 91.

(23) Se bl.a. XXII. beretning om Konkurrencepolitikken 1992, s. 264-266, Kommissionens beslutning af 1. marts 1995 (EFT L 265 af 8.11.1995, s. 23-29); statsstøtte E 8/96 - Regionalt differentieret socialsikringssystem (Sverige).

(24) Se sag C-203/83, Kommissionen mod Italien, Sml. 1983, s. 2525, sag C-173/73, Italien mod Kommissionen, Sml. 1974, s. 475, sag C-301/87, Frankrig mod Kommissionen, Sml. 1990-I, s. 307.

(25) Se sag C-173/73, Italien mod Kommissionen, Sml. 1974, s. 475, præmis 15.

(26) Se tabel 2.

(27) Se præmis 11, Domstolens dom af 17. september 1980, Philip Morris mod Kommissionen, sag 730/79.

(28) Se præmis 19, Italien mod Kommissionen, sag 173/73.

(29) Se brev af 23. januar 1998 (98-696-A).

(30) Frode Johansen og Tor Jakob Klette, op.cit.

(31) Se præmis 13, Italien mod Kommissionen, sag 173/73.

(32) Italien mod Kommissionen, sag 173/73.

(33) Se præmis 13, Italien mod Kommissionen, sag 173/73.

(34) Se Kommissionens brev af 15. april 1997, SG(97) D/2850, Emne: Aide d'État n° N132/97, Belgique.

(35) Se tabel 1 til »Regional fordeling av leveranser i industri og bergverk. Vedleggsundersøkelse til industristatistikken« af Kenneth Årdalen og Terje Søsæter, notat 25/96, Norges statistik.

(36) Se »Ukens Statistik Nr 22/96«, Norges statistik.

(37) Se bl.a. sektion 26.1.8) i retningslinjerne for statsstøtte.

(38) Se afgørelse nr. 110/98/KOL af 28. april 1998 om kortet over støtteberettigede områder i Norge.

(39) »Eksportstøtte« betyder enhver form for støtte, der er direkte knyttet til de eksporterede mængder, til etablering og drift af et distributionsnet eller til løbende udgifter i forbindelse med eksportvirksomhed, se retningslinjerne for statsstøtte, fodnoten til sektion 12.1.5).

(40) Kommissionens beslutning nr. 3855/91/EKSF af 27. november 1991 om fællesskabsregler for støtte til jern- og stålindustrien (EFT L 362 af 31.12.1991, s. 57).

(41) TØI Prosjekt O-1238 Næringslivets transportkostnader for rør- og sanitærgrossister (Hagen).

(42) TØI Rapport 297/1995 Analyse av kostnadsutviklingen i innenlandske godstransporter (Hagen).

(43) I EFT C 265 af 12.10.1995, s. 3, tredje afsnit, identificerede Kommissionen 17 områder, som kan dække europæernes nye behov og tilbyde omfattende beskæftigelsesmuligheder: hjemmeservice, børnepasning, nye informations- og kommunikationsteknologier, hjælp til unge, der er i vanskeligheder, boligforbedring, sikkerhed, lokal kollektiv transport, grønne områder i byerne, nærbutikker, turisme, audiovisuel sektor, kulturarv, lokalkultur, affaldsbehandling, vandforsyning, beskyttelse og vedligeholdelse af naturområder og forureningskontrol.

(44) Se f.eks. »OECD Study on Employment - Taxation, employment and unemployment«, OECD 1995.

(45) Se EFT C 146 af 14.5.1997.

(46) Se EFT C 1 af 3.1.1997.

(47) Se EFT C 265 af 12.10.1995, s. 2, tredje afsnit.

(48) Møre og Romsdal (støtte nr. 93-207), Sør-Trøndelag (støtte nr. 93-208), Nord-Trøndelag (støtte nr. 93-209), Nordland (støtte nr. 93-210), Troms (støtte nr. 93-211) og Finnmark (støtte nr. 93-212).

BILAG I

VURDERINGSMETODE - OMRÅDER, SOM ER BERETTIGET TIL REGIONAL TRANSPORTSTØTTE PÅ GRUNDLAG AF BEFOLKNINGSTÆTHEDSKRITERIET (1)

i) Den første vurdering foretages på NUTS III-niveau. Tærsklen for den højeste befolkningsandel fastsættes på dette niveau ved at undersøge, hvilke regioner på NUTS III-niveau der har en befolkningstæthed på under 12,5 indbyggere pr. km².

ii) En region på NUTS III-niveau kan være berettiget til regional transportstøtte, hvis hele regionen opfylder kriteriet om befolkningstæthed.

iii) Principper, der skal anvendes ved vurdering af en del af en region på NUTS III-niveau:

1) Hvis den pågældende region på NUTS III-niveau opfylder kriteriet som helhed, vil den pågældende del opfylde kriteriet, hvis den har en befolkningstæthed på under 12,5 indbyggere pr. km². Den pågældende del skal normalt grænse op til støtteberettigede regioner i andre regioner på NUTS III-niveau.

2) Hvis den pågældende region på NUTS III-niveau ikke opfylder kriteriet som helhed, opfylder den pågældende del kriteriet, hvis hver kommune opfylder kriteriet om befolkningstæthed, og området grænser op til andre støtteberettigede områder. I undtagelsestilfælde kan et område med tilstødende kommuner anses for at opfylde kravet, hvis hele området opfylder kriteriet om befolkningstæthed.

3) Underregioner af regioner på NUTS III-niveau, som ikke opfylder kriteriet om befolkningstæthed i henhold til ovennævnte punkt 1) og 2), skal vurderes enkeltvis, idet der tages særligt hensyn til, om de er afsides beliggende, til de geografiske og topografiske forhold, og til om kriteriet om befolkningstæthed er opfyldt på kommunalt niveau. Dette indebærer, at Tilsynsmyndigheden ud over kriteriet om befolkningstæthed også vil tage hensyn til andre faktorer, som med rimelighed kan antages at medføre ekstraomkostninger til transport for virksomheder i afsides beliggende områder, i sin vurdering af, om en given region er berettiget til regional transportstøtte.

4) Kommuner, som ikke opfylder kriteriet om befolkningstæthed, men hvor hele eller en væsentlig del af befolkningen er bosiddende på øer, kan vurderes på individuelt grundlag.

iv) Tilpasningerne i henhold til nr. iii) bør resultere i et kort, som viser et sammenhængende område, hvor befolkningstærsklen i henhold til nr. i) ikke overskrides.

(1) Metoden, der er skitseret i det følgende, har til formål at fastsætte de nødvendige betingelser for at afgrænse et område, som er berettiget til regional transportstøtte på grundlag af kriteriet om befolkningstæthed. Andre kriterier knyttet til centralitet osv. er yderligere parametre til afgørelse af afgrænsningen af det område, som er berettiget til lavere arbejdsgiverbidrag.