ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
—

I retsaktens præambel anføres det, at »inden for rammerne af det indre marked er det i forsikringstagerens interesse at have adgang til det størst mulige udvalg af forsikringsprodukter, der tilbydes i Fællesskabet, således at han kan vælge den forsikring, der passer bedst til hans behov«, og at »i et indre marked for forsikring vil forbrugeren have et større og mere varieret udvalg af forsikringer end tidligere«.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 40/16

Anmodning indgivet af Gulating lagmannsrett om en rådgivende udtalelse fra EFTA-Domstolen på grundlag af en kendelse afsagt af denne ret den 28. maj 2004 i sagen Tsomakas Athanasios m.fl. mod staten v/Rikstrygdeverket

(Sag E-3/04)

(2005/C 40/09)

Gulating lagmannsrett (Gulating appelret), Bergen, Norge, har indgivet en anmodning til EFTA-Domstolen om en rådgivende udtalelse i sagen Tsomakas Athanasios m.fl. mod staten v/Rikstrygdeverket. Anmodningen, der blev registreret i Domstolen den 4. juni 2004, vedrørte følgende spørgsmål:

Er det foreneligt med reglerne om lovvalg i afsnit II i forordning (EØF) nr. 1408/71, at flagstaten går ud fra, at opholdslandet skal have udstedt en formular E 101 eller en erklæring med oplysninger svarende til dem, der findes i formular E 101, for at lovgivningen i opholdslandet kan finde anvendelse i overensstemmelse med artikel 14b, stk. 4, og at lovgivningen i flagstaten vil finde anvendelse i overensstemmelse med artikel 13, stk. 2, litra c), hvis der ikke foreligger en sådan dokumentation?
Sag anlagt den 30. juli 2002 af Technologien, Bau- und Wirtschaftsberatung GmbH og The Bellona Foundation mod EFTA-Tilsynsmyndigheden

(Sag E-2/02)

(2002/C 293/07)

Den 30. juli 2002 anlagde Technologien, Bau- und Wirtschaftsberatung GmbH og The Bellona Foundation, repræsenteret af Advokathuset Feydt & Hamborgstrøm, St. Olavs gate 21A, N-0165 Oslo, som partsrepræsentant, sag mod EFTA-Tilsynsmyndigheden ved EFTA-Domstolen.

Sagsøger nedlægger påstand om, at Domstolen skal

1. annullere EFTA-Tilsynsmyndighedens afgørelse af 31. maj 2002 vedrørende anmeldelse af et forslag til ændring af mineralolieskattelovens afskrivningsregler for produktionsanlæg og pipelines for gas fra det nye store anlæg for flydende naturgas (LNG) i Finnmark Fylke eller kommunerne Kåfjord, Skjervøy, Nordreisa eller Kvænangen i Troms Fylke og anvendelsen af disse regler på Snøhvit-projektet (støtte 020.500.041) (Norge), og

2. kræve, at EFTA-Tilsynsmyndigheden betaler sagsomkostningerne.

Juridiske og faktiske omstændigheder samt søgsmålsgrunde

- Artikel 5, stk. 2, første led, i EFTA Tilsynsmyndighedens retningslinjer for statsstøtte fastsætter, at "EFTA-Tilsynsmyndigheden skal iværksætte den procedure, der er fastsat i artikel 1, stk. 2, i protokol 3 til aftalen om Tilsynsmyndigheden og Domstolen, når den er i tvivl om, hvorvidt støtten er forenelig med EØS-aftalens funktion".

- Artikel 61, stk. 3, litra c), i EØS-aftalen bestemmer, at "støtte til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene eller økonomiske regioner, når den ikke ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider imod den fælles interesse" kan betragtes som forenelig med EØS-aftalens funktion.

- Sagsøger hævder, at EFTA-Tilsynsmyndigheden har misbrugt sine beføjelser og overtrådt de almindelige fællesskabsretlige principper.
Anmodning fra Fyrstendømmet Liechtensteins forvaltningsret (/Verwaltungsbeschwerdeinstanz) om en rådgivende udtalelse fra EFTA-Domstolen i sagen vedrørende dr. Jürgen Tschannett. Forvaltningsrettens beslutning af 15. juni 2000

(Sag E-6/00)

(2001/C 49/13)

Fyrstendømmet Liechtensteins forvaltningsdomstol har ved sin beslutning af 15. juni 2000, som indgik til EFTA-Domstolens dommerkontor den 21. juni 2000, anmodet denne om at afgive en rådgivende udtalelse i sagen vedrørende dr. Jürgen Tschannett om følgende spørgsmål:

1. Er den regel om en enkelt praksis, der uden undtagelse gælder for alle læger i henhold til Liechtensteins lovgivning, særlig artikel 9, stk. 1, i bekendtgørelse af 8. november 1988 om den lægelige profession, hvori det hedder: "En læge kan udelukkende udøve selvstændig virksomhed som læge, enten som alenepraktiserende eller sammen med andre, hvis han er i besiddelse af en autorisation, der bemyndiger ham hertil, og kun, hvis han arbejder på egne vegne i den pågældende praksis. En læge kan ikke have mere end en praksis, enten som alenepraktiserende eller sammen med andre" forenelig med EØS og/eller med aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS-aftalen) af 2. maj 1992?

2. Hvis svaret til det første spørgsmål er, at bestemmelsen i Liechtenstein om en enkelt praksis, der er fastsat i artikel 9, stk. 1, i bekendtgørelsen af 8. november 1988 om den lægelige profession, principielt er forenelig med EØS, betyder det så alligevel ikke, at der i enkelttilfælde skal tages hensyn til de speciallægeaktiviter, der udføres af en "praktiserende læge", således at der kan indrømmes de nødvendige undtagelser for sådanne specielle aktiviteter, der ikke kræver en "lægepraksis" i ordets almindelige betydning?
Anmodning ved beslutning af 23. juni 1999 fra Norges Høyesterett (Norges højeste domstol) om en rådgivende udtalelse fra EFTA-Domstolen i sagen Storebrand Skadeforsikring AS mod Veronika Finanger

(Sag E-1/1999)

(1999/C 223/08)

Norges Høyesterett har ved sin beslutning af 23. juni 1999, som indgik til EFTA-Domstolens dommerkontor den 28. juni 1999, anmodet denne om at afgive en rådgivende udtalelse i sagen Storebrand Skadeforsikring AS mod Veronika Finanger om følgende spørgsmål:

Strider det mod EØS-bestemmelserne, at en person, som er frivillig passager i et motorkøretøj og derved bliver kvæstet, ikke har ret til erstatning, medmindre der foreligger særlige grunde, hvis passageren vidste eller burde have vidst, at motorkøretøjets fører var alkoholpåvirket, da ulykken fandt sted, og der var en årsagsforbindelse mellem den alkoholpåvirkede tilstand og ulykken?
Sag anlagt den 20. oktober 1997 af EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Kongeriget Norge (Sag E-7/97) (98/C 20/09)

Den 20. oktober 1997 anlagdes der sag mod Kongeriget Norge ved EFTA-Domstolen af EFTA-Tilsynsmyndigheden, repræsenteret ved Håkan Berglin, leder af Afdelingen for juridiske og eksekutive anliggender, som befuldmægtiget (EFTA-Tilsynsmyndigheden, Rue de Trèves/Trierstraat 74, B-1040 Bruxelles/Brussel).

Sagsøger nedlægger påstand om, at Domstolen

1. erklærer, at Kongeriget Norge ved ikke inden for den fastsatte frist at have vedtaget de nationale bestemmelser, der er nødvendige for at opfylde den retsakt, der henvises til under punkt 16f i bilag XVIII til EØS-aftalen (Rådets direktiv 92/104/EØF af 3. december 1992 om minimumsforskrifter vedrørende forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed i udvindingsindustrien over eller under jorden) som ændret ved protokol nr. 1 til EØS-aftalen, har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 13 i samme retsakt og artikel 7 i EØS-aftalen

2. pålægger Kongeriget Norge at betale sagens omkostninger.

Baggrund og sagsøgers anbringender til støtte for søgsmålet:

- Direktiv 92/104/EØF indeholder minimumsforskrifter vedrørende forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed i udvindingsindustrien over eller under jorden.

- I henhold til EØS-aftalens artikel 7 er retsakter, som der henvises til, eller som indgår i bilagene til aftalen eller i Det Blandede EØS-Udvalgs afgørelser, bindende for de kontraherende parter, og de er en del af eller optages i parternes interne retsorden.

- Med Det Blandede EØS-Udvalgs afgørelse nr. 7/94 af 21. marts 1994, der trådte i kraft den 1. juli 1994, blev direktiv 92/104/EØF indsat som et nyt punkt 16f i bilag XVIII til EØS-aftalen (se artikel 1 og 3 i afgørelsen og punkt A, nr. 2, i bilag 16 til afgørelsen).

- Det følger af afgørelsens artikel 2 og af retsaktens artikel 13 som ændret ved protokol nr. 1 til EØS-aftalen, at Norge skulle sætte de love, forskrifter og administrative bestemmelser i kraft, der er nødvendige for at opfylde retsakten af 3. december 1994, og omgående informere EFTA-Tilsynsmyndigheden om de foranstaltninger, man havde truffet med henblik herpå.

- Ved udløbet af ovennævnte tidsfrist havde Norge ikke truffet de lovgivningsmæssige foranstaltninger, der er nødvendige for at opfylde retsaktens bestemmelser, og der var heller ikke truffet sådanne foranstaltninger ved udgangen af den frist, EFTA-Tilsynsmyndigheden satte i den begrundede udtalelse, i hvilken den opfordrede Norge til at træffe de nødvendige foranstaltninger for at opfylde akten. Norge har således ikke overholdt sine forpligtelser i henhold til retsaktens artikel 13 og EØS-aftalens artikel
Anmodning om en rådgivende udtalelse indgivet ved Gulating lagmannsretts beslutning af 21. maj 1996 i sagen Tor A. ASK m.fl. mod ABB Offshore Technology AS og Aker Offshore Partner AS (Sag E-3/96) (96/C 332/09)

Der er til EFTA-Domstolen ved beslutning af 21. maj 1996 fra Gulating lagmannsrett (appelret) i Norge indgivet en anmodning modtaget af EFTA-Domstolens registratur den 28. maj 1996 om en rådgivende udtalelse i sagen Tor A. ASK m.fl. mod ABB Offshore Technology AS og Aker Offshore Partner AS om følgende spørgsmål:

1. Dækker artikel 1, stk. 1, i Rådets direktiv 77/187/EØF en situation, hvor en tidsbegrænset kontrakt om vedligeholdelse m.v. udløber, og hovedkontrahenten indgår nye tidsbegrænsede kontrakter om det samme eller andet vedligeholdelsesarbejde med en eller flere andre kontrahenter?

2. Er det af betydning for svaret på spørgsmål 1, at kontrakten falder ind under Rådets direktiv 90/531/EØF og 93/38/EØF?

3. Er det af nogen betydning, om ansatte og/eller udstyr overtages eller overføres mellem virksomheder, der har vedligeholdelseskontrakter med Statoil?
Högsta domstolens henvisning af sagen Data Delecta Aktiebolag og Ronny Forsberg mod MSL Dynamics Limited til rådgivende udtalelse, Högsta domstolens kendelse af 12. september 1994 (Sag E-7/94) (94/C 347/13)

Högsta domstolen (højesteret) i Sverige har med sin kendelse af 12. september 1994 henvist sagen Data Delecta Aktiebolag og Ronny Forsberg mod MSL Dynamics Limited til EFTA-Domstolen - til hvis dommerkontor sagen indgik den 26. september 1994 - med henblik på en rådgivende udtalelse om følgende spørgsmål:

I en sag om betaling af leverede varer, der verserer for en distriktsdomstol, anmoder sagsøgte, som er svensk, det sagsøgende britiske selskab om at stille sikkerhed for sagens omkostninger i henhold til paragraf 1 i Lov (1980:307) om udenlandske sagsøgeres pligt til at stille sikkerhed for sagsomkostningerne.

Er det i strid med aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, navnlig artikel 4, at afkræve en sagsøger, der er en britisk juridisk person, sikkerhed for sagsomkostningerne, når der ikke gælder noget tilsvarende krav for svenske juridiske personer?
Inden for rammerne af en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede er en udenlandsk EØS-virksomhed, der indgår i en koncern med et norsk selskab, i en situation, der kan sammenlignes med situationen for et norsk selskab, der indgår i en koncern med et andet norsk selskab. Det er uden betydning for sammenlignelighedsvurderingen, at der ikke er ydet noget faktisk koncernbidrag fra EØS-virksomheden til den norske virksomhed.

EØS-aftalens artikel 31, sammenholdt med samme aftales artikel 34, skal fortolkes således, at en national lovgivning som den i hovedsagen omhandlede udgør en hindring for etableringsfriheden i en situation, hvor en virksomhed, der er skattepligtig i Norge, ved hjælp af reglerne om koncernbidrag har mulighed for at begrænse eller helt ophæve virkningen af regler, der begrænser retten til fradrag for renter af lån til tilknyttede parter, såfremt den indgår i en koncern med andre virksomheder, der er skattepligtige i Norge, hvorimod dette ikke er muligt, hvis den indgår i en koncern med virksomheder, der er skattepligtige i andre EØS-stater.
3.

Det er i princippet væsentligt for så vidt angår artikel 1, stk. 4, litra b), i forordning (EU) 2017/1129, at et udbud af værdipapirer kun meddeles potentielle købere efter anmodning, samtidig med at det sikres, at meddelelsen kun gives til højst 149 fysiske eller juridiske personer pr. EØS-stat, som ikke er kvalificerede investorer. For at kunne påberåbe sig undtagelsen i artikel 1, stk. 4, litra b), skal udbuddet af værdipapirer imidlertid faktisk være rettet til mindre end 150 fysiske eller juridiske personer pr. EØS-stat, bortset fra kvalificerede investorer. Den grænse, der er fastsat i sidstnævnte bestemmelse, kan ikke omgås ved at annoncere udbuddet i en EØS-stat ved hjælp af forskellige medier.
2.

Det er ikke foreneligt med artikel 1, stk. 2, litra a), andet led, i direktiv 2003/6/EF, at spørgsmålet, om hvorvidt en kurs ligger på et »unormalt« eller »kunstigt« niveau, afgøres på grundlag af de individuelle forudsætninger, der er bestemmende for den investor, der udfører transaktionen. Spørgsmålet om, hvorvidt der foreligger en »unormal« eller »kunstig« pris i den forstand, hvori disse udtryk er anvendt i artikel 1, stk. 2, litra a), andet led, i direktiv 2003/6/EF, kan afgøres på grundlag af en enkelt transaktion. Det tilkommer den forelæggende ret at vurdere og afgøre, hvilke signaler og faktorer der er relevante for bedømmelsen. Sådanne faktorer kan omfatte sammenligninger med tidligere indberettede priser og ændringer i handels- og markedsforholdene, både med hensyn til det relevante marked, det finansielle instrument og udstederen heraf. En kurs kan »sikres« som omhandlet i artikel 1, stk. 2, litra a), andet led, i direktiv 2003/6/EF ved en transaktion vedrørende et værdipapir, der ikke handles inden for rammerne af en auktionsmekanisme, men som gennemføres efter direkte forhandlinger mellem to af flere mæglerselskaber. Det tilkommer den forelæggende ret at afgøre, om kursen er blevet »sikret«, idet den tager hensyn til faktorer såsom det pågældende markeds art og type, herunder typen af og kursdannelsen på det finansielle instrument, der handles på markedet, om markedet og det relevante finansielle instrument er karakteriseret ved et lavt handelsvolumen, samt de oplysninger, der er tilgængelige for markedsdeltagerne, herunder den måde, hvorpå handelsoplysninger stilles til rådighed.
1.

Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 7 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, idet Island ikke inden for den fastsatte frist har truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre den retsakt, der er nævnt i punkt 7ja i bilag XIX til aftalen (Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) 2015/1051 af 1. juli 2015 om de nærmere vilkår for varetagelsen af de funktioner, som platformen for onlinetvistbilæggelse (OTB) har, om de nærmere vilkår for den elektroniske klageformular og om de nærmere vilkår for samarbejdet mellem kontaktpunkterne i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 524/2013 om onlinetvistbilæggelse i forbindelse med tvister på forbrugerområdet), som tilpasset til aftalen ved protokol 1 hertil.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 130/3

DOMSTOLENS DOM

af 21. december 2017

i sag E-5/17

Merck Sharp & Dohme Corp. mod det islandske patentkontor (Einkaleyfastofan)

(Forordning (EØF) nr. 1768/92 — lægemidler — supplerende beskyttelsescertifikat — certifikat om negativ gyldighedsperiode)

(2018/C 130/03)

I sag E-5/17, Merck Sharp & Dohme & Corp. mod det islandske patentkontor (Einkaleyfastofan), hvori Islands højesteret (Hæstiréttur Íslands) har anmodet Domstolen om i henhold til artikel 34 i aftalen mellem EFTA-staterne om oprettelse af en tilsynsmyndighed og en domstol at fortolke Rådets forordning (EØF) nr. 1768/92 af 18. juni 1992 om indførelse af et supplerende beskyttelsescertifikat for lægemidler, har Domstolen, sammensat af præsidenten Carl Baudenbacher og dommerne Per Christiansen (refererende dommer) og Páll Hreinsson, afsagt dom den 21. december 2017. Domskonklusionen lyder således:

Forordning (EØF) nr. 1768/92 tillader udstedelsen af et supplerende beskyttelsescertifikat i tilfælde, hvor det tidsrum, der er forløbet mellem datoen for indleveringen af ansøgningen om grundpatentet og datoen for meddelelsen af den første tilladelse til markedsføring i EØS er kortere end fem år. Dette resultat påvirkes ikke af den omstændighed, at det Blandede EØS-udvalgs afgørelse om at indarbejde forordning (EF) nr. 1901/2006 og forordning (EF) nr. 469/2009 i EØS-aftalen endnu ikke har fået virkning.
DOMSTOLENS DOM

af 14. juni 2018

i sag E-14/17

EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Island

(En EFTA-stats tilsidesættelse af sine forpligtelser — manglende gennemførelse — forordning (EU) nr. 447/2013)

(2018/C 414/11)

I sag E-14/17, EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Island, hvori der er nedlagt påstand om, at det fastslås, at Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 7 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, idet det ikke i sin nationale retsorden har gennemført den retsakt, der er nævnt i punkt 31bbb i bilag IX til EØS-aftalen (Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 447/2013 af 15. maj 2013 om indførelse af en procedure for FAIF'er, der vælger at være omfattet af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/61/EU), som tilpasset til aftalen ved protokol 1 hertil, har Domstolen, sammensat af præsidenten Páll Hreinsson og dommerne Per Christiansen og Bernd Hammermann (refererende dommer), afsagt dom den 14. juni 2018.

Domskonklusionen lyder således:

1. Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 7 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, idet det ikke i sin nationale retsorden har gennemført den retsakt, der er nævnt i punkt 31bbb i bilag IX til EØS-aftalen (Kommissionens gennemførelsesforordning (EU) nr. 447/2013 af 15. maj 2013 om indførelse af en procedure for FAIF'er, der vælger at være omfattet af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/61/EU), som tilpasset til aftalen ved protokol 1 hertil.
1.

EØS-aftalens artikel 61 skal fortolkes således, at en ordning, der er fastsat i national lovgivning, hvorefter en virksomhed tildeles 0,50 NOK pr. liter for en mængde, der er begrænset til 100 mio. liter med henblik på distribution af visse produkter, hvoraf nogle falder ind under EØS-aftalens anvendelsesområde, udgør en statsstøtteforanstaltning, forudsat at den forelæggende ret henset til sagens faktiske omstændigheder og de retningslinjer, som Domstolen har udstukket, finder, at der er tale om statsstøtte eller støtte, som ydes ved hjælp af statsmidler, at støtten kan påvirke samhandelen mellem EØS-staterne, at den giver støttemodtageren en selektiv fordel, og at den fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen. I givet fald vil ordningen være omfattet af underretningspligten i artikel 1, stk. 3, i del I i protokol 3 til aftalen mellem EFTA-staterne om en tilsynsmyndighed og en domstol.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 321/11

DOMSTOLENS DOM

af 7. juni 2017

i sag E-18/16

EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Island

(En EFTA-stats tilsidesættelse af sine forpligtelser — manglende gennemførelse — forordning (EU) nr. 98/2013 om markedsføring og brug af udgangsstoffer til eksplosivstoffer)

(2017/C 321/10)

I sag E-18/16, EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Island, hvori der er nedlagt påstand om, at det fastslås, at Island har undladt at træffe de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre den retsakt, der er nævnt i punkt 12zzq i kapitel XV i bilag II til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 98/2013 af 15. januar 2013 om markedsføring og brug af udgangsstoffer til eksplosivstoffer), som tilpasset til aftalen ved protokol 1 hertil, i sin retsorden, således som det kræves efter aftalens artikel 7, har domstolen, sammensat af præsidenten Carl Baudenbacher og dommerne Per Christiansen (refererende dommer) og Benedikt Bogason (ad hoc dommer), afsagt dom den 7. juni 2017.

Domskonklusionen lyder således:

1. Island har undladt at træffe de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre den retsakt, der er nævnt i punkt 12zzq i kapitel XV i bilag II til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 98/2013 af 15. januar 2013 om markedsføring og brug af udgangsstoffer til eksplosivstoffer), som tilpasset til aftalen ved protokol 1 hertil, i sin retsorden, således som det kræves efter aftalens artikel 7.
2.

Det er ikke foreneligt med bestemmelserne i direktiv 89/662/EØF, at en EØS-stat indfører regler om, at en importør af uforarbejdede kødprodukter skal ansøge om en særlig tilladelse, inden produkterne indføres, og at denne skal fremlægge et certifikat, hvorved det bekræftes, at kødet er blevet opbevaret i frossen stand i en vis periode forud for toldklareringen.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 90/8

DOMSTOLENS DOM

af 26. juli 2016

i sag E-28/15

Yankuba Jabbi mod Den norske regering ved Udlændingenævnet

(Direktiv 2004/38/EF — opholdsret — afledte rettigheder for tredjelandsstatsborgere)

(2017/C 90/09)

I sag E-28/15, Yankuba Jabbi mod den norske regering ved Udlændingenævnet, hvori Oslo Tingrett har anmodet Domstolen om i henhold til artikel 34 i aftalen mellem EFTA-staterne om oprettelse af en tilsynsmyndighed og en domstol at fortolke artikel 7, stk. 1, litra b), sammenholdt med artikel 7, stk. 2, i direktiv 2004/38/EF om unionsborgeres og deres familiemedlemmers ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område, har Domstolen, sammensat af præsidenten Carl Baudenbacher og dommerne Per Christiansen og Páll Hreinsson (refererende dommer), afsagt dom den 26. juli 2016. Domskonklusionen lyder således:

I et tilfælde hvor en EØS-statsborger i henhold til artikel 7, stk. 1, litra b), og artikel 7, stk. 2, i direktiv 2004/38/EF har etableret eller styrket et familieliv med en tredjelandsstatsborger under et reelt ophold i en anden EØS-stat end den, hvori han er statsborger, finder bestemmelserne i nævnte direktiv analog anvendelse i en situation, hvor den pågældende EØS-statsborger vender tilbage til sit hjemland sammen med familiemedlemmet.