ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende C 241/23

Offentliggørelse af det norske Samferdselsdepartements meddelelse om indgåelse af en kontrakt om offentlig trafikbetjening uden forudgående udbud i overensstemmelse med artikel 7, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1370/2007 om offentlig personbefordring med jernbane og ad vej og om ophævelse af Rådets forordning (EØF) nr. 1191/69 og (EØF) nr. 1107/70

2013/C 241/09

1. Den ordregivende enheds navn og adresse:

Samferdselsdepartementet Kollektivtransport- og baneavdelingen Postboks 8010 Dep 0030 Oslo NORWAY

2. Løbetiden for den offentlige tjenesteydelseskontrakt:

Fra december 2012 til december 2017. Samferdselsdepartementet har mulighed for at forlænge kontrakten med en periode på 3 + 2 år.

3. Beskrivelse af den personbefordring, der skal udføres:

International personbefordring med jernbane Oslo-Karlstad-(Stockholm) med to daglige tur/retur-rejser. Det svarer til en strækning på ca. 355 000 togkilometer om året (Karlstad-Oslo).

4. Beskrivelse af parametrene for økonomisk kompensation:

Samferdselsdepartementet skal betale kontrahenten et fast beløb om året, eksklusive moms. For 2013 er beløbet 4,5 mio. SEK, og for 2014-2017 4 mio. SEK.

5. Kvalitetsmål som punktlighed og pålidelighed samt gældende præmier og bøder:

Det er kontrahentes egne regler og forskrifter vedrørende transport og billetsag, der skal anvendes. Normen for punktlighed skal være 90 % + 15 minutter. Normen for regelmæssighed skal som et minimum være 98 %. På andre områder, der ikke er særskilt reguleret i aftalen, skal kontrahenten sætte de samme almindelige kvalitetskrav, som sættes for dens egne tilsvarende transporttjenester.

6. Betingelser vedrørende væsentlige aktiver:

Ingen.
Tærskelværdierne i forbindelse med offentlige indkøb gældende fra 1. juli 1994 til 31. december 1995 (1) (94/C 292/08)

De tærskelværdier, der pr. 1. juli 1994 gælder i forbindelse med offentlige indkøbsaftaler i henhold til den retsakt, der er omhandlet i bilag XVI, punkt 3, til EØS-aftalen (2), men dog ikke for de ordregivende myndigheder, der er anført i tillæg 2 til bilaget, samt i forbindelse med offentlige tjenesteydelsesaftaler i henhold til den retsakt, der er omhandlet i bilagets punkt 5b (3), er som følger:

>TABELPOSITION>

I henhold til artikel 5, stk. 1, litra a), andet led, i den retsakt, der er omhandlet i bilag XVI, punkt 3, til EØS-aftalen, sammenholdt med tilpasningerne i bilagets punkt 3, litra c), og 3, litra g), er de gældende tærskelværdier i EØS for de ordregivende myndigheder, der er anført i tillæg 2 til bilaget, pr. 1. juli 1994 i forbindelse med offentlige indkøbsaftaler som følger:

>TABELPOSITION>

De gældende tærskelværdier pr. 1. juli 1994 i forbindelse med indkøbs- og tjenesteydelsesaftaler i henhold til den retsakt, der er omhandlet i bilag XVI, punkt 4, til EØS-aftalen (4), er som følger:

>TABELPOSITION>

De gældende tærskelværdier pr. 1. juli 1994 i forbindelse med offentlige bygge- og anlægskontrakter i henhold til den retsakt, der er omhandlet i bilag XVI, punkt 2, til EØS-aftalen (5) og arbejdsaftaler i henhold til den retsakt, der er omhandlet i bilagets punkt 4, er som følger:

>TABELPOSITION>

(1) Bilag 14 til Det Blandede EØS-Udvalgs afgørelse nr. 7/94 (EFT nr. L 160 af 28. 6. 1994, s. 134).

(2) Rådets direktiv 93/36/EØF (EFT nr. L 199 af 9. 8. 1993, s. 1).

(3) Rådets direktiv 92/50/EØF (EFT nr. L 209 af 24. 7. 1992, s. 1).

(4) Rådets direktiv 93/38/EØF (EFT nr. L 199 af 9. 8. 1993, s. 84).

(5) Rådets direktiv 93/37/EØF (EFT nr. L 199 af 9. 8. 1993, s. 54).
1.

Første spørgsmål vedrører fortolkningen af begrebet »forsikringskrav«, der er fastsat bestemmelser om i artikel 268, stk. 1, litra g), i direktiv 2009/138/EF. a) Hvilke kriterier skal anvendes til at afgøre, om et skyldigt beløb ikke kan opgøres på grund af ukendte faktorer? b) Skal et krav i det mindste i princippet være opstået, anerkendt og/eller anmeldt, inden insolvensbehandlingen indledes (eller alternativt inden annulleringen af forsikringsaftalerne som følge af indledningen af likvidationen) for at blive behandlet som et forsikringskrav? Hvis ikke, rejser det følgende spørgsmål: c) Indeholder direktiv 2009/138/EF bestemmelser om en tidsmæssig begrænsning af muligheden for, at der opstår forsikringskrav efter indledningen af insolvensbehandlingen, for at forhindre en vedvarende udsættelse af opgørelsen af det endelige regnskab og udlodningen til kreditorerne, fordi der løbende indgives nye krav eller alternativt, hvordan behandles denne type ikke opgjort gæld i direktiv 2009/138/EF? d) Betyder sætningen »… eller er blevet annulleret …« at kun de præmier, som et forsikringsselskab skylder som følge af annulleringen af en forsikringsaftale inden indledningen af likvidationen, skal betragtes som forsikringskrav, eller udgør det også et forsikringskrav, hvis et forsikringsselskab skylder en præmie som følge af annulleringen af en forsikringsaftale efter indledningen af likvidationen?
1.

Skal en kontrakt, som et ministerium indgår med en enhed, der er godkendt som gymnasium, hvorved den pågældende enhed påtager sig at forsyne elever og lærere med de tjenester og faciliteter, der er sædvanlige på gymnasieniveau, og i henhold til hvilken der er adgang til at betale vederlag herfor, anses for at være en offentlig tjenesteydelseskontrakt som omhandlet i direktiv 2014/24/EU (jf. navnlig artikel 2, punkt 9)?
—

EFTA-Tilsynsmyndigheden har endvidere gjort gældende, at reglerne om samhandelen inden for EØS af animalske produkter og veterinærkontrol er harmoniseret på EØS-plan. Rådets direktiv 89/662/EØF regulerer veterinærkontrollen i samhandelen inden for EØS af animalske produkter. Hovedformålet er at fjerne veterinærkontrollen ved EU's indre grænser og styrke kontrollen på oprindelsesstedet. De kompetente myndigheder i EFTA-bestemmelsesstaten kan — i form af en ikke-diskriminerende stikprøvekontrol — kun kontrollere, at den relevante EØS-lovgivning er overholdt.
—

EFTA-Tilsynsmyndigheden har yderligere gjort gældende, at Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EØS-aftalens artikel 7, idet det ikke har truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre retsakten inden for den fastsatte frist.
1.

Det fastslås, at Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til den retsakt, der er nævnt i punkt 6a og 6e i kapitel VIII i bilag II til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/68/EU af 15. maj 2014 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om tilgængeliggørelse på markedet af trykbærende udstyr), som tilpasset til aftalen ved protokol 1 hertil, og i henhold til aftalens artikel 7, idet det ikke inden for den fastsatte frist har truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre retsaktens artikel 13, eller i hvert fald ikke har underrettet EFTA-Tilsynsmyndigheden herom.
—

Sagsøgerne har endvidere gjort gældende, at enhver undtagelse fra en forpligtelse, der følger af EØS-aftalen, under alle omstændigheder skal være i overensstemmelse med proportionalitetsprincippet og ikke må være mere vidtgående end nødvendigt for at afhjælpe mulige pludseligt opståede vanskeligheder. Ifølge sagsøgerne er den kontrol, der blev indført ved lov nr. 37/2016, uforholdsmæssig, og den er ikke egnet til at løse det problem, som den islandske regering har redegjort for, ligesom de islandske myndigheder har undladt at tage de betydeligt mindre restriktive muligheder i betragtning.
1.

Det fastslås, at Island ved ikke inden den fastsatte frist at have truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre den retsakt, der er nævnt i punkt 1a i kapitel XXIV i bilag II til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/88/EU af 16. november 2011 om ændring af direktiv 97/68/EF for så vidt angår bestemmelserne for motorer, der markedsføres under fleksibilitetsordningen), som tilpasset til aftalen ved protokol 1 hertil, har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til retsaktens artikel 2 og aftalens artikel 7.
1.

Det fastslås, at Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til den retsakt, der er omhandlet i punkt 15q i kapitel XIII i bilag II til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Europa-Parlamentets direktiv 2012/26/EU af 25. oktober 2012 om ændring af direktiv 2001/83/EF for så vidt angår lægemiddelovervågning), som tilpasset til aftalen ved protokol 1 hertil, og i henhold til aftalens artikel 7, idet det ikke har vedtaget de til retsaktens gennemførelse fornødne foranstaltninger inden for den fastsatte frist, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet EFTA-Tilsynsmyndigheden herom.
—

EFTA-Tilsynsmyndigheden har gjort gældende, at Norge har tilsidesat sin forpligtelse til at sikre, at koncentrationen af visse forurenende stoffer i luften ikke overstiger de grænseværdier, der er fastsat inden for rammerne af EØS-retten.
2.

Er det foreneligt med bestemmelserne i direktiv 94/19/EF om indskudsgarantiordninger, at en medlemsstat efter en systemisk krise gennemfører lovgivning eller udsteder andre forskrifter, hvorved der skabes mulighed for, at der inden for rammerne af en præfinansieret indskudsgarantiordning kan oprettes en ny afdeling eller en ny konto til brug for indbetaling af midler, og disse midler kanaliseres over i den nye afdeling eller den nye konto med henblik på at opbygge en fond, der udelukkende har til formål at imødegå eventuelle fremtidige finansielle kriser, og som ikke står til rådighed for betalinger i henhold til tidligere forpligtelser?
1.

Det fastslås, at Island ved ikke inden for den fastsatte frist at have vedtaget og/eller underrettet EFTA-Tilsynsmyndigheden om alle de foranstaltninger, som er nødvendige for at gennemføre den retsakt, der er omhandlet i punkt 21c i bilag XVIII til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Rådets direktiv 2004/113/EF af 13. december 2004 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med adgang til og levering af varer og tjenesteydelser), som tilpasset til aftalen dels ved protokol 1 hertil, dels ved Det Blandede EØS-Udvalgs afgørelse nr. 147/2009, har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EØS-aftalens artikel 7.
2.

Kan det inden for rammerne af de instrukserne om behandling af klager over tildeling af ankomst- og afgangstidspunkter i artikel 8, stk. 7, og artikel 8, stk. 8, i forordning (EØF) nr. 95/93, lægges til grund, at alle klager, herunder klager støttet på konkurrencehensyn, skal følge den procedure, der er angivet heri, eller skal betragtning 15 til forordningen forstås således, at forordningen skal anvendes med forbehold af traktatens konkurrenceregler, navnlig artikel 85 og 86, på en sådan måde, at klager støttet på konkurrencehensyn udelukkende henhører under den relevante medlemsstats konkurrencemyndigheder og derfor skal indbringes direkte for dem?
—

EFTA-Tilsynsmyndigheden har gjort gældende, at den norske lovgivning ikke sikrer en effektiv overvågning af de aktiviteter, der udføres af visse personer, der er omfattet af direktivets personelle anvendelsesområde. Den har ligeledes gjort gældende, at Norge ikke har taget skridt til at afhjælpe manglerne i sin nationale lovgivning.
3)

Hvis dette spørgsmål besvares benægtende, spørges: Anses et kontraktvilkår for at have været genstand for individuel forhandling i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktivets artikel 3, stk. 1, når: a) det er angivet i den erklæring, som forbrugeren underskriver ved lånets optagelse, at hans forpligtelse er pristalsreguleret, og at det basispristal, der skal anvendes ved beregning af ændringer af ydelsen, er angivet i erklæringen, b) erklæringen er bilagt en betalingsplan, der viser de anslåede og specificerede beløb, der skal betales ved forfaldstid, og det i erklæringen er angivet, at disse anslåede beløb kan ændres i overensstemmelse med bestemmelsen om pristalsregulering i erklæringen, og at c) både forbrugeren og långiver underskriver betalingsplanen på samme tidspunkt som forbrugeren underskriver erklæringen?
4.

Kan i et tilfælde, hvor en europæisk advokat, der udøver virksomhed i form af tjenesteydelser, først har meldt sig hos myndighederne i værtslandet på et senere tidspunkt, denne efterfølgende registrering så medføre, at advokaten kun kan kræve salær efter den tarif, der gælder i værtslandet, for perioden efter anmeldelsen, men ikke for retslige skridt, som han har taget før denne dato?
—

Den 14. juli 2010 traf EFTA-Tilsynsmyndigheden en afgørelse i sag nr. 34250 (Norway Post/Privpak), der fastslog, at Norway Post havde misbrugt sin dominerende stilling på det norske marked for distribution af pakker fra virksomhed til kunde i perioden 2000-2006. Afgørelsen blev stadfæstet af EFTA-Domstolen i sag E-15/10 Posten Norge AS mod EFTA-Tilsynsmyndigheden. Sagsøgerne har anlagt sag mod Norway Post for at opnå erstatning for tab, sagsøgerne har lidt som følge af denne overtrædelse, og ønsker indsigt i sagsøgtes sagsbehandling. Den 3. august 2010 begærede sagsøgerne aktindsigt i sagsakterne i ESA-sag nr. 34250 i henhold til de regler for aktindsigt, der er fastsat af EFTA-Tilsynsmyndigheden ved afgørelse nr. 407/08/KOL af 27. juni 2008.
—

EFTA-Tilsynsmyndigheden anfører således, at Norge burde have inkorporeret forordning (EF) nr. 1406/2002 og forordning (EF) nr. 2038/2006 henholdsvis for over syv og for over tre et halvt år siden. Den er derfor af den opfattelse, at den norske regering har haft mere end nok tid til at vedtage de nødvendige foranstaltninger til at gennemføre forordningerne i den nationale retsorden, og at den har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til EØS-aftalens artikel 7.
—

Sagsøgeren gør bl.a. gældende, at EFTA-Tilsynsmyndigheden har truffet den anfægtede beslutning på grundlag af en åbenbar retlig fejl og/eller urigtig vurdering: — med hensyn til artikel 59, stk. 2, i EØS-aftalen, for så vidt angår den norske regerings ret til at sikre, at en virksomhed, der har fået overdraget at udføre tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse, ikke får påvirket sin indtjening eller omkostninger, hvis dens fortsatte drift er truet, og størrelsen af den kompensation, der kan ydes under sådanne omstændigheder — med hensyn til artikel 61, stk. 1, i EØS-aftalen og Altmark-kriterierne og den efterfølgende håndhævelse af beslutningen — med hensyn til artikel 61, stk. 3, i EØS-aftalen og anvendelsen af retningslinjerne for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder og — for så vidt som beslutningen skal annulleres på grund af EFTA-Tilsynsmyndighedens manglende begrundelse for sin beslutning, jf. artikel 16 i aftalen om Tilsynsmyndigheden og Domstolen, tilsidesættelse af princippet om god forvaltningsskik, tilsidesættelse af pligten til at udvise omhu, manglende hjemmel i protokol 3 til aftalen om Tilsynsmyndigheden og Domstolen og/eller tilsidesættelse af retssikkerhedsprincippet.
1)

Republikken Island har ved inden for den foreskrevne frist ikke at have vedtaget de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre den retsakt, der blandt andet er nævnt i punkt 31ea i bilag IX til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/87/EF af 16. december 2002 om supplerende tilsyn med kreditinstitutter, forsikringsselskaber og investeringsselskaber i et finansielt konglomerat og om ændring af Rådets direktiv 73/239/EØF, 79/267/EØF, 92/49/EØF, 92/96/EØF, 93/6/EØF og 93/22/EØF samt Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/78/EF og 2000/12/EF), som tilpasset til EØS-aftalen ved protokol 1 hertil, tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 32 i ovennævnte retsakt og EØS-aftalens artikel 7 og
DA Den Europæiske Unions Tidende C 320/19

Anmodning af 26. marts 2010 om en rådgivende udtalelse fra EFTA-Domstolen indgivet af Oslo tingrett i sagen Periscopus AS mod Oslo Børs ASA og Erik Must AS

(Sag E-1/10)

2010/C 320/08

Oslo Tingrett har ved en skrivelse af 26. marts 2010, som indgik til EFTA-Domstolens justitskontor den 31. marts 2010, anmodet EFTA-Domstolen om en rådgivende udtalelse i sagen Periscopus AS mod Oslo Børs ASA og Erik Must AS, om følgende spørgsmål:

Er det i overensstemmelse med artikel 5, stk. 4, andet afsnit, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/25/EF at pålægge en tilbudsgiver, der afgiver et offentligt tilbud, at pristilbuddet skal være højere end den pris, som tilbudsgiver betalte eller traf aftale om i de seks måneder, der gik forud for det tidspunkt, hvor forpligtelsen til at fremsætte et pristilbud opstod, i betragtning af at markedsprisen på det tidspunkt, hvor forpligtelsen til at fremsætte et pristilbud opstod, er højere end den pris, som tilbudsgiver ellers ville være forpligtet til at tilbyde i henhold til (den norske) lov om værdipapirhandel?
1)

Det fastslås, at Fyrstendømmet Liechtenstein ved inden for den foreskrevne frist ikke at have vedtaget eller underrettet Tilsynsmyndigheden om de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre den retsakt, der er nævnt i pkt. 7b i bilag IX til Aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/68/EF af 16. november 2005 om genforsikringsvirksomhed og om ændring af Rådets direktiv 73/239/EØF, 92/49/EØF samt direktiv 98/78/EF og 2002/83/EF), som tilpasset til EØS-aftalen ved Protokol 1 hertil, har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 64, stk. 1, i ovennævnte retsakt og EØS-aftalens artikel 7 og
1.

Det fastslås, at Kongeriget Norge har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 69, stk. 1, i EØS-aftalen og artikel 5 i den retsakt, der er nævnt i punkt 20 i bilag XVIII til EØS-aftalen (Rådets direktiv 86/378/EØF af 24. juli 1986 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder inden for de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger som ændret ved Rådets direktiv 96/97/EF af 20. december 1996), som tilpasset ved protokol 1 hertil, idet landet har opretholdt reglerne i Lov af 28. juli 1949 om Statens Pensjonskasse om pensionsrettigheder, der er optjent på grundlag af beskæftigelsesperioder efter den 1. januar 1994, som medfører, at efterladtepensionen for en enkemand, hvis ægtefælle blev medlem af Statens Pensjonskasse før den 1. oktober 1976, nedsættes i forhold til den pågældendes øvrige indkomst, mens en enke i samme situation modtager sin efterladtepension uden nedsættelse.
1)

Skal artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 89/104/EØF fortolkes således, at den giver en varemærkeindehaver ret til at forhindre indførsel fra et tredjeland uden for EØS, når indførslen sker uden varemærkeindehaverens samtykke?
1.

erklære, at Kongeriget Norge ved anvendelse af krav om bopæl i Finnmarken eller syv nærmere specificerede kommuner i distriktet Troms som betingelse for tildeling af Finnmarkens børnetilskud, ikke har opfyldt sine forpligtelser i henhold til artikel 73 i den retsakt, der henvises til i pkt. 1 i bilag VI til EØS-aftalen (Rådets forordning EØF nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet), som er tilpasset EØS-aftalen ved protokol 1 hertil, eller subsidiært erklære, at Kongeriget Norge ved anvendelse af ovennævnte bopælskrav ikke har opfyldt sine forpligtelser i henhold til artikel 7, stk. 2, i den retsakt, der henvises til i pkt. 2 i bilag V (Rådets forordning EØF nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet) som er tilpasset EØS-aftalen ved protokol nr. 1 hertil, og
—

Sagsøger hævder, at EFTA-Tilsynsmyndigheden: — ikke har overholdt sin pligt til at indlede de formelle procedurer — har tilsidesat væsentlige procedurekrav ved ikke at angive fyldestgørende grunde som fastsat i artikel 16 i aftalen om tilsynsmyndigheden og domstolen og — har fortolket og anvendt artikel 59, stk. 2, i EØS-aftalen, fejlagtigt.
Forelagt EFTA-Domstolen til rådgivende udtalelse af Héraðsdómur Reykjavíkur (Reykjavík byret) i sagen Hörður Einarsson mod Republikken Island

(Sag E-1/01)

(2001/C 164/06)

Héraðsdómur Reykjavíkur (Reykjavík byret) har sendt en anmodning til EFTA-Domstolen, modtaget af domstolen den 11. januar 2001, om en rådgivende udtalelse i sagen Hörður Einarsson mod Republikken Island vedrørende følgende spørgsmål:

1. Er det foreneligt med EØS-retten, navnlig EØS-aftalens artikel 10 og 14 eller efter omstændighederne artikel 4, at der i henhold til islandsk lov pålægges bøger en merværdiafgift (moms), som er højere for bøger skrevet på fremmedsprog (24,5 %) end for bøger skrevet på islandsk (14 %), når bøger på islandsk i almindelighed udgives i Island, mens bøger på andre sprog i almindelighed udgives i andre lande, herunder andre EØS-lande?

2. Navnlig a) skal EØS-aftalens artikel 14 forstås således, at bøger på islandsk og bøger på andre sprog må anses for lignende varer i bestemmelsens forstand, eller b) må det antages, at anvendelsen af forskellige afgiftssatser for bøger alt efter sprog, som beskrevet ovenfor, indirekte kan beskytte indenlandsk fremstilling af bøger?

3. Kan de islandske myndigheders ønske om at styrke det islandske sprog ved hjælp af en lavere momssats for bøger på islandsk berettige de anvendte forskellige momssatser?

4. Er Islands ret til at vedtage egne momsregler til hinder for, at EØS-regler, navnlig EØS-aftalens artikel 10 og 14, anvendes i denne sag?

5. Hvis bestemmelserne om merværdiafgift på bøger på grundlag af svarene på ovennævnte spørgsmål er i strid med EØS-aftalen, indeholder EØS-aftalen eller afledt ret da bestemmelser der regulerer konflikter mellem national ret og bestemmelser i henhold til EØS-aftalen?
Anmodning fra Fyrstendømmet Liechtensteins forvaltningsret (/Verwaltungsbeschwerdeinstanz) om en rådgivende udtalelse fra EFTA-Domstolen i sagen vedrørende dr. Josef Mangold. Forvaltningsrettens beslutning af 13. juni 2000

(Sag E-5/00)

(2001/C 49/12)

Fyrstendømmet Liechtensteins forvaltningsdomstol har ved sin beslutning af 13. juni 2000, som indgik til EFTA-Domstolens dommerkontor den 21. juni 2000, anmodet denne om at afgive en rådgivende udtalelse i sagen vedrørende dr. Josef Mangold om følgende spørgsmål:

Er den regel om en enkelt praksis, der uden undtagelse gælder alle tandlæger i henhold til Liechtensteins lovgivning, særlig artikel 23, stk. 1, i bekendtgørelse af 8. november 1988 om den lægelige profession, hvori det hedder: "En tandlæge kan udelukkende udøve selvstændig virksomhed som tandlæge, enten som alenepraktiserende eller sammen med andre, hvis han er i besiddelse af en autorisation, der bemyndiger ham hertil, og kun, hvis han arbejder på egne vegne i den pågældende praksis. En tandlæge kan ikke have mere end en praksis, enten som alenepraktiserende eller sammen med andre" forenelig med EØS og/eller med aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS-aftalen) af 2. maj 1992?