EFTA-TILSYNSMYNDIGHEDENS BESLUTNING

Nr. 788/08/KOL

af 17. december 2008

om 67. ændring af de proceduremæssige og materielle regler for statsstøtte ved at ændre de eksisterende kapitler om referencesatser og kalkulationsrenter og om statsstøtte i form af garantier og ved at indføre et nyt kapitel om tilbagesøgning af ulovlig og uforenelig statsstøtte, om statsstøtte til biograffilm og andre audiovisuelle værker og statsstøtte til jernbaneselskaber

EFTA-TILSYNSMYNDIGHEDEN (1),

SOM HENVISER TIL aftalen om det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (2), særlig artikel 61-63 og protokol 26 til aftalen,

SOM HENVISER TIL aftalen mellem EFTA-staterne om oprettelse af en tilsynsmyndighed og en domstol (3), særlig artikel 24 og artikel 5, stk. 2, litra b),

SOM TAGER I BETRAGTNING, at Tilsynsmyndigheden i henhold til artikel 24 i aftalen om Tilsynsmyndigheden og Domstolen skal sætte EØS-aftalens bestemmelser om statsstøtte i kraft,

SOM TAGER I BETRAGTNING, at i henhold til artikel 5, stk. 2, litra b), i aftalen om Tilsynsmyndigheden og Domstolen skal Tilsynsmyndigheden udstede meddelelser og retningslinjer på områder, der er omhandlet i EØS-aftalen, hvis dette er udtrykkeligt fastsat i denne aftale eller i aftalen om Tilsynsmyndigheden og Domstolen, eller hvis Tilsynsmyndigheden finder det nødvendigt,

SOM TAGER I BETRAGTNING, at i henhold til artikel 1, i del I i protokol 3 til aftalen om Tilsynsmyndigheden og Domstolen (4) skal Tilsynsmyndigheden foretage en løbende undersøgelse af de støtteordninger, som findes i EFTA-staterne, og foreslå dem sådanne foranstaltninger, som EØS-aftalens funktion eller gradvise udvikling kræver,

SOM minder om de proceduremæssige og materielle regler for statsstøtte vedtaget af Tilsynsmyndigheden den 19. januar 1994 (5),

SOM TAGER I BETRAGTNING, at Europa-Kommissionen den 15. november 2007 vedtog en meddelelse med titlen »Mod en effektiv gennemførelse af Kommissionens beslutninger, som pålægger en medlemsstat at tilbagesøge ulovlig og uforenelig statsstøtte« (6),

SOM TAGER I BETRAGTNING, at Europa-Kommissionen den 19. januar 2008 offentliggjorde en meddelelse om revision af metoden for fastsættelse af referencesatsen og kalkulationsrenten (7),

SOM TAGER I BETRAGTNING, at Europa-Kommissionen den 16. juni 2008 offentliggjorde en meddelelse om forlængelse af anvendelsen af meddelelsen om opfølgning på Kommissionens meddelelse om visse juridiske aspekter vedrørende biograffilm og andre audiovisuelle værker fra 2001 (8),

SOM TAGER I BETRAGTNING, at Europa-Kommissionen den 20. juni 2008 vedtog en meddelelse om anvendelsen af EF-traktatens artikel 87 og 88 på statsstøtte i form af garantier (9),

SOM TAGER I BETRAGTNING, at Europa-Kommissionen den 22. juli 2008 offentliggjorde en meddelelse om Fællesskabets retningslinjer for statsstøtte til jernbaneselskaber (10),

SOM TAGER I BETRAGTNING, at disse meddelelser og retningslinjer også er relevante for Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde,

SOM TAGER I BETRAGTNING, at der skal sikres en ensartet anvendelse af EØS-statsstøttereglerne i hele Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde,

SOM TAGER I BETRAGTNING, at Tilsynsmyndigheden ifølge punkt II under overskriften »GENERELT« i slutningen af bilag XV til EØS-aftalen efter høring af Kommissionen skal vedtage retsakter, der svarer til dem, som Kommissionen vedtager,

SOM har hørt Kommissionen,

SOM MINDER OM, at Tilsynsmyndigheden har hørt EFTA-staterne om sagen ved brev til Island, Liechtenstein og Norge —

HAR VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

Kapitlet i retningslinjer for statsstøtte, der vedrører referencesatser og kalkulationsrenter, ændres. Det nye kapitel findes i bilag I til denne beslutning.

Artikel 2

Kapitlet i retningslinjer for statsstøtte, der vedrører statsgarantier, ændres. Det nye kapitel findes i bilag II til denne beslutning.

Artikel 3

Retningslinjerne for statsstøtte ændres ved indsættelse af et nyt kapitel om statsstøtte til jernbaneselskaber. Det nye kapitel findes i bilag III til denne beslutning.

Artikel 4

Retningslinjerne for statsstøtte ændres ved indsættelse af et nyt kapitel om tilbagesøgning af ulovlig og uforenelig statsstøtte. Det nye kapitel findes i bilag IV til denne beslutning.

Artikel 5

Retningslinjerne for statsstøtte ændres ved indsættelse af et nyt kapitel om statsstøtte til biograffilm og andre audiovisuelle værker. Det nye kapitel findes i bilag V til denne beslutning.

Artikel 6

Det eksisterende kapitel om klager i retningslinjerne for statsstøtte - Formular til brug ved indgivelse af klager over påstået ulovlig statsstøtte - fjernes.

Artikel 7

Kun den engelske udgave er autentisk.

(1) I det følgende benævnt »Tilsynsmyndigheden«.

(2) I det følgende benævnt »EØS-aftalen«.

(3) I det følgende benævnt »aftalen om Tilsynsmyndigheden og Domstolen«.

(4) I det følgende benævnt »protokol 3«.

(5) Retningslinjer for anvendelse og fortolkning af artikel 61 og 62 i EØS-aftalen og artikel 1 i protokol 3 til aftalen om Tilsynsmyndigheden og Domstolen vedtaget og udstedt af Tilsynsmyndigheden den 19.1.1994, offentliggjort i EFT L 231 af 3.9.1994, s. 1, og EØS-tillæg nr. 32 af 3.9.1994, s. 1. Retningslinjerne blev senest ændret den 8.10.2008. Herefter kaldet retningslinjer for statsstøtte. Den ajourførte version af retningslinjerne for statsstøtte findes på Tilsynsmyndighedens websted: http://www.eftasurv.int/state-aid/legal-framework/state-aid-guidelines/.

(6) EUT C 272 af 15.11.2007, s. 4.

(7) EUT C 14 af 19.1.2008, s. 6.

(8) EUT C 134 af 16.6.2007, s. 5.

(9) EUT C 155 af 20.6.2008, s. 10.

(10) EUT C 184 af 22.7.2008, s. 13.

(3) Dog med forbehold af de specifikke bestemmelser for rednings- og omstruktureringsstøtte, som gælder efter Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder ( EUT L 97 af 15.4.2005, s. 41 ), især punkt 24a), hvori der henvises til »en rentesats, der mindst svarer til de satser, der gælder for lån til sunde virksomheder, og især til de referencesatser, som Tilsynsmyndigheden fastsætter«. I sager med redningsstøtte anvendes der derfor 1-årig IBOR med tillæg af mindst 100 basispoint.

(2) Ved normal sikkerhedsstillelse forstås sikkerhedsstillelse på det niveau, som finansieringsinstitutter normalt forlanger ved långivning. Ifølge undersøgelsen kan sikkerhedsniveauet måles som »Loss Given Default« (LGD), som er det forventede tab i procent af debitors engagement under hensyntagen til de beløb, der kan inddrives fra sikkerhedsstillelsen og i konkursboet. LGD er således omvendt proportional med sikkerhedsstillelsens kvalitet. I dette kapitel forstås ved »høj« sikkerhedsstillelse en LGD lig med eller under 30 %, »normal« sikkerhedsstillelse betyder en LGD mellem 31 % og 59 %, og »lav« sikkerhedsstillelse betyder en LGD, lig med eller over 60 %. Flere detaljer om begrebet LGD findes i Basel II: International Convergence of Capital Measurement and Capital Standards: A Revised Framework - Hele versionen findes på: http://www.bis.org/publ/bcbs128.pdf.

(1) Dette kapitel svarer til Kommissionens meddelelse om metoden for fastsættelse af referencesatsen og kalkulationsrenten, EUT C 14 af 19.1.2008, s. 6 . http://eur-lex.europa.eu/LexUriServ/LexUriServ.do?uri=OJ:C:2008:014:0006:0009:DA:PDF.

Referencesatsen ajourføres én gang om året. Således udregnes basissatsen på grundlag af den 1-årige IBOR fra september, oktober og november året før. Den derefter fastsatte basissats træder i kraft den 1. januar. Derudover skal der for at tage højde for væsentlige og pludselige ændringer foretages en ajourføring, hver gang den gennemsnitlige rentesats, der beregnes over de foregående tre måneder, afviger mere end 15 % fra den gældende sats. Den nye sats træder i kraft på den første dag i den anden måned, der følger efter de måneder, der er anvendt som beregningsgrundlag.

Ovennævnte margener kan regelmæssigt blive revideret for at tage højde for markedssituationen.

For låntagere, hvor der ikke foreligger tidligere kreditoplysninger eller en rating baseret på balancen, som f.eks. visse virksomheder med et særligt formål eller nystartede virksomheder, bør basissatsen forhøjes med mindst 400 basispoint (afhængig af sikkerhedsstillelsen), og margenen kan aldrig være mindre end den, der ville gælde for moderselskabet.

Basissatsen baseres på pengemarkedsrenten for 1-årige lån. Tilsynsmyndigheden forbeholder sig ret til at anvende kortere eller længere løbetider i visse tilfælde.

Inden for rammerne af kontrol med statsstøtte anvender Tilsynsmyndigheden en referencesats og en kalkulationsrente. Referencesatsen og kalkulationsrenten anvendes som en erstatning for markedsrenten og for at måle støtteækvivalenten af en foranstaltning, især når den udbetales i flere rater, og for at beregne støtteelementet ved rentegodtgørelsesordninger. De anvendes også, når det skal kontrolleres, om de minimis-reglerne og gruppefritagelsesforordningerne overholdes.

BILAG II

STATSGARANTIER (1)

1. INDLEDNING

1.1. Baggrund

Dette kapitel ajourfører EFTA-Tilsynsmyndighedens tilgang til behandling af statsstøtte i form af garantier og tager sigte på at give EFTA-staterne en mere udførlig redegørelse for de principper, som EFTA-Tilsynsmyndigheden agter at lægge til grund for sin fortolkning af EØS-aftalens artikel 61 og 62 samt protokol 3 til aftalen om Tilsynsmyndigheden og Domstolen og deres anvendelse på statsgarantier. Disse principper er i øjeblikket fastlagt i det eksisterende kapitel om statsgarantier i EFTA-Tilsynsmyndighedens retningslinjer for statsstøtte (2). På baggrund af erfaringerne med anvendelsen af denne meddelelse siden 2000 ser det ud til, at Kommissionens politik på dette område bør revideres. I denne forbindelse henviser EFTA-Tilsynsmyndigheden for eksempel til Europa-Kommissionens seneste praksis i en række specifikke beslutninger (3) med hensyn til behovet for at foretage en individuel vurdering af tabsrisikoen ved de enkelte garantier, når det drejer sig om garantiordninger. EFTA-Tilsynsmyndigheden har yderligere til hensigt at skabe størst mulig åbenhed om sin politik på dette område, så dens beslutninger bliver forudsigelige, og der sikres ligebehandling. EFTA-Tilsynsmyndigheden ønsker navnlig at give små og mellemstore virksomheder (i det følgende benævnt »SMV«) og EFTA-staterne den tryghed, der ligger i, at der på forhånd for den enkelte virksomhed og på grundlag af dennes kreditvurdering fastsættes den minimumsmargen, der skal betales for en statsgaranti, for at den ikke vil blive anset for statsstøtte omfattet af EØS-aftalens artikel 61, stk. 1. Hvis den faktiske præmie er lavere end denne minimumspræmie, kan der være tale om et støtteelement.

1.2. Garantiformer

Garantier er i deres sædvanlige form knyttet til lån eller andre finansielle forpligtelser mellem en låntager og en långiver. De kan ydes som individuelle garantier eller som led i garantiordninger.

Der kan dog forekomme forskellige former for garantier afhængig af retsgrundlaget, den type transaktion, garantien dækker, varigheden osv. Her skal blandt andet nævnes følgende (listen er ikke udtømmende):

— generelle garantier, dvs. garantier, der ydes til virksomhederne som sådanne, i modsætning til garantier, der er knyttet til en bestemt transaktion, såsom et lån, en egenkapitalinvestering osv.

— garantier, der ydes gennem et specifikt instrument, i modsætning til garantier, der er knyttet til virksomhedens retlige form

— garantier, der ydes direkte eller modgarantier til en garant af første grad

— ubegrænsede garantier i modsætning til garantier, der er beløbs- og/eller tidsmæssigt begrænsede. EFTA-Tilsynsmyndigheden anser også de mere gunstige finansieringsvilkår, der opnås af virksomheder, hvis retlige form udelukker konkurs eller andre insolvensprocedurer eller indebærer en eksplicit statsgaranti eller statslig dækning af tab, for at være støtte i form af en garanti. Det samme gælder, når en stat overtager kapitalinteresser i en virksomhed og i stedet for begrænset ansvar, som er det normale, accepterer ubegrænset ansvar

— garantier, der klart udspringer af et aftaleretligt forhold (f.eks. egentlige kontrakter, finansielle støtteerklæringer) eller andre juridiske forhold, i modsætning til garantier i en mindre synlig form (f.eks. følgeskrivelser, mundtlige tilsagn), hvor der eventuelt kan være tale om forskellig dækning fra garantien.

Især i sidstnævnte tilfælde vil det forhold, at der ikke foreligger relevante retlige eller regnskabsmæssige dokumenter, medføre en meget ringe sporbarhed. Det gælder både for modtageren og for den stat eller offentlige instans, der yder garantien, og dermed også for de oplysninger, der er tilgængelige for tredjemand.

1.3. Kapitlets opbygning og anvendelsesområde

I dette kapitel forstås ved:

(a) »garantiordning«: ethvert instrument på grundlag af hvilket, der uden krav om yderligere gennemførelsesforanstaltninger kan ydes garanti til virksomheder, som opfylder visse betingelser om varighed, beløb, underliggende transaktion, virksomhedstype eller -størrelse (såsom SMV)

(b) »individuel garanti«: enhver garanti, der ydes til en virksomhed, og som ikke tildeles på grundlag af en garantiordning.

Afsnit 3 og 4 i dette kapitel finder direkte anvendelse på garantier, der er knyttet til en bestemt finansiel transaktion, såsom et lån. Efter EFTA-Tilsynsmyndighedens opfattelse er det i disse tilfælde, at der er størst behov for at fastslå, om garantier skal anses for statsstøtte, da de optræder hyppigt og normalt kan kvantificeres.

Da den transaktion, der er omfattet af en garanti, i de fleste tilfælde er et lån, anvendes i dette kapitel udtrykket »låntager« om den, der modtager garantien, og »långiver« om det organ, hvis risiko mindskes gennem statsgarantien. Anvendelsen af disse to udtryk har også til formål at gøre det lettere at forstå den tankegang, der ligger til grund for teksten, da grundprincippet i et lån er velkendt. Det betyder dog ikke, at afsnit 3 og 4 kun finder anvendelse på en lånegaranti. De gælder for alle garantier, hvor en tilsvarende risikooverførsel finder sted, såsom en investering i form af egenkapital, forudsat at den relevante risikoprofil (herunder manglende sikkerhedsstillelse) tages i betragtning.

Kapitlet finder anvendelse på alle økonomiske sektorer, herunder transportsektoren, dog med forbehold af særlige regler for garantier i den pågældende sektor.

Dette kapitel finder ikke anvendelse på eksportkreditgarantier.

1.4. Andre garantiformer

Ved visse garantiformer (jf. punkt 1.2), der indebærer risikooverførsel til garanten, og som ikke frembyder et eller flere af de karakteristika, der er nævnt i punkt 1.3, for eksempel forsikringsgarantier, skal der foretages en analyse i den konkrete sag, hvorunder de relevante afsnit og metoder i dette kapitel vil blive anvendt i nødvendigt omfang.

1.5. Neutralitet

Dette kapitel berører ikke EØS-aftalens artikel 125 og berører således ikke de ejendomsretlige regler i EFTA-staterne. EØS-aftalen er neutral med hensyn til, om ejendomsretten tilkommer det offentlige eller private.

Det forhold, at en virksomhed i vid udstrækning ejes af det offentlige, er således ikke i sig selv tilstrækkeligt til, at det kan fastslås, at der er tale om en statsgaranti, forudsat at der ikke findes eksplicitte eller implicitte garantielementer.

2. ANVENDELSE AF ARTIKEL 61, STK. 1

2.1. Generelle bemærkninger

EØS-aftalens artikel 61, stk. 1, fastslår, at støtte, som ydes af EF-medlemsstater, EFTA-stater eller ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, er uforenelig med EØS-aftalen i det omfang, den påvirker samhandelen mellem de kontraherende parter.

Disse generelle kriterier gælder også for garantier. Som det er tilfældet med andre former for potentiel støtte, vil garantier kunne betragtes som statsstøtte, når de ydes af staten, dvs. af centrale, regionale eller lokale myndigheder, eller når de ydes ved hjælp af statsmidler af andre statskontrollerede organer, f.eks. virksomheder, og kan »tilregnes« offentlige myndigheder (4).

For at udelukke enhver tvivl bør begrebet statsmidler derfor præciseres i forbindelse med statsgarantier. Fordelen ved en statsgaranti er, at risikoen bæres af staten. Staten bør normalt få udbetalt en rimelig præmie for at bære risikoen. Hvis den helt eller delvis giver afkald på en sådan præmie, er der både tale om en fordel for virksomheden og et dræn på statens ressourcer. Så selv om det viser sig, at staten aldrig kommer til at foretage udbetalinger i henhold til en garanti, kan der alligevel være tale om statsstøtte i henhold til EØS-aftalens artikel 61, stk. 1. Støtten ydes på det tidspunkt, hvor garantien stilles, ikke når garantien påberåbes, eller når der foretages udbetalinger i henhold til garantien. Om en garanti indebærer statsstøtte eller ej, og i bekræftende fald hvor stor denne støtte er, skal vurderes på det tidspunkt, hvor garantien stilles.

EFTA-Tilsynsmyndigheden påpeger i den forbindelse, at en undersøgelse i henhold til statsstøttereglerne ikke påvirker en given foranstaltnings forenelighed med andre bestemmelser i EØS-aftalen.

2.2. Støtte til låntager

Det er normalt låntageren, der er støttemodtager. Som anført i punkt 2.1 bør der normalt udbetales en rimelig præmie for at bære risikoen. Når låntageren ikke behøver at betale præmien eller betaler en lav præmie, opnår vedkommende en fordel. Sammenlignet med en situation uden en garanti sætter statsgarantien låntageren i stand til at opnå finansielle lånevilkår, som er bedre end de sædvanlige vilkår på de finansielle markeder. Ved hjælp af statsgarantien kan låntageren typisk opnå lavere rentesatser og/eller stille mindre sikkerhed. Uden en statsgaranti ville låntageren i visse tilfælde overhovedet ikke kunne finde et finansieringsinstitut, der var rede til at yde et lån. Statsgarantier kan således gøre det lettere at etablere nye virksomheder og sætte visse virksomheder i stand til at skaffe kapital til gennemførelse af nye aktiviteter. En statsgaranti kan også bidrage til, at en nødlidende virksomhed kan fortsætte driften i stedet for at blive nedlagt eller omstruktureret, hvilket kan skabe konkurrencefordrejninger.

2.3. Støtte til långiver

2.3.1. Selv om det normalt er låntageren, der er støttemodtager, kan det ikke udelukkes, at långiveren også under visse omstændigheder vil drage direkte fordel af støtten. Hvis der for eksempel efterfølgende ydes statsgaranti for et bevilget lån eller en anden finansiel forpligtelse, som allerede er indgået, uden at vilkårene for lånet eller den finansielle forpligtelse justeres, eller hvis et garanteret lån anvendes til at indfri et andet lån, der ikke er garanteret, i det samme kreditinstitut, kan der også være tale om støtte til långiveren, for så vidt som sikkerheden for lånene forøges. Man bør være opmærksom på, at garantier, der indebærer støtte til långiveren, principielt kan udgøre driftsstøtte.

2.3.2. Garantier adskiller sig fra andre statsstøtteforanstaltninger, såsom tilskud eller skattefritagelse, ved at staten i tilfælde af en garanti også etablerer et retligt forhold til långiveren. Det skal derfor undersøges, hvilke konsekvenser statsstøtte, der er ydet ulovligt, kan få for tredjemand. Ved statsgarantier for lån angår dette hovedsagelig de långivende finansieringsinstitutter. Ved garantier for obligationer, der udstedes for at skaffe virksomhedsfinansiering, angår det de finansieringsinstitutter, der er involveret i obligationsudstedelse. Spørgsmålet om, hvorvidt støttens ulovlige karakter påvirker det retlige forhold mellem staten og tredjemand, skal undersøges i henhold til national ret. De nationale domstole skal eventuelt undersøge, om den nationale ret forhindrer garantikontrakter i at blive indfriet, og i forbindelse med den vurdering mener EFTA-Tilsynsmyndigheden, at de bør tage hensyn til overtrædelsen af EØS-retten. Långivere kan derfor have en interesse i som en standardforanstaltning at kontrollere, at EØS's statsstøtteregler er overholdt, hver gang der ydes garantier. EFTA-staten skal kunne oplyse det sagsnummer, EFTA-Tilsynsmyndigheden har givet en individuel sag eller en ordning, og eventuelt fremlægge en kopi af EFTA-Tilsynsmyndighedens beslutning i en version, der ikke er fortrolig, samt angive den relevante henvisning til Den Europæiske Unions Tidende. EFTA-Tilsynsmyndigheden vil på sin side gøre sit bedste for at sikre, at oplysninger om sager og ordninger, som den har godkendt, stilles til rådighed på en gennemskuelig måde.

3. BETINGELSER FOR, AT DER IKKE ER TALE OM STATSSTØTTE

3.1. Generelle bemærkninger

Hvis en individuel garanti eller en garantiordning, som staten er involveret i, ikke giver en virksomhed nogen fordele, betragtes den ikke som statsstøtte.

For at afgøre, om en garanti eller en garantiordning indebærer en fordel, har EF-Domstolen i sin nyere retspraksis (5) fastslået, at Kommissionen bør lægge princippet om en markedsøkonomisk investor (herefter »det markedsøkonomiske investorprincip«) til grund for sin vurdering. Det bør derfor tages i betragtning, om den begunstigede virksomhed i praksis har mulighed for at skaffe tilsvarende finansielle midler via kapitalmarkedet. Der er ikke tale om statsstøtte, når en ny finansieringskilde stilles til rådighed på betingelser, som ville være acceptable for en privat investor, der opererer under markedsøkonomiske forhold (6).

For at gøre det lettere at vurdere, om det markedsøkonomiske investorprincip er overholdt, gennemgår EFTA-Tilsynsmyndigheden i dette afsnit en række forhold, som er tilstrækkelige til at udelukke støtte. Individuelle garantier er omhandlet i punkt 3.2, med enklere regler for SMV i punkt 3.3. Garantiordninger er omhandlet i punkt 3.4, med enklere regler for SMV i punkt 3.5.

3.2. Individuelle garantier

EFTA-Tilsynsmyndigheden mener, at det i forbindelse med en individuel statsgaranti er tilstrækkeligt til at udelukke statsstøtte, at følgende betingelser alle er opfyldt:

(a) Låntageren er ikke en kriseramt virksomhed For at fastslå om en låntager er en kriseramt virksomhed, anvendes definitionen i kapitlet om statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder (7) i disse retningslinjer. Ved anvendelsen af dette kapitel betragtes SMV, der har bestået i mindre end tre år, ikke som kriseramte i denne periode.

(b) Garantiens størrelse kan måles korrekt på det tidspunkt, hvor garantien ydes Dette indebærer, at garantien skal være knyttet til en bestemt finansiel transaktion, være fastsat til et bestemt maksimumsbeløb og være tidsbegrænset.

(c) Garantien dækker højst 80 % af de enkelte udestående lån eller andre finansielle forpligtelser; denne begrænsning gælder ikke garantier, der dækker gældsbeviser (8). EFTA-Tilsynsmyndigheden mener, at hvis en finansiel forpligtelse dækkes fuldt ud af en statsgaranti, er långiveren mindre motiveret til at vurdere, sikre og mindske risikoen i forbindelse med lånetransaktionen og især til at foretage en korrekt vurdering af låntagerens kreditværdighed. På grund af manglende ressourcer foretager den statslige garant måske ikke altid en sådan risikovurdering. Dette manglende incitament til at mindske risikoen for, at lånet ikke indfries, kunne få långiverne til at yde lån med en kommerciel risiko, der er højere end normalt, således at andelen af højrisikogarantier i statens portefølje øges. Denne maksimumsgrænse på 80 % gælder ikke for en offentlig garanti, der ydes for at finansiere en virksomhed, der udelukkende udfører tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse (9), når disse udgør dens eneste aktiviteter, og når garantien stilles af den offentlige myndighed, som har pålagt virksomheden denne forpligtelse. Maksimumsgrænsen på 80 % gælder, hvis den pågældende virksomhed udfører andre tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse eller andre økonomiske aktiviteter. For at sikre, at långiveren i praksis bærer en del af risikoen, skal der lægges særlig vægt på følgende to aspekter: — når lånet eller den finansielle forpligtelse med tiden formindskes, f.eks. fordi lånet begynder at blive tilbagebetalt, skal det garanterede beløb nedsættes tilsvarende, så garantien ikke på noget tidspunkt dækker mere end 80 % af det udestående lån eller den finansielle forpligtelse — tab skal bæres proportionalt og på samme måde af långiver og garant. Ligeledes skal de nettobeløb (dvs. indtægterne eksklusive omkostningerne ved behandling af krav), der opnås ved inddrivelsen af gælden fra den sikkerhed, der er stillet af låntageren, reducere långiverens og garantens tab proportionalt. »First-loss«-garantier, hvor tabene i første omgang skal bæres af garanten og først derefter af långiveren, vil blive anset for at kunne indebære statsstøtte. Hvis en EFTA-stat ønsker at yde en garanti på over 80 % og hævder, at garantien ikke indebærer statsstøtte, bør den underbygge sin påstand, f.eks. på grundlag af de nærmere omstændigheder omkring transaktionen som helhed, og anmelde den til EFTA-Tilsynsmyndigheden, så den kan foretage en egentlig undersøgelse af, om garantien udgør statsstøtte.

(d) Der betales markedspris for garantien. Som anført i punkt 2.1, bør staten normalt have udbetalt en rimelig præmie for at bære risikoen for det garanterede eller modgaranterede beløb. Når den pris, der betales for garantien, er mindst lige så høj som den tilsvarende garantipræmie på de finansielle markeder, omfatter garantien ikke støtte. Hvis der ikke kan findes nogen tilsvarende garantipræmie på de finansielle markeder, skal de samlede finansielle omkostninger ved det garanterede lån, herunder rentesatsen og garantipræmien, sammenlignes med markedsprisen for et tilsvarende lån uden garanti. For at fastlægge den tilsvarende markedspris tages der i begge tilfælde hensyn til garantiens og det underliggende låns karakteristika. Heri indgår transaktionsbeløbet og transaktionens varighed, den sikkerhed, der stilles af låntageren, og andre forhold, der påvirker vurderingen af tilbagebetalingsgraden, sandsynligheden for, at låntageren misligholder sine forpligtelser på grund af sin finansielle situation, samt andre økonomiske forhold. Ved denne analyse skulle det især være muligt at klassificere låntageren på grundlag af kreditrisikoen (rating). Denne klassificering kan foretages af et internationalt anerkendt kreditvurderingsbureau, eller på grundlag af en eventuel intern kreditvurdering i den bank, der yder det underliggende lån. EFTA-Tilsynsmyndigheden påpeger den sammenhæng, der er mellem kreditvurdering og misligholdelsesgrad ifølge de internationale kreditinstitutter, hvis arbejde også er offentligt tilgængeligt (10). For at vurdere, om præmien svarer til markedspriserne, kan EFTA-staten sammenligne den med de præmier, der betales af virksomheder med en tilsvarende kreditvurdering på markedet. EFTA-Tilsynsmyndigheden vil derfor ikke acceptere, at garantipræmien fastsættes efter en fælles sats, der anses for at svare til en generel branchestandard.

3.3. Vurdering af individuelle garantier til SMV

Hvis låntageren er en SMV (11), kan EFTA-Tilsynsmyndigheden som en undtagelse fra punkt 3.2(d) acceptere en enklere vurdering af, om en lånegaranti indebærer støtte. Forudsat at alle de andre betingelser i punkt 3.2(a), (b) og (c) er opfyldt, vil en statsgaranti i dette tilfælde ikke blive anset for at indebære støtte, hvis der opkræves den i følgende tabel angivne årlige minimumspræmie (»safe-harbour premium« (12)) af det beløb, der faktisk garanteres af staten, på grundlag af låntagerens kreditvurdering (13):

Kreditkvalitet Standard and Poor’s Fitch Moody’s Årlig »safe-harbour premium« Højeste kvalitet AAA AAA Aaa 0,4 % Meget stærk betalingsevne AA + AA + Aa 1 0,4 % AA AA Aa 2 AA – AA – Aa 3 Stærk betalingsevne A + A + A 1 0,55 % A A A 2 A – A – A 3 Tilfredsstillende betalingsevne BBB + BBB + Baa 1 0,8 % BBB BBB Baa 2 BBB – BBB – Baa 3 Betalingsevnen er sårbar over for negative forhold BB + BB + Ba 1 2,0 % BB BB Ba 2 BB – BB – Ba 3 Sandsynligt, at betalingsevnen forringes af negative forhold B + B + B 1 3,8 % B B B 2 B – B – B 3 6,3 % Betalingsevnen afhænger af vedvarende gunstige forhold CCC + CCC + Caa 1 Der kan ikke ydes en årlig »safe- harbour premium« CCC CCC Caa 2 CCC – CCC – Caa 3 CC CC C Konkurs eller betalingsstandsning SD DDD Ca Der kan ikke ydes en årlig »safe- harbour premium« D DD C D

De såkaldte »safe-harbour premiums« anvendes på det beløb, staten faktisk har garanteret eller modgaranteret ved det pågældende års begyndelse. De skal anses for det minimum, der skal anvendes for en virksomhed, hvis kreditvurdering mindst svarer til de i tabellen anførte (14).

Når der forudbetales en engangspræmie, anses lånegarantien ikke for at omfatte støtte, hvis præmien mindst svarer til nutidsværdien af de fremtidige garantipræmier, som anført ovenfor, idet den anvendte kalkulationsrente er den tilsvarende referencesats (15).

Som det fremgår af ovenstående tabel, kan denne forenklede metode ikke anvendes på virksomheder med en kreditvurdering svarende til eller dårligere end CCC/Caa.

For SMV, hvor der ikke foreligger tidligere kreditoplysninger eller en rating baseret på balancen, som f.eks. visse virksomheder med et særligt formål eller nystartede virksomheder, fastsættes en minimumspræmie på 3,8 %, men den kan aldrig være lavere end den præmie, der gælder for moderselskabet eller -selskaberne.

Disse margener kan revideres fra tid til anden af hensyn til markedssituationen.

3.4. Garantiordninger

EFTA-Tilsynsmyndigheden mener ikke, at en garantiordning omfatter statsstøtte, hvis alle følgende betingelser er opfyldt:

(a) Kriseramte virksomheder er udelukket fra ordningen (jf. punkt 3.2(a)).

(b) Garantiens størrelse kan måles korrekt på det tidspunkt, hvor garantien ydes. Det betyder, at garantien skal være knyttet til en bestemt finansiel transaktion, være fastsat til et bestemt maksimumsbeløb og være tidsbegrænset.

(c) Garantien dækker højst 80 % af de enkelte udestående lån eller andre finansielle forpligtelser (jf. punkt 3.2(c)).

(d) Ordningens betingelser bygger på en realistisk vurdering af risikoen, så de præmier, modtagerne betaler, efter al sandsynlighed gør den selvfinansierende. EFTA-Tilsynsmyndigheden anser ordningens selvfinansierende natur og den realistiske risikovurdering som tegn på, at ordningens garantipræmier svarer til markedspriserne. Det betyder, at risikoen ved enhver ny garanti skal vurderes på grundlag af alle relevante faktorer (låntagerens kreditværdighed, sikkerhedsstillelsen, garantiens varighed osv.). Denne risikoanalyse danner grundlag for definitionen af risikoklasserne (16), klassificeringen af garantien i en af disse risikoklasser og opkrævningen af den tilsvarende garantipræmie på det garanterede eller modgaranterede beløb.

(e) For at få en korrekt og progressiv vurdering af det selvfinansierende aspekt ved ordningen skal det undersøges mindst en gang om året på grundlag af ordningens faktiske tabsprocent over en økonomisk rimelig tidshorisont, om præmieniveauet er tilstrækkeligt, og præmierne skal justeres, hvis der er risiko for, at ordningen ikke længere er selvfinansierende. Justeringen kan berøre alle eksisterende og fremtidige garantier eller udelukkende omfatte de fremtidige.

(f) For at blive anset for at være i overensstemmelse med markedspriserne skal præmierne dække de normale risici, der er forbundet med garantien, ordningens administrationsomkostninger og en årlig forrentning af en tilstrækkelig kapital, selv om den ikke eller kun delvis er henlagt. Med hensyn til administrationsomkostninger bør disse som minimum omfatte udgifter til den specifikke indledende risikovurdering, risikoovervågning og risikostyring, der er forbundet med ydelse og administration af garantien. Hvad kapitalforrentningen angår, bemærker EFTA-Tilsynsmyndigheden, at garanter normalt er underlagt regler om kapitalkrav, og at de i overensstemmelse med disse regler er tvunget til at have en bestemt egenkapital, for at de ikke går konkurs, når der sker udsving i de årlige tab på garantierne. Disse regler gælder normalt ikke for statsgarantiordninger, og staten behøver derfor ikke henlægge sådanne reserver. Det betyder med andre ord, at statens budget simpelt hen dækker underskuddet, hver gang tab på garantierne overstiger præmieindtægterne. Statsgarantien er således gunstigere for en ordning end en almindelig garanti. For at fjerne denne forskel og for at sikre staten en kompensation for den risiko, den påtager sig, mener EFTA-Tilsynsmyndigheden, at garantipræmierne skal dække forrentningen af en tilstrækkelig kapital. EFTA-Tilsynsmyndigheden mener, at denne kapital skal svare til 8 % (17) af de udestående garantier. For garantier til virksomheder med en kreditvurdering svarende til AAA/AA- (Aaa/Aa3) kan det beløb, der skal forrentes, reduceres til 2 % af de udestående garantier. For garantier til virksomheder med en kreditvurdering svarende til A+/A- (A1/A3) kan det beløb, der skal forrentes, derimod reduceres til 4 % af de udestående garantier. En normal kapitalforrentning består af en risikopræmie, eventuelt forhøjet med den risikofrie rente. Risikopræmien skal i alle tilfælde betales til staten af den tilstrækkelige kapital. På baggrund af sin egen og Europa-Kommissionens praksis mener EFTA-Tilsynsmyndigheden, at en normal risikopræmie for egenkapital andrager mindst 400 basispoint, og at en sådan risikopræmie bør medregnes i modtagernes garantipræmie (18). Hvis kapitalen, som det er tilfældet ved de fleste statsgarantiordninger, ikke udbetales til ordningen, og der derfor ikke er tale om noget kontant bidrag fra staten, skal den risikofrie rente ikke tages i betragtning. Hvis staten imidlertid udbetaler den underliggende kapital, pådrager den sig låneomkostninger, og ordningen drager fordel af denne kontante kapital gennem en eventuel investering af den. Staten skal derfor have udbetalt den risikofrie rente af det beløb, den har ydet. Endvidere bør dette beløb tages fra ordningens finansielle indtægt og har ikke nødvendigvis betydning for garantipræmierne (19). EFTA-Tilsynsmyndigheden mener, at afkastet af den tiårige statsobligation kan anvendes som en rimelig indikator for den risikofrie rente, betragtet som et normalt kapitalafkast.

(g) Af hensyn til gennemsigtigheden skal det i ordningen fastsættes, på hvilke betingelser der kan ydes fremtidige garantier, herunder hvilke virksomheder der kan komme i betragtning på grundlag af deres kreditværdighed, og eventuelt branchen, virksomhedernes størrelse og garantiernes maksimumsbeløb og varighed.

3.5. Vurdering af garantiordninger for SMV

I betragtning af SMV's særlige situation og for at lette deres adgang til finansiering, navnlig ved hjælp af garantiordninger, findes der to muligheder specifikt rettet mod disse virksomheder:

— anvendelse af »safe harbour premiums« som defineret for individuelle garantier for SMV

— vurdering af garantiordninger som sådan, idet det gøres muligt at anvende fælles præmier og undgå individuelle vurderinger af de modtagende SMV's kreditværdighed.

Betingelserne for anvendelsen af begge regler er som følger:

Anvendelse af minimumspræmier i garantiordninger for SMV

I overensstemmelse med, hvad der foreslås af forenklingshensyn for individuelle garantier, kan garantiordninger for SMV også som udgangspunkt anses for selvfinansierende og for ikke at indebære statsstøtte, hvis de minimumspræmier, der er fastsat i punkt 3.3 og baseret på virksomhedernes kreditværdighed, anvendes (20). De øvrige betingelser, der er fastsat i punkt 3.4(a), (b) og (c) og i punkt 3.4(g), skal fortsat være opfyldt, og betingelserne i punkt 3.4(d), (e) og (f) anses for opfyldt ved anvendelsen af de årlige minimumspræmier, der er anført i punkt 3.3.

Anvendelse af fælles præmier i garantiordninger for SMV

EFTA-Tilsynsmyndigheden er klar over, at det er omkostningskrævende og formodentlig uhensigtsmæssigt at foretage en risikovurdering af hver enkelt låntager, når en ordning dækker mange små lån og hermed er et middel til risikodeling.

Når en ordning kun vedrører garantier til SMV, og det garanterede beløb ligger under en tærskel på 2,5 mio. EUR pr. virksomhed i den pågældende ordning, kan EFTA-Tilsynsmyndigheden derfor som en undtagelse fra punkt 3.4(d) acceptere en fælles årlig garantipræmie for alle låntagere. For at garantier, der ydes i henhold til en sådan ordning, ikke skal betragtes som statsstøtte, skal ordningen dog fortsat være selvfinansierende og alle de øvrige betingelser i punkt 3.4(a), (b) og (c) og i punkt 3.4(e), (f) og (g) stadig være opfyldt.

3.6. Ingen automatisk klassificering som statsstøtte

At betingelserne i punkt 3.2-3.5 ikke er opfyldt, er ikke ensbetydende med, at garantien eller garantiordningen automatisk skal betragtes som statsstøtte. Hvis der hersker nogen som helst tvivl om, hvorvidt en garanti eller garantiordning udgør statsstøtte, bør den anmeldes til EFTA-Tilsynsmyndigheden.

4. GARANTIER MED ET STØTTEELEMENT

4.1. Generelt

Når en individuel garanti eller en garantiordning ikke opfylder det markedsøkonomiske investorprincip, anses den for at indebære statsstøtte. Der må derfor foretages en beregning af statsstøtteelementet, så det kan undersøges, om støtten kan anses for forenelig med fællesmarkedet i henhold til en bestemt undtagelse. Som udgangspunkt anses statsstøtteelementet for at være differencen mellem en rimelig markedspris for den individuelle garanti eller garantiordningen og den pris, der faktisk betales for den.

De deraf følgende årlige subventionsækvivalenter bør tilbagediskonteres til deres nutidsværdi ved anvendelse af referencesatsen og derefter lægges sammen, så man når frem til den samlede subventionsækvivalent.

Når EFTA-Tilsynsmyndigheden skal beregne støtteelementet i en garanti, vil den lægge særlig vægt på følgende:

(a) Ved individuelle garantier: hvorvidt låntageren er en kriseramt virksomhed. Ved garantiordninger: hvorvidt betingelserne for deltagelse i ordningen giver mulighed for at udelukke sådanne virksomheder (se nærmere punkt 3.2(a)). EFTA-Tilsynsmyndigheden bemærker, at en eventuel garant, der opererer under markedsøkonomiske forhold, ville kræve en høj præmie af kriseramte virksomheder på det tidspunkt, hvor garantien ydes, på grund af den forventede misligholdelsesgrad. Hvis der er særlig stor sandsynlighed for, at låntageren ikke vil kunne indfri lånet, eksisterer denne markedspræmie måske slet ikke, og under ekstraordinære omstændigheder kan garantiens støtteelement vise sig at være lige så højt som det beløb, der faktisk dækkes af garantien.

(b) Hvorvidt den enkelte garantis størrelse kan måles korrekt, når garantien ydes. Det betyder, at garantien skal være knyttet til en bestemt finansiel transaktion, være fastsat til et bestemt maksimumsbeløb og være tidsbegrænset. I den forbindelse mener EFTA-Tilsynsmyndigheden principielt, at ubegrænsede garantier er uforenelige med EØS-aftalens artikel 61.

(c) Hvorvidt garantien dækker over 80 % af de enkelte udestående lån eller andre finansielle forpligtelser (jf. punkt 3.2(c)). For at sikre at långiveren virkelig har et incitament til at vurdere, sikre og mindske risikoen ved lånetransaktionen og især til at foretage en ordentlig vurdering af låntagerens kreditværdighed, mener Kommissionen, at en procentdel på mindst 20 %, som ikke dækkes af garantien, bør dækkes af långiveren (21), så denne tilskyndes til at kræve tilstrækkelig sikkerhed for sine lån og til at reducere risikoen ved transaktionen til det mindst mulige. EFTA-Tilsynsmyndigheden vil derfor generelt foretage en grundigere undersøgelse af en garanti eller garantiordning, som omfatter hele (eller næsten hele) en finansiel transaktion, medmindre medlemsstaten kan godtgøre, at den er berettiget, for eksempel på grund af transaktionens særlige art.

(d) Hvorvidt de særlige forhold ved garantien eller lånet (eller en anden finansiel forpligtelse) er blevet taget i betragtning ved fastlæggelsen af markedspræmien, som sammenlignes med den faktisk betalte præmie og dermed danner grundlag for beregningen af støtteelementet (jf. punkt 3.2(d)).

4.2. Støtteelement i individuelle garantier

I forbindelse med en individuel garanti bør subventionsækvivalenten beregnes som differencen mellem garantiens markedspris og den faktisk betalte pris.

Når garantier for den pågældende type transaktion ikke forekommer på markedet, foreligger der ikke nogen markedspris for garantien. I så fald bør støtteelementet beregnes på samme måde som subventionsækvivalenten ved et lån på lempelige vilkår, nemlig som differencen mellem den markedsrente, virksomheden skulle have betalt uden garantien, og den rente, der er opnået som følge af statsgarantien, efter fradrag af eventuelle betalte præmier. Hvis der ikke foreligger nogen markedsrentesats, og EFTA-staten i stedet ønsker at anvende referencesatsen, understreger EFTA-Tilsynsmyndigheden, at betingelserne i kapitlet om referencesatser i EFTA-Tilsynsmyndighedens retningslinjer for statsstøtte (22) gælder ved beregningen af støtteintensiteten i forbindelse med en individuel garanti. Det betyder, at man må være særlig opmærksom på tillægget til basissatsen, for at der kan tages hensyn til den særlige risikoprofil i forbindelse med den pågældende transaktion, den virksomhed, der har fået garantien, og sikkerhedsstillelsen.

4.3. Støtteelement i individuelle garantier for SMV

Når det gælder SMV, kan det forenklede vurderingssystem, der er skitseret i punkt 3.3, også anvendes. Hvis præmien for en given garanti i dette tilfælde ikke svarer til den værdi, der er fastsat som minimum i virksomhedens kreditvurderingklasse, vil differencen mellem dette minimum og den faktiske præmie blive betragtet som støtte. Ved garantier, der varer mere end et år, vil de årlige differencebeløb blive tilbagediskonteret ved anvendelse af den relevante referencesats (23).

EFTA-Tilsynsmyndigheden accepterer kun en fravigelse af disse regler i tilfælde, hvor den pågældende EFTA-stat fremlægger klar dokumentation og en fyldestgørende begrundelse. Der skal fortsat anvendes en risikobaseret metode i sådanne tilfælde.

4.4. Støtteelement i garantiordninger

Hvad garantiordninger angår, udgør subventionsækvivalenten for hver garanti, som ordningen omfatter, differencen mellem den (eventuelle) præmie, der faktisk opkræves, og den præmie, der skulle opkræves i forbindelse med en tilsvarende ordning, som ikke omfatter støtte, og som er indført i overensstemmelse med betingelserne i punkt 3.4. Ovennævnte teoretiske præmier, som danner grundlag for beregningen af støtteelementet, skal derfor dække de normale risici, der er knyttet til garantien, samt administrations- og kapitalomkostningerne (24). Denne beregning af subventionsækvivalenten skal sikre, at den samlede støtte efter ordningen, også på mellemlang og lang sigt, svarer til det beløb, de offentlige myndigheder har indskudt til dækning af ordningens underskud.

Da de særlige forhold, der kendetegner de enkelte sager, måske ikke er kendte på det tidspunkt, hvor statsgarantiordningen vurderes, skal støtteelementet vurderes i henhold til ordningens bestemmelser.

Støtteelementer i garantiordninger kan også beregnes ved metoder, som EFTA-Tilsynsmyndigheden allerede har accepteret på grundlag af en anmeldelse i henhold til en akt på statsstøtteområdet indarbejdet i EØS-aftalen, f.eks. Kommissionens forordning (EF) nr. 1628/2006 af 24. oktober 2006 om anvendelse af traktatens artikel 87 og 88 på medlemsstaternes regionale investeringsstøtte (25), forudsat at den godkendte metode udtrykkeligt vedrører den pågældende type garantier og underliggende transaktioner.

EFTA-Tilsynsmyndigheden accepterer kun en fravigelse af disse regler i tilfælde, hvor den pågældende EFTA-stat fremlægger klar dokumentation og en fyldestgørende begrundelse. Der skal fortsat anvendes en risikobaseret metode i sådanne tilfælde.

4.5. Støtteelement i garantiordninger for SMV

De to forenklede instrumenter, der er omtalt i punkt 3.5, og som vedrører garantiordninger for SMV, kan også anvendes til beregning af støtte. Betingelserne for anvendelsen af begge regler er som følger:

Anvendelse af minimumspræmier i garantiordninger for SMV

Når det gælder SMV, kan det forenklede vurderingssystem, der er skitseret i punkt 3.5 ovenfor, også anvendes. Hvis præmien for en given garanti inden for en garantiordning i dette tilfælde ikke svarer til den værdi, der er fastsat som minimum i virksomhedens ratingklasse (26), vil forskellen mellem dette minimum og den faktiske præmie blive betragtet som støtte (27). Ved garantier, der varer mere end et år, vil de årlige differencebeløb blive tilbagediskonteret ved anvendelse af referencesatsen (28).

Anvendelse af fælles præmier i garantiordninger for SMV

Da statsstøtte, som ydes i forbindelse med en garantiordning for SMV, kun i begrænset omfang vil kunne fordreje konkurrencen, mener EFTA-Tilsynsmyndigheden, at den i tilfælde, hvor en støtteordning kun vedrører garantier til SMV, og hvor det garanterede beløb ligger under 2,5 mio. EUR pr. virksomhed, som en undtagelse fra punkt 4.4 kan acceptere en vurdering af støtteintensiteten for ordningen som sådan, uden at der er behov for at foretage en vurdering af hver enkelt garanti eller risikoklasse inden for ordningen (29).

5. SPØRGSMÅLET OM, HVORVIDT STATSSTØTTE I FORM AF GARANTIER ER FORENELIG MED EØS-AFTALEN

5.1. Generelt

Statsgarantier, der falder ind under anvendelsesområdet for EØS-aftalens artikel 61, stk. 1, skal undersøges af EFTA-Tilsynsmyndigheden for at afgøre, om de er forenelige med EØS-aftalen. Inden der kan foretages en sådan vurdering af foreneligheden, skal støttemodtageren identificeres.

5.2. Vurdering

EFTA-Tilsynsmyndigheden vil undersøge, om denne støtte er forenelig med EØS-aftalen efter de samme regler som dem, der anvendes på andre former for støtte. De kriterier, EFTA-Tilsynsmyndigheden anvender ved vurderingen, er fastlagt og belyst i EFTA-Tilsynsmyndighedens retningslinjer for statsstøtte (30). Ved undersøgelsen vil der især blive taget hensyn til støtteintensiteten, støttemodtagernes karakteristika og de tilsigtede mål.

5.3. Betingelser

EFTA-Tilsynsmyndigheden vil kun acceptere garantier, hvis faktiske udbetaling er kontraktligt knyttet til bestemte betingelser, der kan gå så vidt som tvungen konkurserklæring for den begunstigede virksomhed eller en lignende procedure. Disse betingelser skal aftales mellem parterne, når garantien ydes. Hvis en EFTA-stat ønsker at udbetale garantien på andre betingelser end de oprindeligt aftalte, vil EFTA-Tilsynsmyndigheden betragte udbetalingen af garantien som ny støtte, der skal anmeldes efter artikel 1, stk. 3, del I, i protokol 3 til aftalen om Tilsynsmyndigheden og Domstolen.

6. RAPPORTER FRA EFTA-STATERNE TIL EFTA-TILSYNSMYNDIGHEDEN

I overensstemmelse med de generelle tilsynsforpligtelser (31) og for yderligere at overvåge udviklingen på de finansielle markeder er det særdeles vigtigt, at der i henhold til artikel 62, stk. 1, i EØS-aftalen føres løbende tilsyn med garantiordninger, som EFTA-Tilsynsmyndigheden har godkendt, da statsgarantiers værdi er vanskelig at vurdere og ændrer sig i tidens løb. EFTA-staterne skal derfor aflægge rapporter derom til EFTA-Tilsynsmyndigheden.

I forbindelse med garantiordninger, der indebærer støtte, skal disse rapporter indgives senest ved udgangen af garantiordningens gyldighedsperiode og ved anmeldelse af en ændret ordning. EFTA-Tilsynsmyndigheden kan dog i visse tilfælde finde det hensigtsmæssigt at kræve rapporterne forelagt hyppigere.

I forbindelse med garantiordninger, hvor EFTA-Tilsynsmyndigheden ved en beslutning har fastslået, at der ikke er tale om støtte, og især, hvor der ikke eksisterer nogen tidligere, pålidelige oplysninger om ordningen, kan EFTA-Tilsynsmyndigheden, når den træffer sin beslutning om, at der ikke er tale om støtte, anmode om, at der fremlægges sådanne rapporter, og derved i hvert enkelt tilfælde fastslå, hvor hyppigt rapporterne skal aflægges, og hvad de skal indeholde.

Rapporterne bør indeholde mindst følgende oplysninger:

(a) antal udstedte garantier og garantibeløbene

(b) antal udestående garantier og garantibeløbene ved periodens udløb

(c) antal misligholdte garantier og deres værdi (angivet individuelt) på årsbasis

(d) årlige indtægter: (1) indtægter af opkrævede præmier (2) indtægter af inddrivelser (3) andre indtægter (f.eks. renteindtægter af indlån eller investeringer)

(e) årlige omkostninger: (1) administrationsomkostninger (2) kompensation for udbetalte garantier

(f) årligt overskud eller underskud (differencen mellem indtægter og omkostninger) samt

(g) akkumuleret overskud eller underskud siden ordningens begyndelse (32).

I forbindelse med individuelle garantier skal de relevante oplysninger, fortrinsvis oplysningerne i litra d)-g), ligeledes indberettes.

EFTA-Tilsynsmyndigheden henleder EFTA-staternes opmærksomhed på, at korrekt indberetning på et sent tidspunkt under alle omstændigheder forudsætter, at de nødvendige oplysninger er indsamlet korrekt fra ordningens begyndelse, og at de er samlet på årsbasis.

EFTA-staterne bør også være opmærksomme på, at EFTA-Tilsynsmyndigheden i forbindelse med garantier, der ydes individuelt eller i henhold til en ordning, og som ikke omfatter støtte - selv om der ikke er anmeldelsespligt - måske er nødt til at kontrollere, at en sådan garanti eller ordning ikke omfatter støtteelementer, f.eks. hvis der er indgivet en klage. I så fald vil EFTA-Tilsynsmyndigheden anmode om oplysninger, der svarer til ovennævnte, som skal gives i den pågældende EFTA-stats rapporter.

Når der i forvejen er indberetningspligt i henhold til gruppefritagelsesforordninger, retningslinjer eller rammebestemmelser på statsstøtteområdet, vil disse særlige rapporter træde i stedet for de rapporter om garantier, der skal indgives i forbindelse med nærværende indberetningspligt for garantier, forudsat at de indeholder de ovenfor anførte oplysninger.

7. GENNEMFØRELSESBESTEMMELSER

EFTA-Tilsynsmyndigheden opfordrer EFTA-staterne til at tilpasse deres eksisterende garantiforanstaltninger efter denne meddelelse inden den 1. januar 2010, for så vidt angår nye garantier.

(1) Dette kapitel svarer til Kommissionens meddelelse om anvendelsen af EF-traktatens artikel 87 og 88 på statsstøtte i form af garantier (EUT C 155 af 20.6.2008, s. 10 og berigtigelse offentliggjort i EUT C 244 af 25.9.2008, s. 32) og erstatter det eksisterende kapitel om statsgarantier i EFTA-Tilsynsmyndighedens retningslinjer for statsstøtte (EFT L 274 af 26.10.2000, s. 29, EØS-tillæg nr. 48 af 26.10.2000, s. 45).

(2) EFT L 274 af 26.10.2000, s. 29, og EØS-tillæg nr. 48 af 26.10.2000, s. 45. Dette kapitel svarer til Kommissionens meddelelse om anvendelsen af EF-traktatens artikel 87 og 88 angående statsstøtte i form af garantier (EFT C 71 af 11.3.2000, s. 14).

(3) F.eks. Kommissionens beslutning 2003/706/EF af 23.4.2003 om Tysklands støtteordninger: delstaten Brandenburgs garantiordninger i perioden 1991-1994 - Statsstøtte C 45/98 (ex NN 45/97) (EUT L 263 af 14.10.2003, s. 1); Kommissionens beslutning af 16.12.2003 om garantiordninger for skibsfinansiering - Tyskland (N 512/03) (EUT C 62 af 11.3.2004, s. 3; Kommissionens beslutning 2006/599/EF af 6.4.2005 om den statsstøtteordning, som Italien vil gennemføre for långivning til skibsbygningsindustrien (EUT L 244 af 7.9.2006, s. 17).

(4) Se sag C-482/99, Frankrig mod Kommissionen (Stardust), Sml. 2002 I, s. 4397.

(5) Jf. sag C-482/99 nævnt i fodnote 4.

(6) Se EFTA-Tilsynsmyndighedens retningslinjer for statsstøtte om offentlige myndigheders kapitalinteresser (EFT L 231 af 3.9.1994, s. 1, EØS-tillæg nr. 32 af 3.9.1994, s. 1). Disse retningslinjer er baseret på EF-Bulletin nr. 9-1984 om anvendelsen af (tidligere) artikel 92 og 93 i EØF-traktaten på offentlige myndigheders kapitalinteresser (De Europæiske Fællesskabers Bulletin nr. 9-1984), indarbejdet i punkt 9 i bilag XV til EØS-aftalen. Se også forenede sager 296 og 318/82, Nederlandene og Leeuwarder Papierwarenfabriek Bv mod Kommissionen, Sml. 1985, s. 809, præmis 17. Se EFTA-Tilsynsmyndighedens retningslinjer for statsstøtte om støtte til luftfartssektoren (EFT L 124 af 23.5.1996, s. 41 (punkt 30), EØS-tillæg nr. 23 af 23.5.1996, s. 86 (punkt 30). Disse retningslinjer fastsætter Tilsynsmyndighedens anvendelse af kriterier, der svarer til Kommissionens meddelelse om anvendelse af EF-traktatens artikel 92 og 93 og EØS-aftalens artikel 61 på statsstøtte i luftfartssektoren (EFT C 350 af 10.12.1994, s. 5), punkt 25 og 26.

(7) EUT L 97 af 15.4.2005, s. 41, og EØS-tillæg nr. 18 af 14.4.2005, s. 1. Dette kapitel svarer til Fællesskabets rammebestemmelser for statsstøtte til redning og omstrukturering af kriseramte virksomheder (EUT C 244 af 1.10.2004, s. 2).

(8) »Gældsbeviser« defineres i artikel 2, stk. 1, litra b), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/109/EF af 15.12.2004 om harmonisering af gennemsigtighedskrav i forbindelse med oplysninger om udstedere, hvis værdipapirer er optaget til handel på et reguleret marked, og om ændring af direktiv 2001/34/EF (EUT L 390 af 31.12.2004, s. 38), der blev indarbejdet i EØS-aftalen ved Det Blandede EØS-udvalgs beslutning nr. 120/2005 af 30.9.2005 om ændring af bilag IX til EØS-aftalen (EUT L 339 af 22.12.2005, s. 26, EØS-tillæg nr. 66 af 22.12.2005, s. 15). Direktivet er senest ændret ved direktiv 2008/22/EF (EUT L 76 af 19.3.2008, s. 50) (endnu ikke indarbejdet i EØS-aftalen).

(9) En sådan tjenesteydelse af almindelig økonomisk interesse skal være i overensstemmelse med EØS-reglerne, som f.eks. Kommissionens beslutning 2005/842/EF af 28.11.2005 om anvendelse af EF-traktatens artikel 86, stk. 2, på statsstøtte i form af kompensation for offentlig tjeneste ydet til visse virksomheder, der har fået overdraget at udføre tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse (EUT L 312 af 29.11.2005, s. 67), som blev indarbejdet i EØS-aftalen ved Det Blandede EØS-udvalgs beslutning nr. 91/2006 om ændring af bilag XV til EØS-aftalen (EUT L 289 af 19.10.2006, s. 31, EØS-tillæg nr. 52 af 19.10.2006, s. 24) og kapitlet i disse retningslinjer om statsstøtte i form af kompensation for offentlig tjeneste (EUT L 109 af 26.4.2007, s. 44, EØS-tillæg nr. 20 af 26.4.2007, s. 1). Kapitlet svarer til fællesskabsrammebestemmelserne for statsstøtte i form af kompensation for offentlig tjeneste (EUT C 297 af 29.11.2005, s. 4).

(10) Såsom tabel 1 vedrørende bureauernes kreditvurdering i Den Internationale Betalingsbanks arbejdsdokument nr. 207, der findes på følgende websted: http://www.bis.org/publ/work207.pdf.

(11) »SMV« henviser til små og mellemstore virksomheder som defineret i EFTA-Tilsynsmyndighedens retningslinjer for støtte til mikrovirksomheder og små og mellemstore virksomheder (SMV). Definitionen svarer til definitionen i Kommissionens henstilling 2003/361/EF om definitionen af mikrovirksomheder og små og mellemstore virksomheder (EUT L 124 af 20.5.2003, s. 36). Se også bilag I til Kommissionens forordning (EF) nr. 70/2001 om anvendelse af EF-traktatens artikel 87 og 88 på statsstøtte til små og mellemstore virksomheder (EFT L 10 af 1 3.1.2001, s. 33), som blev indarbejdet i EØS-aftalen ved Det Blandede EØS-udvalgs beslutning nr. 88/2002 om ændring af bilag XV til EØS-aftalen (EFT L 266 af 3.10.2002, s. 56, EØS-tillæg nr. 49 af 3.10.2002, s. 42). Denne forordning er senest ændret ved forordning (EF) nr. 1976/2006 (EUT L 368 af 23.12.2006, s. 85), indarbejdet i EØS-aftalen ved Det Blandede EØS-udvalgs beslutning nr. 28/2007 (EUT L 209 af 9.8.2007, s. 50, EØS-tillæg nr. 38 af 9.8.2007, s. 33).

(12) En sådan »safe-harbour premium« fastsættes i overensstemmelse med de margener, der gælder for lån til virksomheder med samme rating i henhold til EFTA-Tilsynsmyndighedens kapitel om statsstøtteregler vedrørende metoden til fastsættelse af referencesatsen og kalkulationsrenten. Disse regler svarer til Kommissionens meddelelse om revision af metoden for fastsættelse af referencesatsen og kalkulationsrenten (EUT C 14 af 19.1.2008, s. 6). Ifølge en undersøgelse bestilt af Europa-Kommissionen om dette emne (http://ec.europa.eu/comm/competition/state_aid/studies_reports/full_report.pdf - se side 23 og 156-159). I undersøgelsen), er der taget højde for en generel nedsættelse med 20 basispoint. Dette svarer til forskellen i margenen for samme risiko mellem et lån og en garanti af hensyn til de ekstraomkostninger, som specielt er knyttet til lån.

(13) I tabellen anvendes vurderingsklasserne brugt af Standard & Poor's, Fitch og Moody's, der er de hyppigst anvendte kreditvurderingsbureauer i forbindelse med bankernes egne vurderingssystemer, som beskrevet i punkt 3.2(d). Kreditvurderinger behøver dog ikke indhentes hos disse særlige kreditvurderingsbureauer. Nationale kreditvurderingssystemer og kreditvurderingssystemer, som anvendes af bankerne til vurdering af misligholdelsesgrad, kan ligeledes accepteres, forudsat at de viser den etårige sandsynlighed for misligholdelse, da dette tal anvendes af kreditvurderingsbureauerne i forbindelse med deres vurderinger af virksomheders kreditværdighed. Andre systemer bør muliggøre en tilsvarende klassifikation gennem denne vurderingsnøgle.

(14) For eksempel bør en virksomhed, som en bank giver ratingen BBB-/Baa 3, afkræves en årlig garantipræmie på mindst 0,8 % af det beløb, som staten faktisk garanterer ved årets begyndelse.

(15) Jf. retningslinjerne i fodnote 12, hvorefter: »Referencesatsen skal også bruges som kalkulationsrente til beregning af nutidsværdier. Til dette formål anvendes principielt basissatsen med en fast margen på 100 basispoint« (s. 4).

(16) Jf. fodnote 13.

(17) Svarende til de kapitalkrav, der er fastsat i artikel 75 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/48/EF af 14.6.2006 om adgang til at optage og udøve virksomhed som kreditinstitut (EUT L 177 af 30.6.2006, s. 1), som blev indarbejdet i EØS-aftalen ved Det Blandede EØS-udvalgs beslutning nr. 65/2008 om ændring af bilag IX til EØS-aftalen (EUT L 257 af 25.9.2008, s. 27, EØS-tillæg nr. 58 af 25.9.2008, s. 9) sammenholdt med bilag VI (punkt 41 ff.).

(18) For en garanti på 100 til en virksomhed med BBB-rating skal reserverne således udgøre 8. Anvendelse af 400 basispoint (eller 4 %) på dette beløb medfører årlige kapitalomkostninger på 8 % * 4 % = 0,32 % af det garanterede beløb, hvilket vil påvirke prisen på garantien tilsvarende. Hvis den etårige misligholdelsesgrad i ordningen for virksomheden forventes at være f.eks. 0,35 % og de årlige administrative omkostninger skønnes at være 0,1 %, vil prisen på den garanti, der ikke anses for at være støtte, være 0,77 % om året.

(19) I dette tilfælde, og forudsat at den risikofrie rente anses for at udgøre 5 %, vil de årlige omkostninger ved reserverne for samme garanti på 100 og reserver på 8 være 8 % *(4 %+5 %) = 0,72 % af det garanterede beløb. På grundlag af samme forudsætninger (misligholdelsesgrad på 0,35 % og administrative omkostninger på 0,1 %) ville prisen på garantien være 0,77 % om året, og der bør under ordningen betales en pris på yderligere 0,4 % til staten.

(20) Dette omfatter den mulighed, at der for SMV, hvis kreditværdighed ikke tidligere er vurderet, eller hvis vurdering er baseret på balancen, fastsættes en minimumspræmie på 3,8 %, men den kan aldrig være lavere end den præmie, der gælder for moderselskabet eller -selskaberne.

(21) Dette bygger på den antagelse, at virksomheden stiller tilsvarende sikkerhed til staten og kreditinstituttet.

(22) Se henvisningerne i fodnote 12.

(23) Jf. fodnote 15.

(24) Denne beregning kan for hver risikoklasse kort gengives som forskellen mellem (a) det udestående garanterede beløb ganget med risikofaktoren for den pågældende risikoklasse (ved »risiko« forstås sandsynligheden for misligholdelse efter medregning af administrations- og kapitalomkostningerne), dvs. markedspræmien, og (b) alle betalte præmier, dvs. (garanteret beløb × risiko) - betalt præmie.

(25) EUT L 302 af 1.11.2006, s. 29. Indarbejdet i EØS-aftalen ved Det Blandede EØS-udvalgs beslutning nr. 157/2006 (EUT L 89 af 29.3.2007, s. 33, EØS-tillæg nr. 15 af 29.3.2007, s. 26).

(26) Dette omfatter den mulighed, at der for SMV, hvis kreditværdighed ikke tidligere er blevet vurderet, eller hvis vurdering er baseret på balancen, fastsættes en minimumspræmie på 3,8%, men den kan aldrig være lavere end den præmie, der gælder for moderselskabet eller selskaberne.

(27) Denne beregning kan for hver risikoklasse kort gengives som det udestående garanterede beløb ganget med forskellen mellem (a) »safe-harbour premium« for den pågældende risikoklasse og (b) den betalte præmie, dvs. garanteret beløb × (»safe-harbour premium« - betalt præmie).

(28) Jf. fodnote 12.

(29) Denne beregning kan, uanset risikoklasse, kort gengives som forskellen mellem (a) det udestående garanterede beløb ganget med ordningens risikofaktor (ved »risiko« forstås sandsynligheden for misligholdelse efter medregning af administrations- og kapitalomkostningerne), og (b) alle betalte præmier, dvs. (garanteret beløb × risiko) - betalt præmie.

(30) Se EFTA-Tilsynsmyndighedens retningslinjer for statsstøtte, http://www.eftasurv.int/state-aid/legal-framework/state-aid-guidelines/.

(31) Jf. EFTA-Tilsynsmyndighedens beslutning nr. 195/04/KOL af 14.7.2004 (EUT L 139 af 25.5.2006, s. 37, EØS-tillæg nr. 26 af 25.5.2006, s. 1), senest ændret ved Tilsynsmyndighedens afgørelse nr. 789/08/KOL af 17.12.2008, EUT L 340 af 22.12.2010, s. 1, EØS-tillæg nr. 72 af 22.12.2010, s. 1. Denne beslutning svarer til Kommissionens forordning (EF) nr. 794/2004 af 21. april 2004 om gennemførelse af Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (EUT L 140 af 30.4.2004, s. 1), senest ændret ved forordning (EF) nr. 271/2008 (EUT L 82 af 25.3.2008, s. 1). Kommissionens forordning (EF) nr. 794/2004 blev indarbejdet i EØS-aftalen ved Det Blandede EØS-udvalgs beslutning nr. 123/2005 om ændring af bilag XV og protokol 26 til EØS-aftalen (EUT L 339 af 22.12.2005, s. 32, EØS-tillæg nr. 66 af 22.12.2005, s. 18).

(32) Hvis ordningen har været i kraft i over 10 år, angives kun overskud/underskud for de sidste ti år.