ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
—

I EFTA-Tilsynsmyndighedens afgørelse nr. 205/11/KOL af 29. juni 2011 blev det fastslået, at de tre foranstaltninger i den tillægsaftale, der blev undertegnet af de norske myndigheder og Hurtigruten i 2009, udgjorde statsstøtte, som var uforenelig med EØS-aftalens funktion som omhandlet i EØS-aftalens artikel 61, stk. 1, for så vidt som de udgør en form for overkompensation for offentlig tjeneste.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 73/20

Sag anlagt den 17. november 2016 af DB Schenker mod EFTA-Tilsynsmyndigheden

(Sag E-14/11 COSTS)

(2017/C 73/10)

Schenker North AB, Schenker Privpak AB og Schenker Privpak AS (under ét »DB Schenker«) har ved advokat Jon Midthjell, Advokatfirmaet Midthjell AS, Grev Wedels plass 5, NO-0151 Oslo, Norge, som befuldmægtiget den 17. november 2016 anlagt sag mod EFTA-Tilsynsmyndigheden ved EFTA-Domstolen.

Sagsøger anmoder om, at Domstolen afsiger følgende kendelse:

1. Det udestående beløb, som EFTA-Tilsynsmyndigheden skal betale til Schenker North AB, Schenker Privpak AB, og Schenker Privpak AS fastsættes til 183 951 EUR.

2. Dette beløb pålægges morarenter fra den dato denne kendelse forkyndes for parterne og indtil datoen for den faktiske betaling. Den rentesats, der skal anvendes, skal beregnes på grundlag af den sats, som Den Europæiske Centralbank anvender på sine vigtigste refinansieringstransaktioner den første kalenderdag i forfaldsmåneden, forhøjet med 3,5 procentpoint.

Retlige og faktiske omstændigheder samt søgsmålsgrunde:

— Sagsøgerne, under ét »DB Schenker«, driver koncernens aktiviteter til lands, til søs og ad jernbane i Norge, Sverige og Danmark. DB Schenker var sagsøger i sag E-14/11 anlagt ved EFTA-Domstolen mod EFTA-Tilsynsmyndigheden.

— Artikel 70, stk. 1, i procesreglementet for EFTA-Domstolen lyder. »Opstår der tvist om, hvilke udgifter der kan kræves erstattet, træffer Retten efter begæring af en part og efter at have hørt den anden part ved kendelse afgørelse herom.«
—

Sagsøger gør gældende, at EFTA-Tilsynsmyndigheden: — har begået en fejl ved at betragte støtten mellem 2000 og 2008 som eksisterende støtte, da en ny bevilling til at drive lokal bustransport i Oslo blev udstedt ved udgangen af 1999, og har tilsidesat sin pligt til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure; — har begået en fejl ved at betragte støtten mellem 1997 og 2000 som eksisterende støtte, da markedet for bustransport var blevet liberaliseret, og har tilsidesat sin pligt til at indlede den formelle undersøgelsesprocedure; og — har tilsidesat sin pligt til at give en tilstrækkelig begrundelse for sin afgørelse.
1)

Fyrstendømmet Liechtenstein har ved at kræve, at medlemmer af bestyrelse og ledelse af banker, der er etableret i Liechtenstein, reelt skal være i stand til at udfylde deres funktion og opgaver tilfredsstillende i kraft af deres bopæl, tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EØS-aftalen, navnlig artikel 28 og 31.
1)

Kongeriget Norge har ved inden for den foreskrevne frist ikke at have vedtaget eller underrettet tilsynsmyndigheden om de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre den retsakt, der er nævnt i punkt 17 i bilag IV til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, som tilpasset til EØS-aftalen ved protokol 1 hertil, tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 15, stk. 1, i denne retsakt og EØS-aftalens artikel 7 og
DA Den Europæiske Unions Tidende C 40/15

Anmodning indgivet af Follo tingrett den 24. oktober 2007 om en rådgivende udtalelse fra EFTA-Domstolen i sagen L'Oréal Norge AS mod Per Aarskog AS m.fl.

(Sag E-9/07)

(2008/C 40/06)

Follo tingrett har ved brev af 24. oktober 2007, som indgik til EFTA-Domstolens justitskontor den 31. oktober 2007, anmodet EFTA-Domstolen om en rådgivende udtalelse i sagen L'Oréal Norge AS mod Per Aarskog AS m.fl. om følgende spørgsmål:

1) Skal artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 89/104/EØF fortolkes således, at den giver en varemærkeindehaver ret til at forhindre indførsel fra tredjelande uden for EØS, når indførslen sker uden varemærkeindehaverens samtykke?
1.

skal erklære, at Republikken Island ikke har opfyldt sine forpligtelser i henhold til artikel 2, 3 og 4 i beslutning nr. 21/04/COL af 25. februar 2004 ved at undlade inden for den fastsatte frist at ophæve og tilbagesøge støtte ydet som led i skatteordninger, der ved ovennævnte beslutning er erklæret uforenelige med EØS-aftalen, og
2.

Er det i overensstemmelse med EØS-aftalen, at en medlemsstat udelukkende behandler distributionsselskabet ved vurdering og revurdering af dividendeskat (kildeskat) i de sager, hvor vurderingsbeslutningen for den udenlandske skatteborger er baseret på formodningen om, at ejeren i skattemæssig henseende er en anden end den person, der 1) er civilretlig ejer, 2) er registreret i VPS-registret som ejer, og 3) er angivet som ejer i forhold til skattemyndighederne, uden at enten ejeren i skattemæssig henseende eller den VPS-registrerede civilretlige ejer er gjort bekendt med omklassificeringen.
Anmodning indgivet af den norske Høyesterett ved beslutning af 17. december 2002 om en rådgivende udtalelse fra EFTA-Domstolen i sagen Paranova AS mod Merck & Co Inc., m.fl., modtaget af EFTA-Domstolen den 24. december 2002

(Sag E-3/02)

(2003/C 75/12)

Den norske Høyesterett har ved beslutning af 17. december 2002 anmodet om en rådgivende udtalelse fra EFTA-Domstolen i sagen Paranova AS mod Merck & Co Inc., m.fl., modtaget af EFTA-Domstolen den 24. december 2002, om følgende spørgsmål:

1. Er der tale om "skellig grund", som defineret i artikel 7, stk. 2, i Rådets direktiv 89/104/EØF, jf. EØS-aftalens artikel 11 og 13, i en sag, hvor betingelserne for, at en parallelimportør kan give lægemidler ny indpakning og genanbringe varemærket, er opfyldt, men hvor indehaveren af varemærket modsætter sig, at det nyindpakkede produkt markedsføres med det genanbragte varemærke i en indpakning, som parallelimportøren har forsynet med kulørte striber og/eller andre grafiske elementer, som udgør en del af pakkens design?

2. I besvarelsen af spørgsmålet bedes De anføre, om det nødvendighedskriterium, som Domstolen for De Europæiske Fællesskaber har anvendt ved sin fortolkning af "skellig grund", som defineret i artikel 7, stk. 2, i Rådets direktiv 89/104/EØF, også gælder emballagens mere specifikke design, eller om emballagens mere specifikke design kun skal vurderes på baggrund af betingelsen om, at den nye indpakning ikke må skade indehaveren af varemærkets ry eller varemærkets image.
Anmodning fra Fyrstendømmet Liechtensteins forvaltningsret (Verwaltungsbeschwerdeinstanz) om en rådgivende udtalelse fra EFTA-Domstolen i sagen vedrørende Dr. Johann Brändle

(Sag E-4/00)

(2001/C 49/11)

Fyrstendømmet Liechtensteins forvaltningsdomstol har ved sin beslutning af 13. juni 2000, som indgik til EFTA-Domstolens dommerkontor den 21. juni 2000, anmodet denne om at afgive en rådgivende udtalelse i sagen vedrørende Dr. Johann Brändle om følgende spørgsmål:

Er den regel om en enkelt praksis, der uden undtagelse gælder alle læger i henhold til Liechtensteins lovgivning, særlig artikel 9, stk. 1, i bekendtgørelse af 8. november 1988 om den lægelige profession, hvori det hedder: "En læge kan udelukkende udøve selvstændig virksomhed som læge, enten som alenepraktiserende eller sammen med andre, hvis han er i besiddelse af en autorisation, der bemyndiger ham hertil og kun, hvis han arbejder på egne vegne i den pågældende praksis. En læge kan ikke have mere end en praksis, enten som alenepraktiserende eller sammen med andre", forenelig med EØS og/eller med Aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS-aftalen) af 2. maj 1992?
Anmodning fra Héra ssdómur Reykjavíkur (Reykjavík Byret) om en rådgivende udtalelse fra EFTA-Domstolen i sagen Den Islandske Handelssammenslutning (Samtök verslunarinnar - Félag íslenskra stórkaupmanna (FÍS) mod Islands regering og udvalget til fastsættelse af priser på lægemidler (Lyfjaver ssnefnd); Domstolens beslutning af 17. april 1998 (Sag E-2/98) (98/C 268/10)

Héra ssdómur Reykjavíkur (Reykjavík Byret), har ved beslutning af 17. april 1998 rettet en anmodning til EFTA-Domstolen, modtaget i Domstolens kontor 22. april 1998, om en rådgivende udtalelse i sagen Den Islandske Handelssammenslutning (Samtök verslunarinnar - Félag íslenskra stórkaupmanna (FÍS)) mod Islands regering og udvalget til fastsættelse af priser på lægemidler (Lyfjaver ssnefnd) med hensyn til følgende spørgsmål:

1.a) Finder Rådets direktiv 89/105/EØF, særlig artikel 2 og 3, anvendelse i tilfælde, hvor en myndighed med kompetence til at godkende maksimumpriser for lægemidler selv træffer beslutning om at sænke engrospriserne på receptpligtige lægemidler med 2,65 % med det formål at sænke priserne på lægemidler for borgerne, følge priserne i nabolandene og begrænse statens udgifter på lægemiddelområdet? Det drejer sig om lægemidler, der er underlagt markedsføringsbestemmelserne, efter at en bestemt pris er godkendt af den kompetente myndighed, og som er underlagt bestemmelserne for prisstigninger, der er godkendt af den kompetente myndighed, og for hvilke prisen på produktet overstiger 3 000 islandske kroner.

b) Er en sådan ensidig beslutning truffet af en kompetent myndighed i overensstemmelse med direktiv 89/105/EØF?

c) Påvirker det svaret på spørgsmålet, hvis der er mulighed for at ansøge om tilladelse til at hæve priserne på visse produkter på trods af den generelle beslutning om at sænke engrospriserne?

2.a) Skal artikel 2, stk. 2, i Rådets direktiv 89/105/EØF fortolkes således, at en ensidig beslutning som den, der beskrives under spørgsmål 1 og er truffet af en kompetent myndighed, udgør markedsføringsmyndighedens afslag på tilladelse til at markedsføre et lægemiddel til en bestemt pris?

b) I bekræftende fald, og såfremt det er muligt at søge om tilladelse til prisstigninger på trods af den generelle beslutning om at sænke engrospriserne, påvirker dette så kravet om, at den kompetente myndighed skal afgive begrundede svar, oplyse distributøren om de retlige fremgangsmåder, han kan benytte sig af, og tidsfristerne for
Anmodning fra Héra ssdómur Reykjavíkur (Reykjavík byret) om en rådgivende udtalelse fra EFTA-domstolen i sagen Erla María Sveinbjörnsdóttir mod den islandske regering, Reykjavík byrets beslutning af 12. november 1997 (Sag E-9/97) (98/C 84/05)

Héra ssdómur Reykjavíkur (Reykjavík byret), Island, har ved sin beslutning af 12. november 1997, som indgik til EFTA-domstolens dommerkontor 18. november 1997, anmodet denne om at afgive en rådgivende udtalelse i sagen Erla María Sveinbjörnsdóttir mod den islandske regering om følgende spørgsmål:

1. Skal retsakten omhandlet i EØS-aftalens bilag XVIII, pkt. 24 (Rådets direktiv 80/987/EØF af 20. oktober 1980, som ændret ved Rådets direktiv 87/164/EØF af 2. marts 1987), særlig artikel 1, stk. 2, og artikel 10 fortolkes sådan, at national lovgivning kan fastsætte, at en arbejdstager ikke har ret til udbetaling af et lønkrav i et konkursbo fra statens løngarantifond på grund af, at vedkommende er i slægt med en ejer af 40 % af aktierne i den virksomhed, som er gået konkurs? I den aktuelle sag drejer det sig om slægtskab i sidelinjen, dvs. søskende.

2. Hvis svaret på spørgsmål 1 er, at en sådan arbejdstager ikke kan udelukkes fra udbetaling af lønkravet, er staten erstatningspligtig over for arbejdstageren for ikke at have tilpasset den nationale lovgivning, da den blev part i EØS-aftalen, så at arbejdstageren ifølge loven har ret til udbetaling af
Forelæggelse til rådgivende udtalelse i medfør af tullilautakuntas afgørelse af 19. april 1994 i Ravintoloitsijain Liiton Kustannus Oy Restamarks appel mod Helsingin piiritullikamaris dom (Sag E-1/94) (94/C 199/08)

Ved en afgørelse truffet af tullilautakunta (den nationale toldstyrelses ankeudvalg) den 19. april 1994, som blev optaget i domstolens retsregister den 27. april 1994, er følgende spørgsmål blevet forelagt EFTA-Domstolen til rådgivende udtalelse i Ravintoloitsijain Liiton Kustannus Oy Restamarks appel mod Helsingin piiritullikamaris (distriktstoldkammeret i Helsingfors) dom:

1. Kan det under hensyn til såvel alkoholselskabet Oy Alko Ab's lovfæstede monopol på import af alkoholiske drikkevarer som til de foranstaltninger, som selskabet har meddelt, det er villig til at indføre med henblik på at tillade kommerciel import af alkohol på betingelser fastlagt af selskabet selv, anses, at der ikke er kvantitative restriktioner på kommerciel indførsel af alkohol fra andre kontrahentstater, og at indførslen ikke hindres af foranstaltninger med tilsvarende virkning i modstrid med EØS-aftalens artikel 11, hvis den administrative appelret bekræfter den kompetente toldmyndigheds beslutning om ikke at tillade, at det importerede parti alkohol overgår til fri omsætning uden tilladelse fra Oy Alko Ab, når denne tilladelse er lovpligtig?

2. Er ovennævnte lovfæstede monopol i modstrid med aftalens artikel 16?

I bekræftende fald:

Er artiklen så betingelsesløs og tilstrækkeligt præcis, at den har direkte retsvirkning, og skal importmonopolet derfor betragtes som ophørt pr. 1. januar 1994?
Sidste afsnit i artikel 26 i Kommissionens direktiv 2006/73/EF af 10. august 2006 om gennemførelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2004/39/EF for så vidt angår de organisatoriske krav til og betingelserne for drift af investeringsselskaber samt definitioner af begreber med henblik på nævnte direktiv skal fortolkes således, at et investeringsselskab kan give de væsentlige vilkår i ordningerne vedrørende gebyrer, provisioner eller naturalieydelser i resuméform, forudsat at investeringsselskabet forud for ydelsen af en investeringsservice eller en accessorisk tjenesteydelse klart har oplyst kunden om, at sådanne tilskyndelser betales til eller modtages fra tredjemand, har forpligtet sig til at give yderligere oplysninger på forespørgsel fra kunden og rent faktisk opfylder denne forpligtelse.

Meddelelse af oplysninger efter artikel 26 i resuméform kan være af generel karakter eller i form af standardiserede forretningsvilkår og -betingelser, forudsat at hver enkelt kunde modtager oplysningerne om den specifikke investeringsservice, og at oplysningerne giver kunden et tilstrækkeligt oplyst grundlag for at kunne træffe investeringsbeslutninger.
Et forsikringskrav skal være baseret på en forsikret begivenhed, der har fundet sted, inden forsikringsaftalen blev annulleret, for at det kan betragtes som et forsikringskrav som omhandlet i artikel 268, stk. 1, litra g), i direktiv 2009/138/EF. Et forsikringskravs omfang kan dog ikke begrænses til fordringer, der er opstået, anmeldt eller anerkendt inden indledningen af likvidationsproceduren, hvis fordringen endnu ikke kan fastsættes endeligt. Ifølge artikel 274, stk. 2, litra g), i direktiv 2009/138/EF tilkommer det medlemsstaterne i national ret at fastsætte særlige regler og betingelser for anmeldelse, prøvelse og anerkendelse af fordringer, herunder frister for anmeldelsen af fordringer og den endelige fastsættelse af fordringens størrelse, når det skyldige beløb ikke kan opgøres på grund af ukendte faktorer, forudsat at forsikringskravet har absolut forrang for andre fordringer som fastsat i artikel 275, stk. 1, litra a), i direktiv 2009/138/EF.

Et krav på en præmie, der er forfaldet til betaling som følge af, at en forsikringsaftale er blevet annulleret inden indledningen af likvidationen, betragtes ikke som et forsikringskrav som omhandlet i artikel 268, stk. 1, litra g), i direktiv 2009/138/EF.
DOMSTOLENS DOM

af 14. maj 2019

i sag E-6/18

EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Island

(En EFTA-stats tilsidesættelse af sine forpligtelser — manglende gennemførelse — direktiv 2014/52/EU)

(2019/C 315/08)

I sag E-6/18, EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Island, hvori der er nedlagt påstand om, at det fastslås, at Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 7 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, idet Island ikke rettidigt har vedtaget de foranstaltninger, som er nødvendige for at gennemføre den retsakt, der er omhandlet i punkt 1a i bilag XX til nævnte aftale (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/52/EU af 16. april 2014 om ændring af direktiv 2011/92/EU om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet), som tilpasset til aftalen ved protokol 1 hertil, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet EFTA-Tilsynsmyndigheden herom, har Domstolen, sammensat af præsidenten Páll Hreinsson, dommerne Per Christiansen (refererende dommer) og Bernd Hammermann, afsagt dom den 14. maj 2019.

Domskonklusionen lyder således:

1. Det fastslås, at Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til den retsakt, der er nævnt i punkt 1a i bilag XX til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 2014/52/EU af 16. april 2014 om ændring af direktiv 2011/92/EU om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet), som tilpasset ved protokol 1 til EØS-aftalen og i henhold til aftalens artikel 7, idet Island ikke inden for den fastsatte frist har truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre nævnte retsakt.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 130/4

DOMSTOLENS KENDELSE

af 22. december 2017

i sag E-1/17

Konkurrenten.no AS mod EFTA-Tilsynsmyndigheden

(Ufravigelige procesforudsætninger — statsstøtte — beslutning om at afslutte den formelle undersøgelsesprocedure)

(2018/C 130/04)

I sag E-1/17, Konkurrenten.no AS mod EFTA-Tilsynsmyndigheden, hvori der i medfør af artikel 36, stk. 2, i aftalen mellem EFTA-staterne om oprettelse af en tilsynsmyndighed og en domstol er nedlagt påstand om annullation af EFTA-Tilsynsmyndighedens beslutning nr. 179/15/KOL af 7. maj 2015 om afslutning af den formelle undersøgelsesprocedure vedrørende statsstøtte ydet til Nettbuss Sør AS, som blev offentliggjort den 27. oktober 2016 i EØS-tillægget til Den Europæiske Unions Tidende nr. 59/1, har Domstolen, sammensat af præsidenten Carl Baudenbacher og dommerne Per Christiansen (refererende dommer) og Páll Hreinsson, afsagt dom den 22. december 2017. Domskonklusionen lyder således:

1. Sagen afvises.

2. Konkurrenten.no AS bærer sine egne omkostninger og betaler EFTA-Tilsynsmyndighedens, Aust-Agder Kommunes og Nettbuss AS' omkostninger.
DOMSTOLENS DOM

af 14. juni 2018

i sag E-13/17

EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Island

(En EFTA-stats tilsidesættelse af sine forpligtelser — manglende gennemførelse — forordning (EU) 2015/514)

(2018/C 414/10)

I sag E-13/17, EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Island, hvori der er nedlagt påstand om, at det fastslås, at Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold artikel 7 i EØS-aftalen, idet Island ikke i sin nationale retsorden har gennemført den retsakt, der er nævnt i punkt 31bbe i bilag IX til aftalen (Kommissionens delegerede forordning (EU) 2015/514 af 18. december 2014 om de oplysninger, der af de kompetente myndigheder skal fremlægges for Den Europæiske Værdipapir- og Markedstilsynsmyndighed i henhold til artikel 67, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/61/EU), som tilpasset til aftalen ved protokol 1 hertil, har Domstolen, sammensat af præsidenten Páll Hreinsson og dommerne Per Christiansen og Bernd Hammermann (refererende dommer), afsagt dom den 14. juni 2018.

Domskonklusionen lyder således:

1. Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold artikel 7 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, idet Island ikke i sin nationale retsorden har gennemført den retsakt, der er nævnt i punkt 31bbe i bilag IX til aftalen (Kommissionens delegerede forordning (EU) 2015/514 af 18. december 2014 om de oplysninger, der af de kompetente myndigheder skal fremlægges for Den Europæiske Værdipapir- og Markedstilsynsmyndighed i henhold til artikel 67, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/61/EU), som tilpasset til aftalen ved protokol 1 hertil.
6.

Selv om den omstændighed, at den ordregivende myndighed informeres om, at der er tale om et fælles bud, kan indicere, at parterne ikke havde til hensigt at overtræde forbuddet mod aftaler mellem virksomheder, er dette ikke, i sig selv, en forudsætning for at kunne afgøre, om en aftale kan anses for at udgøre en restriktion med et konkurrencebegrænsende formål.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 321/11

DOMSTOLENS DOM

af 7. juni 2017

i sag E-17/16

EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Island

(En EFTA-stats tilsidesættelse af sine forpligtelser — manglende gennemførelse — direktiv 2009/127/EF om ændring af direktiv 2006/42/EF for så vidt angår pesticidudbringningsmaskiner)

(2017/C 321/09)

I sag E-17/16, EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Island, hvori der er nedlagt påstand om, at det fastslås, at Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til den retsakt, der er omhandlet i punkt 1c i kapitel XXIV i bilag II til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/127/EF af 21. oktober 2009 om ændring af direktiv 2006/42/EF for så vidt angår pesticidudbringningsmaskiner), som tilpasset til aftalen ved protokol 1 hertil, og i henhold til aftalens artikel 7, idet Island ikke inden for den fastsatte frist har truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre nævnte retsakt, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet EFTA-Tilsynsmyndigheden herom, har Domstolen, sammensat af præsidenten Carl Baudenbacher og dommerne Per Christiansen (refererende dommer) og Benedikt Bogason (ad hoc), afsagt dom den 7. juni 2017.

Domskonklusionen lyder således:

1. Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til punkt 1c i kapitel XXIV i bilag II til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/127/EF af 21. oktober 2009 om ændring af direktiv 2006/42/EF for så vidt angår pesticidudbringningsmaskiner), som tilpasset til aftalen ved protokol 1 hertil, og i henhold til aftalens artikel 7, idet Island ikke inden for den fastsatte frist har truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre nævnte retsakt.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 18/27

DOMSTOLENS DOM

af 1. februar 2016

i sag E-21/15

EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Island

(En EØS/EFTA-stats manglende opfyldelse af sine forpligtelser — manglende gennemførelse — direktiv 2011/88/EU om ændring af direktiv 97/68/EF for så vidt angår bestemmelserne for motorer, der markedsføres under fleksibilitetsordningen)

(2017/C 18/11)

I sag E-21/15, EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Island, hvori der er nedlagt påstand om, at det fastslås, at Island ved ikke inden den fastsatte frist at have truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre den retsakt, der er nævnt i punkt 1a i kapitel XXIV i bilag II til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/88/EU af 16. november 2011 om ændring af direktiv 97/68/EF for så vidt angår bestemmelserne for motorer, der markedsføres under fleksibilitetsordningen), som tilpasset til aftalen ved protokol 1 hertil, har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til retsaktens artikel 2 og aftalens artikel 7, idet Island ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre nævnte retsakt, har Domstolen, sammensat af præsidenten Carl Baudenbacher og dommerne Per Christiansen (refererende dommer) og Páll Hreinsson, afsagt dom den 1. februar 2016.

Domskonklusionen lyder således:

1. Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 2 i den retsakt, der er nævnt i punkt 1a i kapitel XXIV i bilag II til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/88/EU af 16. november 2011 om ændring af direktiv 97/68/EF for så vidt angår bestemmelserne for motorer, der markedsføres under fleksibilitetsordningen), som tilpasset til aftalen ved protokol 1 hertil, og i henhold til aftalens artikel 7, idet det ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre nævnte retsakt.