ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
Sag anlagt den 7. maj 1994 af Alexander Flandorfer Friedman, Erna Flandorfer Friedman og GFG Bau Dachdecker Spengler GmbH mod Republikken Østrig (94/C 250/05)

Den 7. maj 1994 anlagde Alexander Flandorfer Friedman, der er slovensk statsborger, Erna Flandorfer Friedman, begge med bopæl i Wien (Østrig), og GFG Bau Dachdecker Spengler GmbH, Wien, sag mod Republikken Østrig ved EFTA-Domstolen. Sagsøgerne anfører, at førstnævnite har fået afslag på permanent opholdstilladelse i Østrig.

Sagsøgerne nedlægger påstand om, at sagsøgte har

a) overtrådt artikel 6, 7, 28, stk. 1 til 3, 31 og 34, i EØS-aftalen, artikel 10 og 11, i Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68 og artikel 4, stk. 4, i Rådets direktiv 68/360/EØF og

b) krænket sagsøgernes ret til fri bevægelighed for personer i henhold til artikel 31 og 34 i EØS-aftalen og artikel 8, stk. 1, og 12 i Europarådets menneskerettighedskonvention.

Sagsøgerne anmoder også om retshjælp, herunder om beskikkelse af advokat.
DOMSTOLENS DOM

af 29. juli 2022

i sag E-5/21

Anna Bryndís Einarsdóttir mod det islandske finansministerium

(Artikel 6 og 21 i forordning (EF) nr. 883/2004 – social sikring – vandrende arbejdstager – ligebehandling – beregning af ydelser i forbindelse med barselsorlov)

(2023/C 29/06)

I sag E-5/21, Anna Bryndís Einarsdóttir mod det islandske finansministerium, hvori Héraðsdómur Reykjavíkur (Reykjavík herredsret) har anmodet Domstolen om i henhold til artikel 34 i aftalen mellem EFTA-staterne om oprettelse af en tilsynsmyndighed og en domstol at fortolke Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger (1), og navnlig af forordningens artikel 6 og 21, har Domstolen, sammensat af præsidenten Páll Hreinsson og dommerne Per Christiansen (refererende dommer) og Bernd Hammermann, afsagt dom den 29. juli 2022. Domskonklusionen lyder således:

Den kompetente institution i en EØS-stat er ikke i henhold til artikel 6 og 21, stk. 2 og 3, i forordning (EF) nr. 883/2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger forpligtet til at beregne størrelsen af en ydelse som den i hovedsagen omhandlede på grundlag af indkomst, der er erhvervet i en anden EØS-stat. Artikel 21, stk. 2 og 3, i forordning (EF) nr. 883/2004, sammenholdt med det formål, der er angivet i artikel 29 i EØS-aftalen, kræver imidlertid, at størrelsen af en ydelse som den i hovedsagen omhandlede, der tildeles en vandrende arbejdstager, som i den i national lovgivning fastsatte referenceperiode kun har haft indkomst i en anden EØS-stat, skal beregnes under hensyntagen til indkomsten for en person, der har sammenlignelig erfaring og kvalifikationer, og som hovedsageligt er beskæftiget i den EØS-stat, hvor der ansøges om ydelsen.

(1) EUT L 166 af 30.4.2004, s. 1.
1.

Et krav om, at den arbejdsløse skal opholde sig i den kompetente stat for at være berettiget til kontantydelser ved arbejdsløshed i tilfælde, hvor betingelserne i artikel 64, 65 eller 65a ikke er opfyldt, er foreneligt med Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 883/2004 af 29. april 2004 om koordinering af de sociale sikringsordninger, herunder dennes artikel 5, litra b).
DOMSTOLENS DOM

af 14. december 2019

i sag E-1/19

Andreas Gyrre

mod

Den norske regering ved Ministeriet for Børn og Ligestilling

(Direktiv 2005/29/EF — virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne — punkt 9 i bilag I — det forhold, at det angives eller på anden måde gives indtryk af, at et produkt kan sælges lovligt, selv om dette ikke er tilfældet)

(2020/C 90/02)

I sag E-1/19, Andreas Gyrre mod den norske regering ved ministeriet for Børn og Ligestilling, hvori Borgarting lagmannsrett har anmodet Domstolen om i henhold til artikel 34 i aftalen mellem EFTA-staterne om oprettelse af en tilsynsmyndighed og en domstol at fortolke Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004, og navnlig punkt 9 i bilag I hertil, har domstolen, sammensat af præsidenten Páll Hreinsson og dommerne Bernd Hammermann (refererende dommer) og Siri Teigum (ad hoc-dommer), afsagt dom den 14. December 2019.

Domskonklusionen lyder således: Punkt 9 i bilag I til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/29/EF af 11. maj 2005 om virksomheders urimelige handelspraksis over for forbrugerne på det indre marked og om ændring af Rådets direktiv 84/450/EØF samt Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/7/EF, 98/27/EF og 2002/65/EF og Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 2006/2004 skal fortolkes således, at det omfatter situationer, hvor en erhvervsdrivende angiver eller på anden måde giver indtryk af, at et produkt - på grundlag af et helhedsindtryk, som han formidler til gennemsnitsforbrugeren på det tidspunkt, hvor forbrugeren beslutter sig for at indgå handelen - kan sælges lovligt, selv om det ikke er tilfældet. Det er uden betydning for denne vurdering, om et lovbestemt nationalt forbud som i det i den foreliggende sag omhandlede finder anvendelse enten i den EØS-stat, hvor produktet sælges, i den EØS-stat, hvor produktet skal anvendes, eller i begge stater. Denne er ligeledes uden betydning for vurderingen, at det efterfølgende fastslås, at det omhandlede lovbestemte nationale forbud er i strid med EØS-retten.
4.

Artikel 3, stk. 6, litra b), nr. v), og artikel 3, stk. 6, litra c), i direktiv (EU) 2015/849 kan ikke fortolkes således, at der gælder en forpligtelse for nogen til at bevise, at der ikke foreligger indirekte ejerskab, eller at en fysisk person ikke i sidste ende udøver kontrol.
1.

Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 5 i den retsakt, der er nævnt i punkt 1 i del 1.1 i kapitel I i bilag I til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Rådets direktiv 89/662/EØF af 11. december 1989 om veterinærkontrol i samhandelen i Fællesskabet med henblik på gennemførelse af det indre marked), som ændret, og som tilpasset EØS-aftalen ved protokol 1 og bilag I hertil, ved at opretholde: (i) godkendelsesordningen for import af fersk kød og kødprodukter, som omhandlet i § 10 i lov nr. 25/1993 og i § 3, litra a), og § 4 og 5 i bekendtgørelse nr. 448/2012, (ii) godkendelsesordningen for import af rå æg og rå æggeprodukter, som omhandlet i § 10 i lov nr. 25/1993 og i § 3, litra e), og § 4 i bekendtgørelse nr. 448/2012, (iii) godkendelsesordningen for import af upasteuriseret mælk og mejeriprodukter, der er fremstillet af upasteuriseret mælk som omhandlet i § 3, litra f), og § 4 i bekendtgørelse nr. 448/2012, og de yderligere krav vedrørende visse oste, som fastsat i § 5, stk. 3, i bekendtgørelse nr. 448/2012, og (iv) en administrativ praksis, hvorved importørerne af behandlede æg og mejeriprodukter forpligtes til at afgive oplysninger til den relevante nationale myndighed som dokumentation for, at produkterne er blevet behandlet i overensstemmelse med national lovgivning.
DOMSTOLENS DOM

af 14. juni 2018

i sag E-16/17

EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Island

(En EFTA-stats tilsidesættelse af sine forpligtelser — manglende gennemførelse — forordning (EU) nr. 231/2013)

(2018/C 414/13)

I sag E-16/17, EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Island, hvori der er nedlagt påstand om, at det fastslås, at Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 7 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, idet det ikke i sin nationale retsorden har gennemført den retsakt, der er nævnt i punkt 31bba i bilag IX til EØS-aftalen (Kommissionens delegerede forordning (EU) nr. 231/2013 af 19. december 2012 om udbygning af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/61/EU for så vidt angår undtagelser, generelle vilkår for drift, depositarer, gearing, gennemsigtighed og tilsyn), som tilpasset til aftalen ved protokol 1 hertil, har Domstolen, sammensat af præsidenten Páll Hreinsson, dommerne Per Christiansen og Bernd Hammermann (refererende dommer), afsagt dom den 14. juni 2018.

Domskonklusionen lyder således:

1. Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 7 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, idet det ikke i sin nationale retsorden har gennemført den retsakt, der er nævnt i punkt 31bba i bilag IX til EØS-aftalen (Kommissionens delegerede forordning (EU) nr. 231/2013 af 19. december 2012 om udbygning af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2011/61/EU for så vidt angår undtagelser, generelle vilkår for drift, depositarer, gearing, gennemsigtighed og tilsyn), som tilpasset til aftalen ved protokol 1 hertil.
1.

Definitionen i artikel 2, litra a), i direktiv 2002/21/EF af begrebet »elektronisk kommunikationsnet« skal fortolkes således, at det omfatter et system, der gør det muligt at overføre signaler, der er skrevet som SMS på brugerens slutanordning, som er forbundet via en webbrowser, via internettet, til PHP-scriptsoftwaren på en telekommunikationsvirksomheds webdomæne, som modtager signalerne, bearbejder dem og overfører dem til en SMS-server i virksomhedens kommunikationssystem, der derefter sender dem over et net til modtagerens telefonnummer.
4.

De udstedelsesregler, der er beskrevet i spørgsmål 1 og 2, synes ikke at være egnede til at nå det legitime mål, som Domstolen har identificeret. Den administrative praksis, som er beskrevet i spørgsmål 3, forekommer at være egnet til at nå dette formål, for så vidt som den pågældende praksis gælder for ansøgninger om godkendelse til at drive bank- eller forsikringsvirksomhed og ikke for sekundære erhvervelser efter, at tilladelsen er givet.
5.

Direktiver skal gennemføres i EØS-staternes retsorden med uomtvistelig bindende virkning og med tilstrækkeligt specifikke, præcise og klare bestemmelser til, at de er i overensstemmelse med retssikkerhedsprincippet. De nationale retter er endvidere forpligtet til at fortolke den nationale lovgivning i overensstemmelse med EØS-retten. Domstolen har i henhold til artikel 34 i tilsyns- og domstolsaftalen kompetence til at afgive rådgivende udtalelser om fortolkningen af EØS-aftalen efter anmodning fra nationale domstole. Efter at Domstolen har afsagt sin dom, påhviler det den forelæggende ret at fortolke den nationale lovgivning i lyset af de faktorer, som Domstolen har udpeget. I tilfælde, hvor en overensstemmende fortolkning af national ret ikke er tilstrækkelig til at opnå det resultat, der forfølges med den relevante EØS-regel, kan sagen indbringes for Domstolen efter den procedure, der er fastsat i artikel 31 i tilsyns- og domstolsaftalen.
1.

En kommune kan udgøre en virksomhed i artikel 54’s forstand, når den udøver en økonomisk aktivitet, der består i at udbyde varer eller tjenesteydelser på markedet. For at afgøre, om en aktivitet i form af affaldshåndtering er økonomisk, skal det undersøges, om denne udføres i konkurrence med private enheder. I denne henseende skal den omstændighed, at den betaling, som modtages for levering af affaldshåndteringsydelser, ikke kan overstige omkostningerne, afvejes mod eksistensen af konkurrence på markedet.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 2/4

DOMSTOLENS DOM

af 16. december 2015

i sag E-18/15

EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Island

(En EØS/EFTA-stats manglende opfyldelse af sine forpligtelser — manglende gennemførelse — direktiv 2010/65/EU om meldeformaliteter for skibe)

(2017/C 2/05)

Vedrørende en påstand om, at det fastslås, at Island ved ikke inden for den fastsatte frist at have truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre den retsakt, der er omhandlet i punkt 561 i kapitel V i bilag XIII til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/65/EU af 20. oktober 2010 om meldeformaliteter for skibe, der ankommer til og/eller afgår fra havne i medlemsstaterne, og om ophævelse af direktiv 2002/6/EF), som tilpasset til aftalen ved protokol 1 hertil, har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til retsaktens artikel 14 og aftalens artikel 7, har Domstolen, sammensat af præsidenten Carl Baudenbacher og dommerne Per Christiansen (refererende dommer) og Páll Hreinsson, afsagt dom den 16. december 2015.

Domskonklusionen lyder således:

1. Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 14 i den retsakt, der er omhandlet i punkt 561 i kapitel V i bilag XIII til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2010/65/EU af 20. oktober 2010 om meldeformaliteter for skibe, der ankommer til og/eller afgår fra havne i medlemsstaterne, og om ophævelse af direktiv 2002/6/EF), som tilpasset til aftalen ved protokol 1 hertil, og i henhold til aftalens artikel 7, idet Island ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre nævnte retsakt.
2.

Artikel 3, stk. 3, i direktiv 2001/23/EF er ikke til hinder for, at erhververen anvender sin kollektive overenskomst på de overførte arbejdstagere to måneder efter overførslen, såfremt denne kollektive overenskomst gøres anvendelig efter national ret. Artikel 3 i direktiv 2001/23/EF udelukker imidlertid muligheden for, at overførte arbejdstagere kommer til at lide et væsentligt indkomsttab set i forhold til deres situation umiddelbart før overførslen, fordi der ikke i tilstrækkeligt omfang tages hensyn til deres anciennitet hos overdrageren, når deres lønindplacering fastsættes hos erhververen, og hvor lønvilkårene efter den nye kollektive overenskomst bl.a. fastsættes under hensyntagen til anciennitet. Ved afgørelsen heraf skal der tages hensyn til den tilsvarende anciennitet hos de arbejdstagere, der allerede er beskæftiget hos erhververen. Det påhviler den nationale ret at undersøge, om lønvilkårene efter erhververens kollektive overenskomst fastsættes under behørig hensyntagen til anciennitet.
1.

Kongeriget Norge har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 33 i aftalen mellem EFTA-staterne om oprettelse af en tilsynsmyndighed og en domstol, idet det ikke på tidspunktet for udløbet af den frist, der var fastsat i den begrundede udtalelse, som EFTA-Tilsynsmyndigheden havde afgivet til Kongeriget Norge i henhold til denne aftales artikel 31, stk. 2, havde truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for at opfylde Domstolens dom af 16. juli 2012 i sag E-9/11, EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Kongeriget Norge.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 88/17

DOMSTOLENS DOM

af 6. december 2013

i sag E-18/13

EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Island

(En kontraherende parts tilsidesættelse af sine forpligtelser — direktiv 2001/81/EF — manglende gennemførelse)

2014/C 88/14

I sag E-18/13, EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Island, vedrørende en påstand om, at det fastslås, at Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til den retsakt, der er omhandlet i punkt 21ar i bilag XX til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, dvs. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/81/EF af 23. oktober 2001 om nationale emissionslofter for visse luftforurenende stoffer, som tilpasset aftalen ved protokol 1 hertil, og i henhold til EØS-aftalens artikel 7, idet Island ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de foranstaltninger, som er nødvendige for at gennemføre nævnte retsakt, eller ikke straks har underrettet Tilsynsmyndigheden herom, har Domstolen, sammensat af præsidenten Carl Baudenbacher og dommerne Per Christiansen (refererende dommer) og Páll Hreinsson, afsagt dom den 6. december 2013.

Domskonklusionen lyder således:

1) Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til den retsakt, der er omhandlet i punkt 21ar i bilag XX til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, dvs. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/81/EF af 23. oktober 2001 om nationale emissionslofter for visse luftforurenende stoffer, som tilpasset aftalen ved protokol 1 hertil, og i henhold til aftalens artikel 7, idet Island ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de foranstaltninger, som er nødvendige for at gennemføre nævnte retsakt.
5.

Artikel 6, stk. 1, i direktiv 93/13/EØF skal fortolkes således, at i en situation, hvor en national ret finder, at et bestemt vilkår er urimeligt i direktivets forstand, skal retten sikre sig, at vilkåret ikke er bindende for forbrugeren, forudsat at aftalen kan opretholdes uden det urimelige vilkår for så vidt som det efter national ret er muligt.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 88/15

DOMSTOLENS DOM

af 6. december 2013

i sag E-16/13

EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Island

(En kontraherende parts tilsidesættelse af sine forpligtelser — manglende gennemførelse — Direktiv 2008/122/EF om beskyttelse af forbrugerne i forbindelse med visse aspekter ved timeshareaftaler, aftaler om længerevarende ferieprodukter, videresalgs- og bytteaftaler)

2014/C 88/12

I sag E-16/13, EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Island, vedrørende en påstand om, at det fastslås, at Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til den retsakt, der er omhandlet i punkt 7b i bilag XIX til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (dvs. direktiv 2008/122/EF om beskyttelse af forbrugerne i forbindelse med visse aspekter ved timeshareaftaler, aftaler om længerevarende ferieprodukter, videresalgs- og bytteaftaler) som tilpasset EØS-aftalen ved protokol 1 hertil, og i henhold til EØS-aftalens artikel 7, idet Island ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de foranstaltninger, der nødvendige for at gennemføre nævnte retsakt, eller ikke har underrettet Tilsynsmyndigheden herom, har Domstolen, sammensat af præsidenten Carl Baudenbacher (refererende dommer) og dommerne Per Christiansen og Páll Hreinsson, afsagt dom den 6. december 2013.

Domskonklusionen lyder således:

1) Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til den retsakt, der er omhandlet i punkt 7b i bilag XIX til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (dvs. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2008/122/EF af 14. januar 2009 om beskyttelse af forbrugerne i forbindelse med visse aspekter ved timeshareaftaler, aftaler om længerevarende ferieprodukter, videresalgs- og bytteaftaler) og i henhold til aftalens artikel 7, idet Island ikke inden for den fastsatte frist har foretaget en korrekt gennemførelse af nævnte retsakt.
1)

Artikel 71, stk. 1, litra b) i), er til hinder for en national bestemmelse, hvorefter retten til arbejdsløshedsunderstøttelse er betinget af kravet om bopæl i den pågældende EØS-stats. En sådan bestemmelse kan ikke gøres gældende over for de personer, der er omhandlet i artikel 71, stk. 1, litra b) i), i nævnte forordning (EØF) nr. 1408/71. a) Det er ikke relevant for besvarelsen af dette spørgsmål, om den arbejdsløse bor i et land tæt på den seneste beskæftigelsesstat. b) Under omstændigheder som sagsøgtes i hovedsagen har det desuden ingen konsekvenser for anvendelsen af artikel 71, stk. 1, litra b) i), at den arbejdsløse registrerer sig som jobsøgende og ansøger om arbejdsløshedsunderstøttelse i sin bopælsstat.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 141/12

DOMSTOLENS KENDELSE

af 31. januar 2011

i sag E-13/10

Aleris Ungplan AS mod EFTA-Tilsynsmyndigheden

(EFTA-Tilsynsmyndighedens afvisning af at indlede proceduren over for en EØS-stat for påstået manglende overholdelse af dens forpligtelser i forbindelse med indgåelse af kontrakter — akter, der kan være genstand for søgsmål — antagelse til påkendelse)

2011/C 141/12

I sag E-13/10: Aleris Ungplan AS mod EFTA-Tilsynsmyndigheden — PÅSTAND, i henhold til artikel 36, stk. 2, i aftalen mellem EFTA-staterne om oprettelse af en tilsynsmyndighed og en domstol, om annullering af EFTA-Tilsynsmyndighedens afgørelse nr. 248/10/KOL af 21. juni 2010 om udbud vedrørende ungdomsforsorgstjenester i Norge — har Domstolen, sammensat af præsidenten, Carl Baudenbacher, og dommerne Thorgeir Örlygsson (refererende dommer) og Per Christiansen, den 31. januar 2011 afsagt følgende kendelse:

1) Sagen afvises.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 336/21

DOMSTOLENS DOM

af 22. august 2011

i sag E-14/10

Konkurrenten.no AS mod EFTA-Tilsynsmyndigheden

(Påstand om annullering af EFTA-Tilsynsmyndighedens afgørelse — statsstøtte — lokal bustransport — eksisterende støtte — begrundelsespligt — afgørelse om at afslutte sagen uden at indlede den formelle undersøgelsesprocedure)

2011/C 336/15

I sag E-14/10, Konkurrenten.no AS mod EFTA-Tilsynsmyndigheden, støttet af Kollektivtransportproduksjon AS som intervenient, angående påstand om annullering af afgørelse nr. 254/10/COL af 21. juni 2010 (AS Oslo Sporveier og AS Sporveisbussene) har Domstolen, sammensat af præsidenten Carl Baudenbacher og dommerne Thorgeir Örlygsson (refererende dommer) og Per Christiansen, afsagt dom den 22. august 2011.

Domskonklusionen lyder således:

1) Afgørelse nr. 254/10/COL af 21. juni 2010 (AS Oslo Sporveier og AS Sporveisbussene) annulleres.
2)

For at kunne anses for at udgøre et »varigt medium«, skal et websted sætte kunden i stand til at lagre de oplysninger, der kræves givet i henhold til direktivets artikel 12, på en måde, der gør dem tilgængelige for kunden, så længe denne har brug for dem for at kunne varetage sine interesser i relation til forsikringsformidleren. Dette tidsrum kan omfatte det tidsrum, hvor der blev forhandlet om aftalen, også selv om det ikke førte til indgåelse af en forsikringsaftale, det tidsrum, hvor forsikringsaftalen er gældende, og i det fornødne omfang et tidsrum efter aftalens udløb.
1)

Det fastslås, at Kongeriget Norge ved at opretholde visse bestemmelser i lov nr. 26 af 28. juli 1949 om Statens Pensjonskasse vedrørende pensionsrettigheder optjent for ansættelsesperioder efter den 1. januar 1994, ifølge hvilke en enkemands pension efter en ægtefælle, der var blevet medlem af Statens Pensjonskasse inden den 1. oktober 1976, nedsættes i forhold til hans øvrige indkomst, hvorimod en enke under de samme omstændigheder modtager sin enkepension ubeskåret, har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 69, stk. 1, i EØS-aftalen og artikel 5 i den retsakt, der er henvist til i punkt 20 i bilag XVIII til EØS-aftalen (Rådets direktiv 86/378/EØF af 24. juli 1986 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder inden for de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger, som ændret ved Rådets direktiv 96/97/EF af 20. december 1996), som tilpasset EØS-aftalen ved protokol 1 hertil.
1)

Erklærer, at Kongeriget Norge har overtrådt EØS-aftalens artikel 31 og 40 ved fortsat at lade de foranstaltninger være gældende, der er fastsat i lov nr. 16 af 14. december 1917 om erhvervelse af vandfald, miner og anden fast ejendom m.v., der giver private virksomheder og alle virksomheder fra andre kontraherende parter i EØS-aftalen en tidsbegrænset koncession til erhvervelse af vandfald til energifremstilling med pligt til uden kompensation at overdrage alle installationer til den norske stat ved koncessionsperiodens udløb, mens norske offentlige virksomheder nyder godt af koncessioner i et ubegrænset tidsrum.