ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
2. a)

Skal artikel 36, stk. 2, i direktiv 2002/83/EF om livsforsikring fortolkes således, at det, i tilfælde hvor en unit-linked livsforsikring erhverves ved en retshandel, kun er generelle oplysninger, der skal fremlægges for den nye forsikringstager, eller er forsikringsselskabet også forpligtet til at fremlægge specifikke oplysninger for den nye forsikringstager om det forsikringsprodukt, som han vil erhverve, navnlig for så vidt angår mulige forskelle i investor- eller risikoprofil mellem den aktuelle forsikringstager og den fremtidige forsikringstager?
—

EFTA-Tilsynsmyndigheden har gjort gældende, at et sådant krav har karakter af en restriktion, der ikke kan begrundes under henvisning til artikel 16, stk. 1 og 3, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/123/EF af 12. december 2006 om tjenesteydelser i det indre marked (»tjenesteydelsesdirektivet«), eller, subsidiært, at denne foranstaltning udgør en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser som omhandlet i artikel 36 i EØS-aftalen, der ikke kan begrundes efter samme aftales artikel 33.
1.

Det fastslås, at Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 3 i nedennævnte retsakt og EØS-aftalens artikel 7, idet Island ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre den retsakt, der er nævnt i punkt 1 i kapitel VIII i bilag II til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Kommissionens direktiv 2013/10/EU om ændring af Rådets direktiv 75/324/EØF om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om aerosoler med henblik på at tilpasse dets bestemmelser om etikettering til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1272/2008 om klassificering, mærkning og emballering af stoffer og blandinger), som tilpasset til aftalen ved protokol 1 hertil.
1.

Det fastslås, at Island ved ikke inden for den fastsatte frist at have vedtaget de foranstaltninger, som er nødvendige for gennemførelse i den nationale retsorden af den retsakt, der er nævnt i punkt 4d i kapitel XI i bilag II til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til aftalens artikel 7, Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1007/2011 af 27. september 2011 om tekstilfiberbetegnelser og tilknyttet etikettering og mærkning af tekstilprodukters fibersammensætning og om ophævelse af Rådets direktiv 73/44/EØF og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/73/EF og 2008/121/EF, som ændret ved: Kommissionens delegerede forordning (EU) nr. 286/2012 af 27. januar 2012 om ændring af bilag I til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EU) nr. 1007/2011 om tekstilfiberbetegnelser og tilknyttet etikettering og mærkning af tekstilprodukters fibersammensætning for at optage et nyt tekstilfibernavn og af bilag VIII og IX til samme forordning for at tilpasse dem til den tekniske udvikling, og som tilpasset EØS-aftalen ved protokol 1 hertil.
—

I EFTA-Tilsynsmyndighedens stævning er det gjort gældende, at Island har tilsidesat sine forpligtelser, for så vidt angår etableringsfriheden og den frie bevægelighed for kapital som omhandlet i artikel 31 og 40 i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS-aftalen), ved straks at beskatte aktiver og aktier i selskaber, der indgår en grænseoverskridende fusion med virksomheder i andre EØS-stater, og aktionærer i sådanne virksomheder, mens lignende transaktioner inden for det islandske område ikke har nogen umiddelbare skattekonsekvenser.
2)

Er det foreneligt med artikel 6 i direktivet, hvis der på tidspunktet for fastsættelsen af »omkostningerne« efter artikel 6 i direktivet ikke er taget hensyn til: a) statens indtægter ved indsamling af dokumenter i form af gebyrer indbetalt af enkeltpersoner og virksomheder for at få registreret kontrakter i registrene over aktstykker, og b) statens indtægter ved indsamling af dokumenter i form af afgifter, der opkræves som stempelafgifter for registrerede aktstykker på det tidspunkt, hvor enkeltpersoner og virksomheder anmoder om at få dem registreret i registrene over aktstykker?
—

ikke hverken ved kendsgerninger eller beviser har påvist, at den faste ejendom blev solgt under markedsprisen. Derfor medførte salget ikke en økonomisk fordel for køber, og der er ikke tale om statsstøtte
—

Den 14. juli 2010 traf EFTA-Tilsynsmyndigheden en afgørelse i sag nr. 34250 (Norway Post/Privpak), der fastslog, at Norway Post havde misbrugt sin dominerende stilling på det norske marked for distribution af pakker fra virksomhed til kunde i perioden 2000-2006. Sagsøger fremsætter krav om erstatning mod Norway Post for tab som følge af overtrædelsen. Den 3. august 2010 begærede sagsøger aktindsigt i sagsakterne i henhold til de regler for offentlig adgang til dokumenter, der blev fastsat af EFTA-Tilsynsmyndigheden ved en afgørelse af 27. juni 2008.
—

Sagsøger anfører, at eftersom koncerninterne (gen)forsikringsselskaber dækker risici, som kommercielle forsikringsselskaber normalt ikke dækker, og eftersom de udelukkende dækker risici inden for koncernen, er de ikke aktive på et marked, hvor de konkurrerer med andre markedsaktører. De udøver derfor ikke en økonomisk aktivitet og kan ikke betragtes som virksomheder. Beskatning i henhold til bestemmelserne om beskatning af koncerninterne (gen)forsikringsselskaber i Liechtensteins skattelov kan derfor ikke have fordrejet konkurrencen eller samhandlen inden for EØS. De omstridte skattebestemmelser er ikke selektive og udgør derfor ikke statsstøtte.
—

Sagsøger har nedlagt påstand om, at afgørelsen annulleres af følgende grunde: — EFTA-Tilsynsmyndigheden har anlagt en urigtig fortolkning og foretaget en urigtig anvendelse af EØS-aftalens artikel 54, idet den har lagt til grund, at enhver negativ indvirkning på konkurrenternes mulighed for at konkurrere er tilstrækkeligt til at fastslå, at der foreligger misbrug. — EFTA-Tilsynsmyndigheden har ikke bevist, at Posten Norge AS har overtrådt konkurrencereglerne i denne sag, og har især ikke godtgjort, at eksklusivstrategien forhindrede nye aktører i at konkurrere effektivt på markedet, begrænsede deres adgang til førende supermarkeds-, kiosk- og tankstationskæder på en måde, som indebar misbrug eller resulterede i reelle konkurrencebegrænsende virkninger; — Posten Norge AS's adfærd var under alle omstændigheder sagligt begrundet.
Artikel 37 i aftalen om Tilsynsmyndigheden og Domstolen fastsætter følgende:

»Undlader EFTA-Tilsynsmyndigheden i strid med denne aftale eller bestemmelserne i EØS-aftalen at træffe beslutning, kan en EFTA-stat indbringe klage for EFTA-Domstolen for at få fastslået denne overtrædelse.

En sådan klage kan kun antages til behandling, hvis EFTA-Tilsynsmyndigheden har været opfordret til at handle. Hvis EFTA-Tilsynsmyndigheden ikke har taget stilling inden to måneder efter denne opfordring, kan klagen indbringes inden for en frist på yderligere to måneder.

På de i de foregående stykker fastsatte betingelser kan enhver fysisk eller juridisk person indbringe klage til EFTA-Domstolen over, at EFTA-Tilsynsmyndigheden har undladt at udstede en beslutning til ham.«
1.

Er en bestemmelse som artikel 57a i Liechtensteins advokatlov [Rechtsanwaltsgesetz], der fastsætter, at i sager, hvor en part repræsenteres af en advokat, eller der er udpeget en forsvarer, skal den europæiske advokat, der yder bistand, indkalde en lokal advokat for at handle i forståelse med denne [Einvernehmensrechtsanwalt] jf. artikel 49 i Liechtensteins advokatlov, kompatibel med bestemmelserne i EØS-aftalen om fri udveksling af tjenesteydelser (artikel 36, stk. 1) og især i Rådets direktiv 77/249/EØF af 22. marts 1977 om lettelser med henblik på den faktiske gennemførelse af advokaters fri udveksling af tjenesteydelser, særlig artikel 5, andet led?
—

For at bekæmpe det stigende problem med ludomani besluttede det norske Storting ved lov af 29. august 2003 nr. 90, at forvaltningen af lotteridrift ved brug af spillemaskiner skulle flyttes fra lotteriloven (som omfatter private operatører) og lægges ind under spilleloven (som giver Norsk Tipping AS eneret på dette område).
4.

i sag E-8/05: fastslå, at ved at undlade at vedtage eller underrette myndigheden om de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre den retsakt, der henvises til i punkt 5cl i bilag XI til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/21/EF af 7. marts 2002 om fælles rammebestemmelser for elektroniske kommunikationsnet og -tjenester), som tilpasset EØS-aftalen ved protokol 1 til denne og ved de sektormæssige tilpasninger, der er indeholdt i bilag XI til denne aftale, inden for den foreskrevne tidsfrist, har Fyrstendømmet Liechtenstein ikke opfyldt sine forpligtelser efter denne retsakt og artikel 7 i EØS-aftalen
Sag anlagt den 21. december 2000 af EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Kongeriget Norge

(Sag E-9/00)

(2001/C 49/15)

Den 21. december anlagde EFTA-Tilsynsmyndigheden, repræsenteret af Peter Dyrberg, som partsrepræsentant, Rue de Trèves 74, B-1040 Bruxelles, sag mod Kongeriget Norge ved EFTA-Domstolen.

Sagsøger nedlægger påstand om, at Domstolen skal erklære, at Kongeriget Norge har undladt at opfylde sine forpligtelser i henhold til følgende bestemmelser i EØS-aftalen:

- artikel 16, ved at anvende to former for detailsalg, hvor øl med en alkoholprocent på mellem 2,5 og 4,75 %, der hovedsagelig produceres i Norge, kan sælges uden for de statskontrollerede salgsmonopoler for vin og spiritus ("Vinmonopolet"), medens andre alkoholholdige drikkevarer med samme alkoholprocent, der hovedsagelig indføres fra andre EØS-stater, kun må sælges gennem monopolet, og

- artikel 11, ved at anvende mere restriktive foranstaltninger ved udstedelse af bevillinger om udskænkning af alkoholholdige drikkevarer med en alkoholprocent på mellem 2,5 og 4,75 %, der hovedsagelig indføres fra andre EØS-stater, i sammenligning med øl med samme alkoholprocent, der hovedsagelig produceres i Norge, da disse foranstaltninger ikke er nødvendige og ikke står i et rimeligt forhold til målet om at beskytte menneskers sundhed, jf. artikel 13 i EØS-aftalen.

Juridiske og faktiske omstændigheder samt søgsmålsgrunde:

- Artikel 16 bestemmer, at statslige handelsmonopoler skal tilpasses, således at enhver forskelsbehandling af EF-medlemsstaternes og EFTA-staternes statsborgere med hensyn til forsynings- og afsætningsvilkår udelukkes.

- Ved at kræve, at detailsalg af andre alkoholholdige drikkevarer end øl med en alkoholprocent på mellem 2,5 og 4,75 % kun kan sælges gennem Vinmonopolet, medens øl kan sælges i butikker med tilladelse fra de kommunale myndigheder, har Norge ifølge sagsøger undladt at overholde artikel 16 i EØS-aftalen.

- Øl produceres hovedsagelig i Norge, medens de øvrige alkoholholdige drikkevarer med samme alkoholprocent hovedsagelig indføres. Ifølge sagsøger er der endvidere tale om konkurrerende produkter.

- Artikel 11 i EØS-aftalen forbyder kvantitative indførselsrestriktioner såvel som alle foranstaltninger med tilsvarende virkning, medmindre sådanne foranstaltninger er berettigede i henhold til EØS-aftalens artikel 13.

- Restauranters og lignende virksomheders bevilling til at udskænke øl omfatter ikke andre alkoholholdige drikke med samme alkoholprocent, herunder drikke på basis af spiritus. Hermed har Norge ifølge sagsøger undladt at overholde EØS-aftalens artikel 11.

- Sagsøger erkender, at dette forbud ikke kan begrundes med henvisning til EØS-aftalens artikel 13 om hensynet til at beskytte menneskers sundhed, da den omhandlede foranstaltning er unødvendig og urimelig.
Anmodning fra Verwaltungsbeschwerdeinstanz des Fürstentums Liechtenstein (Fyrstendømmet Liechtensteins forvaltningsdomstol) i sagen Tradeparts AG, beslutning truffet af Verwaltungsbeschwerdeinstanz den 12. maj 1998 (Sag E-3/98) (98/C 331/09)

Fyrstendømmet Liechtensteins Verwaltungsbeschwerdeinstanz har ved sin beslutning af 12. maj 1998, som indgik til EFTA-domstolens dommerkontor den 18. maj 1998, anmodet denne om at afgive en rådgivende udtalelse i sagen Tradeparts AG om følgende spørgsmål:

1. Er bestemmelsen om erhvervsvirksomhed i Liechtensteins nationale lovgivning, som kræver, at en administrerende direktør i en juridisk person i Liechtenstein skal have sin bopæl i landet (Fyrstendømmet Liechtenstein), forenelig med EØS-retten, især artikel 31 ff. i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde af 2. maj 1992 (EØS)?

2. Hvis svaret på første spørgsmål er, at bestemmelsen i Liechtensteins lov om erhvervsvirksomhed om bopælspligt for administrerende direktører i et liechtensteinselskab ikke er forenelig med EØS-aftalen, idet der især tages hensyn til Liechtensteins særlige situation - jf. protokol 15, beskyttelsesforanstaltninger i henhold til EØS-aftalens artikel 112 og EØS-Rådets erklæring om fri bevægelighed - kan så bopælspligten alligevel være berettiget og bestemmelserne i loven om erhvervsvirksomhed (artikel 17, jf. artikel 6, nr. 1a) derfor være forenelig med EØS-aftalen?

3. Kan bestemmelserne om bopælspligt i loven om erhvervsvirksomhed være berettiget af hensynet til offentlig orden, offentlig sikkerhed eller folkesundheden, enten i stedet for eller ud over Liechtensteins særlige situation, eller på grundlag af undtagelsesbestemmelserne i EØS-aftalens artikel
Anmodning fra Stavanger byrett om en rådgivende udtalelse i sagen Torgeir Langeland mod Norske Fabricom A/S, Stavanger byretts beslutning af 5. oktober 1995 (Sag E-3/95) (96/C 149/09)

Stavanger byrett (byretten i Stavanger) har ved sin beslutning af 5. oktober 1995, som indgik til EFTA-Domstolens dommerkontor den 4. december 1995, anmodet denne om at afgive en rådgivende udtalelse i sagen Torgeir Langeland mod Norske Fabricom A/S om følgende spørgsmål:

1. Omfatter undtagelsesbestemmelsen i artikel 3, stk. 3, i Rådets direktiv 77/187/EØF en ansats krav på betaling af forsikringspræmier for ikke lovpligtige pensionsordninger, eller gælder undtagelsen kun for retten til pensionsforsikringsudbetalinger fra sådanne ordninger?

2. Er artikel 3, stk. 1, i Rådets direktiv 77/187/EØF bindende i den forstand, at en ansat ikke lovligt må acceptere en ugunstig ændring i sin arbejdskontrakt, når ændringen skyldes en overførsel
1.

Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til de retsakter, der er nævnt i punkt 9b og 9c i del 7.1 i kapitel I i bilag I til EØS-aftalen, navnlig: a) i henhold til artikel 4, stk. 3, i Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1069/2009 af 21. oktober 2009 om sundhedsbestemmelser for animalske biprodukter og afledte produkter, som ikke er bestemt til konsum, og om ophævelse af forordning (EF) nr. 1774/2002, som ændret og tilpasset EØS-aftalen ved de specifikke tilpasninger og sektortilpasninger, der er omhandlet i bilag I til nævnte aftale, om opretholdelse af et system med offentlige kontroller med henblik på at verificere, at kravene i forordningen vedrørende bortskaffelse af animalske biprodukter opfyldes af de relevante driftsledere, b) i henhold til artikel 4, stk. 4, litra b), i forordning (EF) nr. 1069/2009, idet der på Island skal være etableret et passende system som sikrer, at animalske biprodukter bortskaffes i overensstemmelse med forordningen, samt c) i henhold til artikel 32, stk. 1, i Kommissionens forordning (EU) nr. 142/2011 af 25. februar 2011 om gennemførelse af Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1069/2009 om sundhedsbestemmelser for animalske biprodukter og afledte produkter, som ikke er bestemt til konsum, og om gennemførelse af Rådets direktiv 97/78/EF for så vidt angår visse prøver og genstande, der er fritaget for veterinærkontrol ved grænsen som omhandlet i nævnte direktiv, som ændret og tilpasset EØS-aftalen ved de specifikke tilpasninger og sektortilpasninger, der er omhandlet i bilag I til aftalen, idet Island er forpligtet til at træffe de nødvendige foranstaltninger for at kontrollere, at de relevante driftsledere overholder deres forpligtelser til bortskaffelse af animalske biprodukter. ved ikke at forhindre: — direkte bortskaffelse af døde dyr, kategori 3-slagteriaffald og affald fra privat slagtning på godkendte deponeringsanlæg i Island uden forudgående forarbejdning, og — nedgravning på stedet af døde dyr og affald fra privat slagtning (herunder risikomateriale som specificeret i kategori 1), uden at betingelserne i artikel 19 eller 20 i forordning (EF) nr. 1069/2009 er opfyldt, hvilket er i strid med artikel 12, 13 og 14 i forordning (EF) nr. 1069/2009.
2.

EØS-aftalens artikel 28 og 31 skal fortolkes således, at værtsstaten skal foretage en individuel vurdering af den viden og uddannelse, der attesteres ved en ansøgers erhvervsmæssige kvalifikationer, også når ansøgeren søger adgang til et erhverv, der henhører under kategorien af erhverv med samordnede mindstekrav til uddannelse, men som ikke opfylder betingelserne i artikel 10 eller 21 i direktiv 2005/36/EF.
1.

Spørgsmålet om, hvorvidt et produkt er omfattet af definitionen af et lægemiddel i artikel 1, nr. 2), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6. november 2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler, skal afgøres fra sag til sag under hensyntagen til de faktorer, der er nævnt i denne bestemmelse, såsom produktets præsentationsform eller farmakologiske, immunologiske eller metaboliske egenskaber. Et produkt som det i hovedsagen omhandlede, der er beregnet til intravenøs indgivelse, der angives at være udviklet af en læge, og som lindrer symptomer på sygdomme hos mennesker, udgør et lægemiddel i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i artikel 1, nr. 2).
DOMSTOLENS DOM

af 16. juli 2020

i sag E-8/19

Scanteam AS mod den norske regering, ved det norske udenrigsministerium

(Offentlige udbud — direktiv 2014/24/EU — begrebet »ordregivende myndighed« — et EFTA-lands repræsentation i et tredjeland — EØS-rettens anvendelse — artikel 126 i EØS-aftalen — EØS-aftalens geografiske anvendelsesområde)

(2020/C 374/09)

I sag E-8/19, Scanteam AS mod den norske regering, ved det norske udenrigsministerium, hvori Klagenemnda for offentlige anskaffelser (klagenævnet for udbud) har anmodet Domstolen om i henhold til artikel 34 i aftalen mellem EFTA-staterne om oprettelse af en tilsynsmyndighed og en domstol at fortolke Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26. februar 2014 om offentlige udbud og om ophævelse af direktiv 2004/18/EF, som tilpasset til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, har domstolen, sammensat af præsidenten Páll Hreinsson (refererende dommer) og dommerne Per Christiansen og Bernd Hammermann, afsagt dom den 16. juli 2020. Domskonklusionen lyder således:

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/24/EU af 26. februar 2014 om offentlige udbud finder anvendelse på udbudsprocedurer, der gennemføres af en EFTA-stats udenlandske repræsentation i et tredjeland, hvis udbuddet er tilstrækkeligt tæt knyttet til EØS.
DOMSTOLENS DOM

af 30. maj 2018

i sag E-9/17

Edmund Falkenhahn AG mod finansmarkedstilsynet i Liechtenstein (Finanzmarktaufsicht)

(Direktiv 2009/110/EF — udstedere af elektroniske penge — genindløsning til pariværdi — beskyttelseskrav)

(2018/C 335/12)

I sag E-9/17, Edmund Falkenhahn AG mod Finansmarkedstilsynet i Liechtenstein (Finanzmarktaufsicht), hvori klageudvalget for Finansmarkedstilsynet i Liechtenstein (Beschwerdekommission der Finanzmarktaufsicht) har anmodet Domstolen om i henhold til artikel 34 i aftalen mellem EFTA-staterne om oprettelse af en tilsynsmyndighed og en domstol at fortolke Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/110/EF af 16. september 2009 om adgang til at optage og udøve virksomhed som udsteder af elektroniske penge og tilsyn med en sådan virksomhed, ændring af direktiv 2005/60/EF og 2006/48/EF og ophævelse af direktiv 2000/46/EF, har Domstolen, sammensat af præsidenten Páll Hreinsson, dommerne Per Christiansen (refererende dommer) og Martin Ospelt (ad hoc-dommer), afsagt dom den 30. maj 2018. Domskonklusionen lyder således:

1. Det er i strid med artikel 11, stk. 1 og 2, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/110/EF af 16. september 2009 om adgang til at optage og udøve virksomhed som udsteder af elektroniske penge og tilsyn med en sådan virksomhed, ændring af direktiv 2005/60/EF og 2006/48/EF og ophævelse af direktiv 2000/46/EF, hvis elektroniske penge har en anden værdi end pariværdi ved modtagelsen af midler på et givent tidspunkt, herunder i løbet af perioden mellem udstedelse og genindløsning.
3.

Et system med forudgående kontrol og godkendelse af individuelle sponsoraftaler — og et konkret afslag under dette system — vil være lovlige, forudsat at systemet og afslaget forfølger et legitimt mål, der er begrundet i et tvingende alment hensyn, er egnet til at opnå dette mål og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå det. I forbindelse med denne vurdering kan systemet og det konkrete afslag ikke betragtes isoleret, men skal ses i lyset af idrætsudøverens eller idrætsudøvernes samlede muligheder for at deltage i individuelle markedsføringsaktiviteter.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 198/6

DOMSTOLENS DOM

af 1. marts 2017

i sag E-10/16

EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Island

(En EFTA-stats tilsidesættelse af sine forpligtelser — manglende gennemførelse — direktiv 2014/68/EU om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om tilgængeliggørelse på markedet af trykbærende udstyr)

(2017/C 198/06)

I sag E-10/16, EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Island, hvori der er nedlagt påstand om, at det fastslås, at Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til den retsakt, der er nævnt i punkt 6a og punkt 6e i kapitel VIII i bilag II til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/68/EU af 15. maj 2014 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om tilgængeliggørelse på markedet af trykbærende udstyr), som tilpasset til aftalen ved protokol 1 hertil, og i henhold til aftalens artikel 7, idet Island ikke inden for den fastsatte frist har truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre retsaktens artikel 13, eller i hvert fald ikke har underrettet EFTA-Tilsynsmyndigheden herom, har Domstolen, sammensat af præsidenten Carl Baudenbacher og dommerne Per Christiansen (refererende dommer) og Páll Hreinsson, afsagt dom den 1. marts 2017.

Domskonklusionen lyder således:

1. Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til den retsakt, der er nævnt i punkt 6a og punkt 6e i kapitel VIII i bilag II til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2014/68/EU af 15. maj 2014 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om tilgængeliggørelse på markedet af trykbærende udstyr), som tilpasset til aftalen ved protokol 1 hertil, og i henhold til aftalens artikel 7, idet Island ikke inden for den fastsatte frist har truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre retsaktens artikel 13.