ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Skal Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/138/EF af 25. november 2009 om adgang til og udøvelse af forsikrings- og genforsikringsvirksomhed (Solvens II) (EWR-Rechtssammlung (EØS-lovsamling): bilag IX — 1.01), særlig artikel 27 og 28, Rådets direktiv 92/49/EØF af 18. juni 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring og om ændring af direktiv 73/239/EØF og 88/357/EØF (tredje skadesforsikringsdirektiv), Rådets andet direktiv af 22. juni 1988 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring, om fastsættelse af bestemmelser, der kan lette den faktiske gennemførelse af den frie udveksling af tjenesteydelser, og om ændring af direktiv 73/239/EØF (88/357/EØF), særlig artikel 1, litra b), artikel 7, stk. 1, litra a)-c), artikel 10, artikel 11, stk. 7, og artikel 21, og Rådets første direktiv af 24. juli 1973 om samordning af de administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om adgang til udøvelse af direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring (73/239/EØF), særlig artikel 13 og 14, fortolkes således, at kreditorer, der har tilgodehavender i en direkte forsikringsvirksomhed under tilsyn, og som ikke er forsikringstagere, forsikrede eller begunstigede i forsikringsvirksomheden eller i øvrigt part i en forsikringsaftale indgået med denne forsikringsvirksomhed, og som heller ikke på anden vis som skadelidt tredjemand er tillagt direkte beføjelser til at rejse krav direkte mod forsikringsselskabet som følge af et forsikringsretligt forhold, og hvis krav ikke følger af en forsikringsaftale eller anden virksomhed, på hvilke disse retsgrundlag finder anvendelse inden for rammerne af direkte forsikringsvirksomhed, men hvis krav såsom kravene fra sagsøgerne i deres egenskab af forsikringsselskab for tredjepartsforsikringstagere, gøres gældende som regreskrav i ordets bredeste betydning direkte mod den direkte forsikringsvirksomhed under tilsyn, i medfør af disse direktiver tildeles rettigheder, i den forstand at den kompetente myndighed, som f.eks. sagsøgte i dette tilfælde, skal træffe tilsynsforanstaltninger, som den skal gennemføre i henhold til de nævnte direktiver, herunder også under varetagelse af disse kreditorers interesser, og at den ved overtrædelse af de tilhørende forpligtelser er ansvarlig over for kreditorerne for de deraf følgende tab?
1.

EU-Domstolen har fastslået, at artikel 21 i TEUF og direktiv 2004/38/EF giver ret til ophold i en værtsmedlemsstat for et mindreårigt barn, der er statsborger i en anden EU-medlemsstat, og som opfylder betingelserne i artikel 7, stk. 1, litra b), og at »de samme bestemmelser« giver den af forældrene, der faktisk tager sig af barnet, ret til at tage ophold med barnet i værtsmedlemsstaten, jf. f.eks. sag C-86/12 Alokpa, præmis 29. Samtidig har EU-Domstolen også lagt til grund, at en sådan forælder ikke er omfattet af direktivets personelle anvendelsesområde som fastsat i artikel 3, stk. 1, jf. Alokpa-dommen, præmis 24-26. Kan forælderens opholdsret i en situation som den ovenfor beskrevne støttes på direktivet alene eller i set i lyset af EØS-aftalen, eller forudsætter en sådan ret, at direktivet sammenholdes med artikel 21 i TEUF, eller eventuelt at direktivet fortolkes bredt set i lyset af artikel 21 TEUF?
Skal en kontrakt, der skal opfyldes efter en opfordring til at afgive bud, hvor tilbudsgiverne påtager sig at behandle og opbevare visse råvarer, der er leveret af den ordregivende myndighed, i overensstemmelse med den ordregivende myndigheds krav, anses for at være en bygge- og anlægskontrakt i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktiv 2014/24/EU, jf. navnlig artikel 2, stk. 1, nr. 6) og 7), eller en tjenesteydelseskontrakt i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i direktivet, jf. navnlig artikel 2, stk. 1, nr. 9)?
1.

Det fastslås, at Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til den retsakt, der er nævnt i punkt 7d, 7f og 7k i bilag XIX til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Europa-Parlamentet og Rådets direktiv 2013/11/EU af 21. maj 2013 om alternativ tvistbilæggelse i forbindelse med tvister på forbrugerområdet og om ændring af forordning (EF) nr. 2006/2004 og direktiv 2009/22/EF), som tilpasset ved protokol 1 til EØS-aftalen og i henhold til aftalens artikel 7, idet Island ikke inden for den fastsatte frist har truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre nævnte retsakt, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet EFTA-Tilsynsmyndigheden herom.
I/1.

Er det foreneligt med Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/110/EF af 16. september 2009 om adgang til at optage og udøve virksomhed som udsteder af elektroniske penge og tilsyn med en sådan virksomhed (direktivet om elektroniske penge), at elektroniske penge har en værdi, der afviger fra pariværdien ved modtagelsen af midler i perioden mellem udstedelsen (artikel 11, stk. 1) og indløsningen (artikel 11, stk. 2), forudsat at indløsningen (artikel 11, stk. 2) mindst sker til pariværdi?
1.

At det samlede beløb, som Konkurrenten.no AS skal betale til Aust-Agder amt, fastsættes til 403 430,92 NOK, omregnet til euro på grundlag af Den Europæiske Centralbanks officielle kurs på datoen for forkyndelsen af kendelsen.
1.

Det fastslås, at Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til den retsakt, der er omhandlet i punkt 1c i kapitel XXIV i bilag II til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/127/EF af 21. oktober 2009 om ændring af direktiv 2006/42/EF for så vidt angår pesticidudbringningsmaskiner) som tilpasset til aftalen ved protokol 1 hertil, og i henhold til EØS-aftalens artikel 7, idet Island ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de foranstaltninger, som er nødvendige for at gennemføre nævnte retsakt, eller under alle omstændigheder ikke har underrettet Tilsynsmyndigheden herom.
1.

Er artikel 201, stk. 1, litra a), i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/138/EF af 25. november 2009 om adgang til og udøvelse af forsikrings- og genforsikringsvirksomhed (Solvens II) til hinder for indgåelse af en kontrakt mellem en retshjælpsforsikring og en forsikret person, hvorved den forsikrede forsømmer sine pligter, og forsikringsselskabet dermed fritages fra sine forpligtelser, hvis den forsikrede bemyndiger en advokat til at varetage sine interesser uden retshjælpsforsikringens samtykke på et tidspunkt, hvor den forsikrede i overensstemmelse med aftalen om retshjælpsforsikring har ret til at fremsætte krav?
—

EFTA-Tilsynsmyndigheden har gjort gældende, at Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til retsakten og EØS-aftalens artikel 7, idet det ikke har truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for at gennemføre retsakten inden for den fastsatte frist.
1.

Skal Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/60/EF af 26. oktober 2005 om forebyggende foranstaltninger mod anvendelse af det finansielle system til hvidvaskning af penge og finansiering af terrorisme fortolkes således, at »udbydere af tjenester til truster og selskaber«, som omhandlet i direktivets artikel 2, stk. 1, nr. 3, litra c), og artikel 3, punkt 7, litra b), er underlagt forpligtelsen til indhentning af oplysninger om forretningsforbindelsens formål og tilsigtede omfang i direktivets artikel 8, stk. 1, litra c), og artikel 9, stk. 6, udelukkende efter forskrifterne i den medlemsstat, hvor de er etableret (in welchem [der Dienstleister für Trusts und Gesellschaften] seinen rechtlichen Sitz hat)?
—

EFTA-Tilsynsmyndigheden har bl.a. gjort gældende, at EØS-aftalens artikel 36 er til hinder for anvendelsen af nationale bestemmelser, der uden at være begrundet i objektive hensyn begrænser en tjenesteyders muligheder for effektivt at udøve denne frihed.
—

EFTA-Tilsynsmyndigheden gør gældende, at Norge ved ikke inden udløbet af den frist, der var fastsat i den begrundede udtalelse at have truffet de foranstaltninger, der er nødvendige til opfyldelse af dommen i sag E-9/11, har Norge tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 33 i aftalen mellem EFTA-staterne om oprettelse af en tilsynsmyndighed og en domstol, således som bestemmelsen er fortolket af Domstolen i dommen i sag E-18/10.
1)

Det fastslås, at Island ved ikke at have gennemført artikel 2, stk. 1, litra a)-d), og artikel 2, stk. 2, litra a)-b) i den retsakt, der er omhandlet i punkt 21b i bilag XVIII til EØS-aftalen korrekt (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2006/54/EF af 5. juli 2006 om gennemførelse af princippet om lige muligheder for og ligebehandling af mænd og kvinder i forbindelse med beskæftigelse og erhverv (omarbejdning)), som tilpasset EØS-aftalen ved protokol nr. 1 hertil, inden for den fastsatte frist har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til denne retsakt.
—

Ved beslutning af 19. december 2012 afsluttede EFTA-Tilsynsmyndigheden den formelle undersøgelsesprocedure vedrørende potentiel støtte til AS Oslo Sporveier og AS Sporveisbussene. Den 8. maj 2013 traf EFTA-Tilsynsmyndigheden en beslutning om den påståede støtte til Kollektivtransportproduksjon AS, Oslo Vognselskap AS og Unibuss AS. Ingen af disse beslutninger er endnu blevet offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende eller EØS-tillægget.
—

Sagsøger gør bl.a. gældende, — at den anfægtede afgørelse beror på en utilstrækkelig vurdering af de faktiske omstændigheder og en forkert anvendelse af relevant retspraksis. — at EFTA-Tilsynsmyndigheden har tilsidesat sin pligt til at indlede en formel undersøgelsesprocedure af en allerede ydet støtte og — at EFTA-Tilsynsmyndigheden ikke har givet en tilstrækkelig begrundelse for sin afgørelse.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 324/12

Anmodning indgivet af Borgarting lagmannsrett ved beslutning af 21. maj 2012 om en rådgivende udtalelse fra EFTA-Domstolen i sagen Staten mod Arbeidsdepartementet ved Stig Arne Johnsson

(Sag E-3/12)

2012/C 324/10

Borgarting lagmansrett (Borgarting appeldomstol) har ved skrivelse af 21. maj 2012, som indgik til EFTA-Domstolens justitskontor den 29. maj 2012, anmodet EFTA-Domstolen om en rådgivende udtalelse i sagen Staten mod Arbeidsdepartementet ved Stig Arne Johnsson vedrørende følgende spørgsmål:

Hvis det i den nationale lovgivning bl.a. kræves, at en arbejdstager har faktisk bopæl i landet for at være berettiget til arbejdsløshedsunderstøttelse, er det så i overensstemmelse med Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71, artikel 71, stk. 1, litra b), at kræve, at arbejdstageren har fast bopæl i det kompetente land (land, hvor arbejdstageren senest har været i beskæftigelse) for at oppebære understøttelse fra dette land, og om dette også gælder for fuldt arbejdsløse personer, som under den seneste beskæftigelse havde bopæl i dette land som »falsk« grænsearbejder?

Er det relevant for besvarelsen af dette spørgsmål, om:

1) den arbejdsløse bor i et land, der ligger i nærheden af det kompetente land (land, hvor vedkommende senest har været i beskæftigelse), så det i praksis er muligt for vedkommende at møde op på arbejdsformidlingen i det pågældende land, også selv om vedkommende ikke bor der?
1)

Det fastslås, at Island ved ikke inden for den fastsatte frist at have vedtaget eller underrettet Tilsynsmyndigheden om de foranstaltninger, som er nødvendige for at gennemføre den retsakt, der er omhandlet i kapitel I, del 7.1, punkt 10, i bilag I til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Rådets direktiv 90/167/EØF af 26. marts 1990 om fastsættelse af betingelserne for tilberedning, markedsføring og anvendelse af foderlægemidler i Fællesskabet), som tilpasset til aftalen ved protokol 1 hertil, har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 7 i EØS-aftalen, og
3.

Hvis spørgsmål 2 besvares bekræftende: a) Tillader artikel 36 i EØS, at de grunde, der angives for at beslutte, at visse ansættelses- og arbejdsvilkår i en landsdækkende kollektiv aftale skal finde generel anvendelse på den pågældende industri, er »at sikre, at udenlandske arbejdstagere har løn- og arbejdsvilkår, der svarer til de norske arbejdstageres«? b) Kan der opstilles en formodning — dog således at parterne kan føre bevis for det modsatte — for, at ansættelses- og arbejdsvilkår, der er forenelige med direktiv 96/71/EF, jf. artikel 3, stk. 1, sammenholdt med artikel 3, stk. 8, sikrer beskyttelsen af arbejdstagere og loyal konkurrence? c) Hvilken betydning — om nogen — har det for besvarelsen af spørgsmål 3, litra a), om værtsstaten anvender en ordning, hvor ansættelses- og arbejdsvilkår, der finder generel anvendelse, er fastsat i nationale love, der suppleres af ansættelses- og arbejdsvilkår fastsat i landsdækkende kollektive aftaler, som det kan konstateres, finder generel anvendelse på det pågældende erhverv eller den pågældende industri?
1)

Er det en begrænsning i etableringsretten i henhold til EØS-aftalens artikel 31, jf. artikel 34, at likvidationsbeskatte et selskab, når der i henhold til national selskabsret foreligger en forpligtelse til at likvidere selskabet, fordi det har flyttet sit reelle hovedkontor fra Norge til et andet EØS-land? Har det nogen betydning, at der ikke kan ske udsættelse af betalingen af skatten, til et eventuelt salg finder sted?
1)

Det fastslås, at Kongeriget Norge ved ikke inden den fastsatte frist at have vedtaget de foranstaltninger, der er nødvendige for fuldt ud at gennemføre de retsakter, der er nævnt i punkt 1 og i punkt 1, andet led, i bilag VII til EØS-aftalen (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF af 7. september 2005 om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, som ændret ved Kommissionens forordning (EF) nr. 1430/2007 af 5. december 2007 om ændring af bilag II og III til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2005/36/EF om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer), begge som tilpasset EØS-aftalen ved protokol 1 hertil, eller ved ikke at have underrettet Tilsynsmyndigheden herom har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til direktivets artikel 63, stk. 1, og EØS-aftalens artikel 7.
—

EFTA-Tilsynsmyndigheden besluttede, at tilbagesøgningen skulle ske straks og senest den 3. marts 2011 og foretages efter procedurerne i national ret, for så vidt som de giver mulighed for straks og effektivt at gennemføre afgørelsen.
3)

Er det foreneligt med EØS-aftalens artikel 36 og 37 at nægte dækning af udgifter til hospitalsbehandling i udlandet, hvis patienten i hjemlandet kan tilbydes en efter internationalt anerkendte vurderingsmetoder tilsvarende lægebehandling inden for en medicinsk forsvarlig tidsfrist? Er det af betydning for besvarelsen af dette spørgsmål, om: a) dækning af sådanne udgifter også kan nægtes, selv om behandlingen i udlandet anses for muligvis at være mere avanceret end behandlingen i hjemlandet? b) patienten, der har valgt at få en behandling i udlandet frem for en passende behandling i hjemlandet, ikke får dækket udgifterne til behandling i udlandet i samme omfang, som den i hjemlandet tilbudte behandling ville have kostet?
1)

Er opkrævning af afgifter foretaget af et partnerskab, der ejes af flere kommuner, i forbindelse med import af alkoholholdige drikke fra andre EØS-stater via en havn, der ejes af partnerskabet, omfattet af bestemmelserne i EØS-aftalens artikel 10, 11 eller 14? Spørgsmålet er baseret på den præmis, at driften af havnen ikke retligt anses som offentlig drift; opkrævningen af afgifter sker efter behørig bemyndigelse, og afgifterne skal dække udgifterne i forbindelse med de leverede ydelser samt en del af den fælles drift af havnen.
1.

Det fastslås, at Fyrstendømmet Liechtenstein har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 19, stk. 1 og 2, artikel 25, stk. 1, og artikel 28, stk. 1, i den retsakt, der er nævnt i punkt 1 i bilag VI til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet), som tilpasset EØS-aftalen ved protokol 1 hertil, ved at kræve, at en person skal have bopæl i Liechtenstein for at være berettiget til bistandstillæg.
—

EFTA-Domstolen har endvidere fastslået, at »vedrørende hensynet til den offentlige orden, som nævnes i EØS-aftalens artikel 33, skal det bemærkes, at for så vidt hensynet til den offentlige orden kan retfærdiggøre en forskelsbehandling af udenlandske statsborgere, der er underlagt EØS-aftalen, så forudsætter en henvisning til begrebet den offentlige orden under alle omstændigheder, at der ud over den forstyrrelse af samfundsordenen, som enhver lovovertrædelse indebærer, foreligger en reel og tilstrækkelig alvorlig trussel mod et grundlæggende samfundshensyn«. Rainford-Towning, punkt 42.
Sag anlagt den 19. december 2003 af EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Kongeriget Norge (Sag E-4/03)

(2004/C 51/05)

Den 19. december 2003 anlagdes der sag mod Kongeriget Norge ved EFTA-Domstolen af EFTA-Tilsynsmyndigheden, repræsenteret ved direktør Niels Fenger og Arne Torsten Andersen, afdelingen for juridiske og eksekutive anliggender, som befuldmægtiget, EFTA-Tilsynsmyndigheden, 74, Rue de Trèves, B-1040 Bruxelles.

Sagsøger nedlægger påstand om, at Domstolen

1. erklærer, at Kongeriget Norge ved vedtagelse af forskrift af 28. august 1998 nr. 853 om typegodkendelse af spilleautomater (Forskrift av 28. august 1998 nr. 853 om typegodkjenning af gevinstautoomater) uden at indgive anmeldelse herom på udkaststadiet til Tilsynsmyndigheden, ikke har opfyldt sine forpligtelser i henhold til artikel 8 i den retsakt, der henvises til i punkt 1 i kapitel XIX i bilag II til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/34/EF af 22. juni 1998 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter, som ændret ved protokol nr. 1 til EØS-aftalen, og

2. pålægger Kongeriget Norge at betale sagens omkostninger.

Baggrund og sagsøgers anbringender til støtte for søgsmålet:

- Artikel 8 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/34/EF af 22. juni 1998 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter, som ændret ("retsakten") pålægger Norge straks at tilsende EFTA-Tilsynsmyndigheden ethvert udkast til teknisk forskrift.

- Bortset fra de særlige tilfælde, der er omhandlet i retsaktens artikel 8, kræves det i henhold til artikel 9 i samme retsakt, at EFTA-staterne udsætter vedtagelsen af tekniske forskrifter i tre måneder regnet fra den dag, hvor udkastet til teknisk forskrift er meddelt Tilsynsmyndigheden.
Anmodning fra Gulating lagmannsrett ved denne rets beslutning af 27. september 2001 om en rådgivende udtalelse fra EFTA-Domstolen i sagen Hegelstad Eiendomsselskap A. B. Hegelstad og andre mod Hydro Texaco AS

(Sag E-7/01)

(2002/C 81/08)

Gulating lagmannsrett (Gulating appelret), Norge, har ved sin beslutning af 27. september 2001, som indgik til EFTA-Domstolens dommerkontor den 3. oktober 2001, anmodet denne om at afgive en rådgivende udtalelse i sagen Hegelstad Eiendomsselskap A. B. Hegelstad og andre mod Hydro Texaco AS om følgende spørgsmål:

1. Falder en samarbejdsaftale mellem en uafhængig benzinstationsoperatør, der ejer stationen, og en leverandør af brændstoffer og smøremidler, der indholder bestemmelser, som fastsætter,

- at leverandøren har eneret til at levere brændstoffer og smøremidler til distributøren i aftalens varighed

- at leverandøren har ret til at overtage benzinstationen til en pris af 4 mio. NOK, som fastsat i matrikelregistret, eller alternativt, ret til en lejeoption til en fastsat leje svarende til aftaleperioden, i tilfælde af at der er indledt gældsforhandlinger med distributøren, eller denne er gået konkurs

- at benzinstationsejeren/distributøren ikke kan bringe aftalen til ophør eller ændre aftalebestemmelserne i en periode på 15 år, og at leverandøren kan bringe aftalen til ophør tre måneder inden udløbet af den indledende aftaleperiode

ind under gruppefritagelsen i EØS-aftalens artikel 53, stk. 3, jf. forordningen af 4. december 1992, nr. 964, kapitel II, afsnit 10?

2. Hvis gruppefritagelsen i artikel 53, stk. 3, ikke finder anvendelse, er samarbejdsaftalen i så fald uforenelig med artikel 53, stk. 1?

3. Hvilke retsvirkninger har en mulig konflikt, og i hvilket omfang skal perioden eventuelt begrænses?
Anmodning indgivet af Héraðsdómur Reykjavíkur (Reykjaviks Distriktsret) om en rådgivende udtalelse fra EFTA-Domstolen i sagen Halla Helgadóttir mod Daníel Hjaltason og Iceland Insurance Company Ltd

(Sag E-7/00)

(2000/C 368/17)

Héraðsdómur Reykjavíkur (Reykjaviks Distriktsret) har indgivet en anmodning til EFTA-Domstolen om en rådgivende udtalelse i sagen Halla Helgadóttir mod Daníel Hjaltason og Iceland Insurance Company Ltd Anmodningen indgik i Domstolen den 10. juli 2000 og vedrørte følgende spørgsmål:

1. Er det foreneligt med EØS-aftalens bestemmelser, særlig EU's rådsdirektiver om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer (72/166/EØF af 24. april 1972, 84/5/EØF af 30. december 1983 og 90/232/EØF af 14. maj 1990 med berigtigelser), at fastsætte den erstatning, der skal udbetales til skadelidte ifølge ansvarsforsikringen for et motorkøretøj i overensstemmelse med nationale erstatningsregler, der foreskriver standarderstatning på basis af personskade (invaliditet), uanset om der er tale om permanent nedsat erhvervsevne (arbejdsudygtighed), i tilfælde hvor skadelidte på ulykkestidspunktet udnytter deres indtjeningsevne på en måde, der indbringer ingen eller næsten ingen erhvervsindtægter?

2. Hvis første spørgsmål besvares bekræftende, fastsætter direktiverne i så fald en minimumserstatning for skadelidte i denne situation?

3. Hvis andet spørgsmål besvares bekræftende, på hvilket grundlag fastsættes denne minimumserstatning, der skal udbetales til skadelidte i denne situation, og i hvilket omfang lægges der i denne forbindelse vægt på aktuarberegninger baseret på forskellige præmisser med hensyn til tilbagediskontering og indkomst?

4. Tages der i denne forbindelse hensyn til, om skadelidte er berettiget til erstatning fra andre kilder?