ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
1.

Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 14, stk. 3, i del II i protokol 3 til aftalen mellem EFTA-staterne om oprettelse af en tilsynsmyndighed og en domstol, og artikel 6, 7 og 8 i EFTA-Tilsynsmyndighedens afgørelse nr. 404/14/KOL af 8. oktober 2014 om ordningen for investeringsincitamenter i Island, idet det ikke inden for den fastsatte frist har truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for hos støttemodtagerne at tilbagesøge den statsstøtte, som blev erklæret uforenelig med aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde ved artikel 3, 4 og 5 i nævnte afgørelse, for at annullere de udestående betalinger, der er omhandlet i artikel 7, tredje punktum, i nævnte afgørelse, og for at bibringe Tilsynsmyndigheden de i afgørelsens artikel 8 nævnte oplysninger.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 3/5

DOMSTOLENS DOM

af 15. juli 2015

i sag E-1/15

EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Island

(En EØS/EFTA-stats manglende opfyldelse af sine forpligtelser — manglende gennemførelse — Kommissionens direktiv 2010/26/EU om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/68/EF om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om foranstaltninger mod emission af forurenende luftarter og partikler fra forbrændingsmotorer til montering i mobile ikke-vejgående maskiner)

(2016/C 3/06)

I sag E-1/15, EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Island, vedrørende en påstand om, at det fastslås, at Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til den retsakt, der er omhandlet i punkt 1a, syvende led, i kapitel XXIV i bilag II til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Kommissionens direktiv 2010/26/EU af 31. marts 2010 om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/68/EF om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om foranstaltninger mod emission af forurenende luftarter og partikler fra forbrændingsmotorer til montering i mobile ikke-vejgående maskiner) som tilpasset til aftalen ved protokol 1 hertil, og ved Det Blandede EØS-udvalgs afgørelse nr. 76/2013 af 3. maj 2013, og i henhold til EØS-aftalens artikel 7, idet Island ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de foranstaltninger, som er nødvendige for at gennemføre nævnte retsakt, eller ikke straks har underrettet Tilsynsmyndigheden herom, har Domstolen, sammensat af præsidenten Carl Baudenbacher og dommerne Per Christiansen og Páll Hreinsson (refererende dommer) afsagt dom den 15. juli 2015.

Domskonklusionen lyder således:

1. Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til den retsakt, der er omhandlet i punkt 1a, syvende led, i kapitel XXIV i bilag II til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Kommissionens direktiv 2010/26/EU af 31. marts 2010 om ændring af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/68/EF om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om foranstaltninger mod emission af forurenende luftarter og partikler fra forbrændingsmotorer til montering i mobile ikke-vejgående maskiner) som tilpasset til aftalen ved protokol 1 hertil, og ved Det Blandede EØS-Udvalgs afgørelse nr. 76/2013 af 3. maj 2013, og i henhold til EØS-aftalens artikel 7, idet Island ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de foranstaltninger, som er nødvendige for at gennemføre nævnte retsakt.
1.

En gennemsnitlig ugentlig arbejdstid på 84 timer i en resocialiseringsafdeling er forenelig med artikel 6 i direktiv 2003/88/EF i de tilfælde, der er omhandlet i artikel 22, stk. 1, litra a), forudsat at arbejdstageren udtrykkeligt, frit og individuelt har givet samtykke til at udføre et sådant arbejde, og at de almindelige principper for beskyttelse af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed overholdes. Dette indebærer, at når en EØS-medlemsstat gør brug af den mulighed, der er fastsat i direktivets artikel 22, stk. 1, skal den nationale lovgiver tage behørigt hensyn til arbejdstagernes fysiske og mentale trivsel. En sådan arbejdstidsordning er imidlertid kun forenelig med direktivets artikel 3 og 5, hvis betingelserne for anvendelse af undtagelsen i artikel 17, stk. 2, sammenholdt med artikel 17, stk. 3, litra c), nr. i), er opfyldt.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 201/6

DOMSTOLENS DOM

af 28. januar 2015

i sag E-12/14

EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Island

(En kontraherende parts manglende opfyldelse af sine forpligtelser — direktiv 2009/125/EF om miljøvenligt design af energirelaterede produkter — manglende gennemførelse)

(2015/C 201/06)

I sag E-12/14, EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Island, vedrørende en påstand om, at det fastslås, at Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold den retsakt, der er omhandlet i punkt 6 i kapitel IV i bilag II til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/125/EF af 21. oktober 2009 om rammerne for fastlæggelse af krav til miljøvenligt design af energirelaterede produkter) som tilpasset EØS-aftalen ved protokol 1 hertil og ved Det Blandede EØS-udvalgs afgørelse nr. 67/2011 af 1. juli 2011, og i henhold til EØS-aftalens artikel 7, idet Island ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de foranstaltninger, der nødvendige for at gennemføre nævnte retsakt, eller ikke straks har underrettet Tilsynsmyndigheden herom, har Domstolen, sammensat af præsidenten Carl Baudenbacher og dommerne Per Christiansen (refererende dommer) og Páll Hreinsson, afsagt dom den 28. januar 2015.

Domskonklusionen lyder således:

1. Island har tilsidesat sine forpligtelser i henhold den retsakt, der er omhandlet i punkt 6 i kapitel IV i bilag II til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/125/EF af 21. oktober 2009 om rammerne for fastlæggelse af krav til miljøvenligt design af energirelaterede produkter) som tilpasset EØS-aftalen ved protokol 1 hertil og ved Det Blandede EØS-udvalgs afgørelse nr. 67/2011 af 1. juli 2011, og i henhold til EØS-aftalens artikel 7, idet Island ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de foranstaltninger, der nødvendige for at gennemføre nævnte retsakt.
1.

EFTA-Tilsynsmyndighedens beslutning nr. 225/14/COL af 18. juni 2014 om foreneligheden af den norske ordning med regionalt differentierede sociale sikringsbidrag med aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, for så vidt som Tilsynsmyndigheden derved afsluttede den indledende undersøgelse, for så vidt angår § 1, stk. 4, i det norske parlamentets afgørelse nr. 1482 af 5. december 2013 om skattesatser osv. inden for rammerne af den nationale lov om social sikring for 2014, annulleres.
1.

Det fastslås, at Island ved ikke inden den fastsatte frist at have foretaget en korrekt gennemførelse af artikel 1, nr. 15-18, nr. 19, litra a), nr. 21, nr. 22, litra a), nr. 23-28, nr. 36, nr. 37, nr. 39-42, og artikel 2, nr. 5 og 6, i den retsakt, der er omhandlet i punkt 14, 16e og 31 i bilag IX til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2009/111/EF af 16. september 2009 for så vidt angår banker tilsluttet centralorganer, visse komponenter i egenkapitalen, store engagementer, tilsynsordninger og krisestyring), som tilpasset EØS-aftalen ved protokol 1 hertil, og ved ikke at have underrettet Tilsynsmyndigheden herom, har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til retsakten og EØS-aftalens artikel 7.
2.

Det fremgår af artikel 30, stk. 1, andet led, i direktiv 2001/24/EF, at den, der har nydt godt af en af de omhandlede retshandler, skal godtgøre, at der efter den lovgivning, der regulerer den retshandel, der er til skade for alle kreditorerne, af materielle eller formelle årsager ikke er, eller ikke længere er, mulighed for at anfægte den pågældende retshandel. Der skal foretages en konkret vurdering af den specifikke retshandel. Det er således, uanset at retshandlen i princippet kan anfægtes efter lovgivningen i den EØS-stat, der regulerer den, tilstrækkeligt, at den, der har nydt godt af retshandelen, godtgør, at betingelserne for en sådan anfægtelse ikke er opfyldt i det konkrete tilfælde. Det skal bedømmes efter reglerne i hjemme-EØS-staten, om den, der har nydt godt af retshandlen, har godtgjort, at den lovgivning, der finder anvendelse på retshandlen, ikke giver mulighed for at anfægte den.
3.

Individer og økonomiske operatører, som har lidt skade på grund af den ukorrekte anvendelse af direktiv 2000/13/EF, kan påberåbe sig varernes fri bevægelighed med henblik på at gøre staten ansvarlig for tilsidesættelse af EØS-lovgivning. Skade som følge af en national foranstaltning, såsom den der er beskrevet i første spørgsmål, medfører statsligt erstatningsansvar, såfremt den nationale domstol konstaterer, at anvendelsen af den nationale lovgivning eller den administrative forskrift udgør et alvorligt brud på EØS-lovgivning, og at der er en direkte årsagssammenhæng mellem bruddet på statens forpligtelse og den skade, den skadede part har lidt. Et brud på EØS-lovgivning er tilstrækkeligt alvorligt, hvis der forvoldes skade som følge af en national foranstaltning, såsom den der er beskrevet i andet spørgsmål, såfremt den nationale lovgivning eller administrative forskrift ikke kan anses for effektiv, fordi den ikke har været meddelt i henhold til artikel 19 i direktiv 2000/13/EF. Et sådant brud medfører statsligt erstatningsansvar, hvis den nationale domstol konstaterer en direkte årsagssammenhæng mellem bruddet på statens forpligtelse og den skade, den skadede part har lidt.
1)

Island har ved ikke at have sikret, at dets kompetente myndigheder inden for tidsfristerne udarbejdede og, hvor det var relevant, godkendte strategiske støjkort og udarbejdede støjhandlingsplaner for alle større veje på dets område, hvor der passerer over 6 millioner køretøjer om året, og ved ikke at have sikret, at oplysningerne fra strategiske støjkort og resuméer af handlingsplaner som defineret i bilag VI i direktivet blev sendt til EFTA-Tilsynsmyndigheden, tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 7, stk. 1, artikel 8, stk. 1, og artikel 10 i den retsakt, der er nævnt i punkt 32g i bilag XX til EØS-aftalen (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/49/EF af 25. juni 2002 om vurdering og styring af ekstern støj) som tilpasset EØS-aftalen ved dennes protokol 1.
Den endelige fastlæggelse af størrelsen af den skat, som et selskab skal betale, fordi skattemyndighederne vurderer, at selskabet unddrager sig skat i forbindelse med en forpligtelse til at afvikle og likvidere selskabet i henhold til national selskabsret, kan være berettiget for at opretholde en afbalanceret beskatningskompetence mellem EØS-staterne og forhindre skatteunddragelse. Disse grunde udgør tvingende almene hensyn. Desuden er den endelige fastlæggelse af størrelsen af den skat, som et selskab skal betale, rimelig med henblik på at sikre, at disse mål nås.

Den endelige fastlæggelse af størrelsen af den skat, som et selskab skal betale, fordi skattemyndighederne i EØS-hjemstaten vurderer, at selskabet unddrager sig skat i forbindelse med en forpligtelse til at afvikle og likvidere selskabet i henhold til national selskabsret, må anses for ikke at gå ud over, hvad der er nødvendigt for at nå målene vedrørende behovet for at opretholde en afbalanceret beskatningskompetence mellem EØS-staterne og forhindre skatteunddragelse, for så vidt som der tages hensyn til objektive oplysninger, som kan efterprøves, for at afgøre, om flytningen af et hovedkontor udgør en foranstaltning, som er uforenelig med de nationale selskabsretlige regler.

Hvis hensynet til objektive oplysninger, som kan efterprøves, fører til den konklusion, at selskabet ikke overholder de nationale selskabsretlige regler og derfor bør likvideres, skal den endelige fastlæggelse af størrelsen af den skat, som skal betales, være begrænset til følgerne af likvidationen for at sikre, at proportionalitetsprincippet overholdes. Det er den nationale domstol, som skal kontrollere, om den pågældende afgørelse i hovedsagen går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå lovgivningens mål.

En national bestemmelse, som foreskriver øjeblikkelig opkrævning af skat på urealiserede aktiver og skattemæssige dispositioner på tidspunktet for skattemyndighedernes vurdering af, at et selskab har mistet sin status som en selvstændig retlig enhed i henhold til national lovgivning, men uden at der foreligger en afgørelse fra de myndigheder eller domstole, som er kompetente til at fastslå, at selskabet har mistet sin status, strider mod EØS-aftalens artikel 31.
1)

Undtagen under særlige omstændigheder er det ikke foreneligt med Rådets direktiv 89/391/EØF af 12. juni 1989 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet og Rådets direktiv 92/57/EØF af 24. juni 1992 om minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed på midlertidige eller mobile byggepladser (ottende særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF), fortolket i lyset af EØS-aftalens artikel 3, at holde en arbejdstager ansvarlig efter national erstatningsret for alle eller hovedparten af de tab, der er lidt som følge af en arbejdsulykke på grund af egen skyld, når det kan fastslås, at arbejdsgiveren ikke af sig selv har overholdt bestemmelser om sikkerhed og arbejdsmiljø. Der kan foreligge særlige omstændigheder, når arbejdstageren har forårsaget ulykken forsætligt eller som følge af grov uagtsomhed, men selv i sådanne tilfælde ville en fuldstændig udelukkelse fra skadeserstatning være uforholdsmæssig og ikke forenelig med direktiverne, undtagen i ekstreme tilfælde, hvor arbejdstageren har et væsentligt større ansvar for ulykken end arbejdsgiveren.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 336/19

DOMSTOLENS DOM

af 28. juni 2011

i sag E-18/10

EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Kongeriget Norge

(Manglende opfyldelse af Domstolens dom om tilsidesættelse af forpligtelser — artikel 33 i aftalen om Tilsynsmyndigheden og Domstolen — foranstaltninger, der er nødvendige for at opfylde Domstolens dom)

2011/C 336/13

I sag E-18/10, EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Kongeriget Norge, angående påstand om, at det fastslås, at Kongeriget Norge ved ikke at træffe de foranstaltninger, der er nødvendige for at opfylde EFTA-Domstolens dom i sag E-2/07, EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Kongeriget Norge, ikke har opfyldt sine forpligtelser i henhold til artikel 33 i aftalen mellem EFTA-staterne om oprettelse af en tilsynsmyndighed og en domstol, har Domstolen, sammensat af præsidenten Carl Baudenbacher og dommerne Thorgeir Örlygsson og Per Christiansen (refererende dommer), afsagt dom den 28. juni 2011.

Domskonklusionen lyder således:

1) Kongeriget Norge har ikke truffet de foranstaltninger, der er nødvendige for at opfylde EFTA-Domstolens dom i sag E-2/07, EFTA-tilsynsmyndigheden mod Norge, og har derved tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 33 i aftalen mellem EFTA-staterne om oprettelse af en tilsynsmyndighed og en domstol.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 305/15

DOMSTOLENS DOM

af 6. januar 2010

i sag E-1/09

EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Fyrstendømmet Liechtenstein

(En kontraherende parts manglende tilsidesættelse af sine forpligtelser — Etableringsfrihed — Bopælskrav)

2010/C 305/08

I sag E-1/09, EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Fyrstendømmet Liechtenstein — ANMODNING om at fastslå, at Fyrstendømmet Liechtenstein ved at kræve, at medlemmer af bestyrelse og ledelse af banker, der er etableret i Liechtenstein, i kraft af deres bopæl reelt skal være i stand til at udfylde deres funktion og opgaver tilfredsstillende, har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EØS-aftalen, navnlig artikel 28 og 31, og ved at kræve, at advokater, patentadvokater, revisorer og trustees i kraft af deres bopæl skal være i stand til faktisk og reelt at varetage deres opgaver, har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EØS-aftalen, særlig artikel 31 — har domstolen, sammensat af præsident Carl Baudenbacher, dommer Thorgeir Örlygsson og refererende dommer Henrik Bull, den 6. januar 2010 afsagt følgende dom:

Domstolen fastslår følgende:

1) Fyrstendømmet Liechtenstein har ved at kræve, at medlemmer af bestyrelse og ledelse af banker, der er etableret i Liechtenstein, reelt skal være i stand til at udfylde deres funktion og opgaver tilfredsstillende i kraft af deres bopæl, tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EØS-aftalens artikel 31.

2) Fyrstendømmet Liechtenstein har ved at kræve, at advokater, patentadvokater, revisorer og trustees skal være i stand til faktisk og reelt at varetage deres opgaver i kraft af deres bopæl, tilsidesat sine forpligtelser i henhold til EØS-aftalen, særlig artikel 31.

3) Anmodningen afvises, for så vidt angår tilsidesættelse af EØS-aftalens artikel 28.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 17/12

DOMSTOLENS DOM

af 3. oktober 2007

i sag E-6/06

EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Fyrstendømmet Liechtenstein

(En kontraherende parts manglende opfyldelse af forpligtelser — Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/49/EF af 25. juni 2002 om vurdering og styring af ekstern støj)

(2008/C 17/08)

I sag E-6/06, EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Fyrstendømmet Liechtenstein —

ANMODNING om at det fastslås, at Fyrstendømmet Liechtenstein har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 14 i den retsakt, der er nævnt i punkt 32g i bilag XX til EØS-aftalen, dvs. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/49/EF af 25. juni 2002 om vurdering og styring af ekstern støj, som tilpasset EØS-aftalen ved protokol 1 hertil, og i henhold til artikel 7 i EØS-aftalen, idet landet ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de foranstaltninger, der er nødvendige til gennemførelsen af den pågældende retsakt, eller ikke har givet Tilsynsmyndigheden meddelelse herom — har Domstolen, sammensat af Carl Baudenbacher (præsident), Henrik Bull (dommer) og Thorgeir Örlygsson (refererende dommer), den 3. oktober 2007 afsagt følgende dom:

DOMSTOLEN:

1) Fastslår, at Fyrstendømmet Liechtenstein har tilsidesat sine forpligtelser i henhold til artikel 14 i den retsakt, der er nævnt i punkt 32g i bilag XX til EØS-aftalen, dvs. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/49/EF af 25. juni 2002 om vurdering og styring af ekstern støj, som tilpasset EØS-aftalen ved protokol 1 hertil og sektortilpasningen i bilag XX til nævnte aftale, og i henhold til artikel 7 i EØS-aftalen, idet landet ikke inden for den fastsatte frist har vedtaget de foranstaltninger, der er nødvendige til gennemførelsen af den pågældende retsakt.
1.

Ifølge artikel 40 i EØS-aftalen kan der ikke vedtages lovgivning, der indebærer, at aktionærer med bopæl i en given kontraherende stat indrømmes en skattelettelse for udbytte udbetalt af et selskab i den pågældende kontraherende stat, hvorimod udenlandske aktionærer ikke indrømmes en sådan skattelettelse. Det har ingen juridisk betydning, om skatteyderen har bopæl i en anden kontraherende stat, som i en skatteaftale med den kontraherende stat, hvor udbyttet udbetales, har forpligtet sig til at indrømme en sådan skattelettelse, eller om skatteyderen i det pågældende tilfælde indrømmes eller vil blive indrømmet en skattelettelse.
DA Den Europæiske Unions Tidende C 103/28

DOMSTOLENS DOM

af 5. maj 2004

i sag E-4/03: EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Kongeriget Norge

(En kontraherende parts manglende overholdelse af forpligtelser — Artikel 8 i direktiv 98/34/EF)

(2005/C 103/14)

I sag E-4/03, EFTA-Tilsynsmyndigheden mod Kongeriget Norge — ANMODNING om en retsafgørelse, om at Kongeriget Norge ved at vedtage forskrift av 28. august 1998 nr. 853 om typegodkjenning av gevinstautomater uden forudgående meddelelse til EFTA-Tilsynsmyndigheden i udarbejdelsesfasen ikke har overholdt sin forpligtelse i henhold til artikel 8 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/34/EF af 22. juni 1998 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter, som ændret og tilpasset EØS-aftalen ved protokol 1, afsagde Domstolen, bestående af dommerne Carl Baudenbacher, præsident, Per Tresselt og Thorgeir Örlygsson (refererende dommer), den 5. maj 2004 dom, hvis konklusion lyder:

1. fastslår, at Kongeriget Norge ved at vedtage forskrift av 28. august 1998 nr. 853 om typegodkjenning av gevinstautomater uden forudgående meddelelse til EFTA-Tilsynsmyndigheden i udarbejdelsesfasen ikke har overholdt sin forpligtelse i henhold til artikel 8 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/34/EF af 22. juni 1998 om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter, som ændret og tilpasset EØS-aftalen ved protokol 1, jf. bilag II til EØS-aftalen, kapitel XIX, punkt 1.
Kendelse afsagt af præsidenten for domstolen den 21. maj 2002



EF-Tidende nr. C 177 af 25/07/2002 s. 0007 - 0007



Kendelse afsagt af præsidenten for domstolen den 21. maj 2002 (2002/C 177/06) I sag E-8/01, Gunnar Amundsen AS og andre mod Vectura AS, om hvorvidt artikel 54 i EØS-aftalen er blevet overtrådt og et krav om erstatning for tab som følge af overtrædelsen, har præsidenten for domstolen afsagt kendelse den 21. maj 2002. Konklusionen er, at sag E-8/01 slettes af registret.
Domstolens afgørelse

af 14. juni 2001

i sag E-7/00 (forelagt til rådgivende udtalelse af Héraðsdómur Reykjavíkur (Reykjavík byret): Halla Helgadóttir mod Daníel Hjaltason og Iceland Insurance Company Ltd

Direktiverne om forsikring af motorkøretøjer - Standardiseret erstatningsordning - Erstatning til skadelidte

(Ifølge artikel 27, stk. 5, i procesreglementet er kun den engelske og den islandske udgave autentisk)

(2001/C 237/08)

I sag E-7/00: anmodning forelagt domstolen af Héraðsdómur Reykjavíkur (Reykjavík byret) i henhold til artikel 34 i aftalen mellem EFTA-staterne om oprettelse af en tilsynsmyndighed og en domstol med henblik på en rådgivende udtalelse i den verserende sag, Halla Helgadóttir mod Daníel Hjaltason og Iceland Insurance Company Ltd., om fortolkning af EØS-aftalen, navnlig for så vidt angår følgende retsakter der er hnvist til i bilag IX: retsakten i bilag IX, punkt 8 (Rådets direktiv 72/166/EØF af 24. april 1972 om indbyrdes tilnæmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse), retsakten i bilag IX, punkt 9 (Rådets andet direktiv 84/5/EØF af 30. december 1983 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer), og retsakten i bilag IX, punkt 10 (Rådets tredje direktiv 90/232/EØF af 14. maj 1990 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforskring for motorkøretøjer), har domstolen sammensat af: formanden Thór Vilhjálmsson, dommerne Carl Baudenbacher (refererende dommer) og Per Tresselt og justitssekretær Gunnar Selvik afgivet en rådgivende udtalelse af 14. juni 2001 med følgende konklusion:

1. Det er foreneligt med EØS-retten, navnlig Rådets direktiv 72/166/EØF af 24. april 1972 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse, Rådets andet direktiv 84/5/EØF af 30. december 1983 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og Rådets tredje direktiv 90/232/EØF af 14. maj 1990 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer, at erstatning til skadelidte ifølge en ansvarsforsikring for motorkøretøjer fastsættes efter nationale erstatningsregler om standardiseret erstatning baseret på graden af ikke-økonomiske tab (grad af invaliditet efter medicinske kriterier) uden hensyn til graden af varig nedsættelse af erhvervsevne (graden af uarbejdsdygtighed) i tilfælde, hvor skadelidte ikke udnyttede sin indtjeningsevne på skadestidspunktet og derfor ikke eller kun i begrænset omfang modtog erhvervsindkomst.

2. Ovennævnte direktiver om forsikring af motorkøretøjer indeholder ingen særlige krav om mindsteerstatning til skadelidte under forhold som omtalt under første spørgsmål.

3. De kontraherende parter kan fastsætte, om og i hvilket omfang erstatning ifølge den obligatoriske ansvarsforsikring efter direktiverne bør tilpasses under henvisning til skadelidtes ret til erstatning fra anden side.