DA Den Europæiske Unions Tidende L 48/19

EFTA-TILSYNSMYNDIGHEDENS BESLUTNING

Nr. 660/07/KOL

af 12. december 2007

om kompensation til »Hurtigruten-rederierne« for øgede socialsikringsbidrag (Norge)

EFTA-TILSYNSMYNDIGHEDEN (1) HAR —

UNDER HENVISNING TIL aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (2), særlig artikel 59, stk. 2, og artikel 61-63, og til protokol 26,

UNDER HENVISNING TIL aftalen mellem EFTA-staterne om oprettelse af en tilsynsmyndighed og en domstol (3), særlig artikel 24,

UNDER HENVISNING TIL artikel 1, stk. 2, i del I og artikel 14 i del II i protokol 3 til tilsyns- og domstolsaftalen,

UNDER HENVISNING TIL Tilsynsmyndighedens retningslinjer for anvendelse og fortolkning af artikel 61 og 62 i EØS-aftalen (4), særlig kapitlet om miljøstøtte,

UNDER HENVISNING TIL Tilsynsmyndighedens beslutning nr. 417/01/KOL af 19. december 2001 om kompensation for søtransporttjenester i henhold til »Hurtigruten-aftalen« (5),

UNDER HENVISNING TIL Tilsynsmyndighedens beslutning nr. 172/02/KOL af 25. september 2002 om at foreslå Norge passende foranstaltninger vedrørende statsstøtte i form af regionalt differentierede socialsikringsafgifter på arbejdsgivere,

UNDER HENVISNING TIL Tilsynsmyndighedens beslutning nr. 218/03/KOL af 12. november 2003 om en treårig overgangsperiode i zone 3 og 4 for de regionalt differentierede socialsikringsbidrag,

UNDER HENVISNING TIL beslutning truffet af EFTA-staternes Stående Udvalg nr. 2/2003/SU af 1. juli 2003, hvorved det blev besluttet, at de regionalt differentierede socialsikringsbidrag i zone 5 var forenelige med EØS-aftalen grundet særlige omstændigheder i denne zone,

UNDER HENVISNING TIL Tilsynsmyndighedens beslutning nr. 215/05/KOL af 5. juli 2006 om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 6 i del II i protokol 3 til tilsyns- og domstolsaftalen,

EFTER AT HAVE OPFORDRET de interesserede parter til at fremsætte deres bemærkninger i overensstemmelse med nævnte artikler (6), og

ud fra følgende betragtninger:

I. SAGSFREMSTILLING

1. Sagsforløb

Den 2. august 2004 sendte Tilsynsmyndigheden en begæring om oplysninger til de norske myndigheder angående de kompensationer, Ofotens og Vesteraalens Dampskibsselskap ASA og Troms Fylkes Dampskibsselskap ASA (7) ville få udbetalt som følge af ændringer i Norges differentierede socialsikringsordning (Etape nr. 289240).

De norske myndigheder svarede ved brev fra Ministeriet for Handel og Industri af 1. september 2004, der som bilag indeholdt et brev fra Ministeriet for Transport og Kommunikation af samme dato, som Tilsynsmyndigheden modtog og registrerede den 1. september 2004 (Etape nr. 291435).

Ved brev af 12. oktober 2004 anmodede Tilsynsmyndigheden om yderligere oplysninger (Etape nr. 294990). I dette brev anførte Tilsynsmyndighedens Direktorat for Konkurrence og Statsstøtte, at eftersom foranstaltningen ikke var blevet anmeldt til Tilsynsmyndigheden og tilsyneladende allerede var trådt i kraft, måtte den betragtes som ulovlig støtte i henhold til artikel 1, litra f), i del II i protokol 3 til tilsyns- og domstolsaftalen.

De norske myndigheder svarede ved brev af 18. november 2004 fra den norske mission ved EU, der som bilag indeholdt et brev fra Ministeriet for Modernisering af 17. november 2004 og et brev fra Ministeriet for Transport og Kommunikation af 16. november 2004. Tilsynsmyndigheden modtog og registrerede brevene den 22. november 2004 (Etape nr. 300326).

Ved brev af 26. oktober 2005 meddelte Tilsynsmyndighedens Direktorat for Konkurrence og Statsstøtte, at det nærede tvivl om, hvorvidt betalingerne til Hurtigruten-rederierne var i overensstemmelse med EØS-aftalen (Etape nr. 329347).

De norske myndigheder svarede ved brev fra den norske mission ved EU af 22. december 2005, der som bilag indeholdt et brev fra Ministeriet for Modernisering af 15. december 2005 og et brev fra Ministeriet for Transport og Kommunikation af 15. december 2005, som Tilsynsmyndigheden modtog og registrerede den 3. januar 2006 (Etape nr. 355950).

Tilsynsmyndigheden kommenterede i sit brev af 9. marts 2006 det norske svar (Etape nr. 364024). De norske myndigheder svarede ved brev fra den norske mission ved EU af 29. marts 2006, der som bilag indeholdt et brev fra Ministeriet for Statsadministration og Reform af 27. marts 2006 og et brev fra Ministeriet for Transport og Kommunikation af 24. marts 2006. Tilsynsmyndigheden modtog og registrerede brevene den 30. marts 2006 (Etape nr.368446).

Ved beslutning nr. 215/06/KOL af 5. juli 2006 besluttede Tilsynsmyndigheden at indlede en formel undersøgelsesprocedure i henhold til artikel 6 i del II i protokol 3 til tilsyns- og domstolsaftalen. Norges regering blev opfordret til at fremsætte bemærkninger til beslutningen. De norske myndigheder fremsatte sine bemærkninger ved brev af 12. oktober 2006. Tilsynsmyndigheden modtog og registrerede brevet den 13. oktober 2006 (Etape nr. 393258).

Tilsynsmyndighedens beslutning om at indlede proceduren blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende og EØS-tillægget (8). Tilsynsmyndigheden opfordrede interesserede parter til at fremsætte bemærkninger. Tilsynsmyndigheden har ikke modtaget bemærkninger fra interesserede parter.

Ved brev af 3. december 2007, som Tilsynsmyndigheden modtog og registrerede samme dag (Etape nr. 455223), fremsendte de norske myndigheder yderligere oplysninger.

2. Baggrund

Hurtigruten-rederierne drev en færgerute langs den norske kyst fra Bergen til Kirkenes.

Fra den 1. januar 2002 til den 31. december 2004 var Hurtigrutens færgerute omfattet af aftalen mellem de norske myndigheder og Hurtigruten-rederierne om en færgerute langs Norges kyst (9). De norske myndigheder anmeldte i juli 2000 »Hurtigruten-aftalen«, som efterfølgende blev godkendt af Tilsynsmyndigheden den 19. december 2001 (10).

Ifølge Hurtigruten-aftalen var Hurtigruten-rederierne forpligtet til at opretholde daglige ruter med kombineret transport af passagerer og gods mellem Bergen og Kirkenes efter en fastlagt ruteplan. Denne forpligtelses betød, at Hurtigruten-rederierne opererede med 11 skibe, der dagligt lagde til i 34 havne langs kysten. I 2004 tegnede godstransport sig for ca. 8 % af omsætningen, mens passagertransporten udgjorde 92 %.

Hurtigruten-rederierne udøvede også kommercielle aktiviteter, som ikke er en del af Hurtigrutens færgerute, såsom drift af hurtigbåde. De ruter, som omfatter Hurtigrutens færgerute, er delvis økonomisk rentable, navnlig i sommerhalvåret. Det er dog almindelig kendt, at disse ruter ikke er økonomisk rentable i vinterhalvåret, hvis de skal betjenes med den hyppighed, der kræves i henhold til Hurtigruten-aftalen.

Tilsynsmyndigheden fremførte i 2001-beslutningen, at den kompensation, der blev givet i henhold til Hurtigruten-aftalen, var forenelig med EØS-aftalen, idet de tjenesteydelser, aftalen omhandlede, kunne betragtes som tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse, og betingelserne i artikel 59, stk. 2, i EØS-aftalen var opfyldt.

Den 25. september 2002 besluttede Tilsynsmyndigheden at foreslå Norge passende foranstaltninger vedrørende statsstøtte i form af regionalt differentierede socialsikringsafgifter (11). I det pågældende brev foreslog Tilsynsmyndigheden, at Norge skulle træffe de lovgivningsmæssige, administrative eller andre foranstaltninger, der er nødvendige for at afskaffe statsstøtte, som er en følge af ordningen for regionalt differentierede socialsikringsbidrag, eller for at bringe denne støtte i overensstemmelse med EØS-aftalen med virkning fra den 1. januar 2004. Det fremgik dog også, at Tilsynsmyndigheden, for så vidt angår de passende foranstaltninger, kunne acceptere en senere dato, hvis den fandt, at dette objektivt set var nødvendigt og berettiget for at give virksomhederne tid til at tilpasse sig til den nye situation. Norge accepterede forslaget om passende foranstaltninger den 31. oktober 2002.

Den 12. november 2003 godkendte Tilsynsmyndigheden en treårig overgangsperiode for de regionalt differentierede socialsikringsbidrag i zone 3 og 4 for at tillade en glidende udfasning af ordningen (12).

I efteråret 2003 vedtog det norske parlament ændringer til den differentierede socialsikringsordning, som trådte i kraft den 1. januar 2004. Ændringerne medførte højere socialsikringsudgifter for Hurtigruten-rederierne. Nogle, men ikke alle, stigninger i omkostninger var omfattet af Tilsynsmyndighedens beslutning af 12. november 2003.

Paragraf 10 i Hurtigruten-aftalen indeholdt en klausul om, at begge aftaleparter kunne anmode om en genforhandling af aftalen, såfremt der skete betydelige ændringer i det grundlag, hvorpå aftalen var indgået. Hurtigruten-aftalen udløb som planlagt den 31. december 2004. Driften af ruten for perioden fra den 1. januar 2005 til den 31. december 2012 blev sendt i udbud i juni 2004. Hurtigruten-rederierne vandt udbuddet og fusionerede i marts 2006 til den nye enhed, Hurtigruten ASA, der driver ruten.

3. Beskrivelse af foranstaltningen

Denne sag drejer sig om et tilskud til Hurtigruten-rederierne opført under post 70, kapitel 1330 (»Særskilte transporttiltak«) på det norske statsbudget for 2004 med et beløb på op til 8,5 mio. NOK (ca. 1,1 mio. EUR) som kompensation for ændringer i den differentierede socialsikringsordning (13).

Tilskuddet skulle give Hurtigruten-rederierne kompensation for den del af de øgede socialsikringsbidrag, der ikke allerede var givet kompensation for som følge af planen om en treårig overgangsperiode, som Tilsynsmyndigheden godkendte ved sin beslutning af 12. november 2003.

Det var tanken, at kompensationen til Hurtigruten-rederierne skulle kompensere fuldt ud for stigningen i socialsikringsudgifterne i 2004. Der blev ikke sondret mellem den del af socialsikringsbidragene, der var forbundet med rederiernes kommercielle virksomhed, og de aktiviteter, der kunne betragtes som offentlige tjenesteydelser som omhandlet i EØS-aftalens artikel 59, stk. 2.

Der blev i den forbindelse udbetalt et beløb på 7,352 mio. NOK (ca. 900 000 EUR) til rederierne. Dette svarer til de stigende omkostninger, som rederierne havde som følge af den ændrede differentierede socialsikringsordning.

4. Beslutning om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure

Tilsynsmyndigheden kom i sin beslutning nr. 215/06/KOL om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure til den foreløbige konklusion, at kompensation for øgede socialsikringsbidrag udgjorde statsstøtte i henhold til artikel 61, stk. 1, i EØS-aftalen.

Tilsynsmyndigheden udtrykte tvivl om, hvorvidt den norske stats støtteforanstaltning kunne erklæres forenelig med EØS-aftalen og mere specifikt, om støtteforanstaltningen var forenelig med artikel 59, stk. 2, i EØS-aftalen. Der herskede især tvivl om, hvorvidt statsstøtten var nødvendig for, at Hurtigruten-rederierne kunne opfylde sin forpligtelse til at yde offentlige tjenesteydelser.

5. De norske myndigheders bemærkninger

De norske myndigheder er af den opfattelse, at kompensationen lå inden for de grænser, som Tilsynsmyndigheden satte for kompensation i sin 2001-beslutning, og derfor bør betegnes som »eksisterende støtte« i overensstemmelse med definitionen i artikel 1, litra b), nr. ii), i del II i protokol 3 til tilsyns- og domstolsaftalen.

De norske myndigheder mener, at tilskuddet er omfattet af den Hurtigrute-aftale, der var gældende på det tidspunkt, hvor tilskuddet blev ydet. De henviser til en klausul i paragraf 10 i Hurtigruten-aftalen om, at begge aftaleparter kan anmode om en genforhandling af aftalen, såfremt der sker betydelige ændringer i det grundlag, hvorpå aftalen blev indgået. De norske myndigheder anfører, at efter deres overbevisning opfylder ændringerne i den differentierede socialsikringsordning dette kriterium. De kunne ikke have været forudset af Hurtigruten-rederierne. Som resultat af forhandlingerne med rederierne blev kompensationen for disse udgifter beregnet til 7,352 mio. NOK for 2004, dvs. til den faktiske stigning i udgifterne som følge af ændringerne i socialsikringsordningen. Formålet med at kompensere for ændringerne i socialsikringsordningen var ifølge de norske myndigheder at sikre, at transportniveauet langs den norske kyst opretholdes ved at sætte Hurtigruten-rederierne i stand til fortsat at kunne opfylde den forpligtelse til offentlige tjeneste, som de var pålagt i henhold til aftalen.

Det er de norske myndigheders opfattelse, at paragraf 10 i Hurtigruten-aftalen giver hjemmel til genforhandlingen af aftalen, og at Tilsynsmyndigheden anerkendte denne klausul i 2001-beslutningen. På dette grundlag udgør kompensationen for højere socialsikringsbidrag ifølge de norske myndigheder ikke ny støtte, forudsat at kompensationen er forenelig med EØS-aftalens bestemmelser om statsstøtte.

Med hensyn til støttens overensstemmelse hævdede de norske myndigheder, at kompensationen for ændringerne i socialsikringsordningen blev givet til Hurtigruten-rederierne for at opretholde de transportkrav, det norske parlament havde fastsat. Uden kompensationen ville standarden af de offentlige tjenesteydelser, som rederierne skulle varetage, være faldet, enten i form af højere billetpriser eller færre afgange. Af den grund finder de norske myndigheder, at kompensationen er nødvendig.

De norske myndigheder henviser til paragraf 1 i Hurtigruten-aftalen om, at en væsentlig del af det overskud, som Hurtigruten-rederierne genererer i sommerhalvåret, skal bruges til at dække de urentable aktiviteter i vinterhalvåret. Kompensationen for den offentlige tjeneste bør således beregnes på grundlag af rentabiliteten set over hele året. De norske myndigheder er af den opfattelse, at Tilsynsmyndigheden ved at acceptere princippet i paragraf 1 i Hurtigruten-aftalen har accepteret, at der ikke skelnes tydeligt mellem de kommercielle ruter og de ikke-kommercielle ruter, som Hurtigruten-rederierne betjener. Ifølge de norske myndigheder blev Hurtigruten-rederierne stillet dårligere end andre rederier ved at skulle overføre overskuddet fra højsæsonen til lavsæsonen end andre rederier, fordi den øger de andre firmaers mulighed for at »skumme fløden« i den gode sæson. Denne risiko steg yderligere som følge af ændringerne af socialsikringsordningen, og de norske myndigheder fandt det berettiget at modvirke dette ved at øge kompensationen.

De norske myndigheder er endvidere af den opfattelse, at det ikke er afgørende at skelne mellem overskudsgivende og ikke-overskudsgivende ruter, når krydssubsidieringen tydeligvis som i denne sag sker til gavn for de ruter, der ikke giver overskud. De norske myndigheder henviser i den forbindelse til Hurtigruten-rederiernes årsrapport for 2004 og de månedlige resultater, hvor vintermånederne efter indregning af kompensationen for de offentlige tjenesteydelser viste et underskud på ca. 211 mio. NOK. Det samlede underskud var på ca. 45 mio. NOK. De norske myndigheder understregede endvidere, at den kompensation, der blev givet for 2004, ikke ændrer ved det forhold, at de kommercielle ruter, som er omfattet af Hurtigruten-aftalen, støtter de aktiviteter, der er knyttet til Hurtigruten-rederiernes forpligtelse til offentlige tjeneste.

Endelig henviser de norske myndigheder til det forhold, at efter udbudsproceduren i 2004 ligger den årlige gennemsnitlige kompensation for perioden fra den 1. januar 2005 til den 31. december 2012 på 237,5 mio. NOK, hvilket er væsentligt højere end for perioden fra den 1. januar 2002 til den 31. december 2004. Ifølge de norske myndigheder viser dette, at kompensationsniveauet i 2004 var nødvendigt og ikke urimeligt.

Som et yderligere argument hævder de norske myndigheder, at 4,29 mio. NOK af den kompensation, der blev givet, vedrører øgede socialsikringsbidrag for vinterhalvåret, mens de resterende 3,06 mio. NOK udgør yderligere kompensation for offentlig tjeneste i samme sæson, da forpligtelsen til offentlige tjeneste viste sig at medføre højere omkostninger for Hurtigruten-rederierne end begge aftaleparter i Hurtigruten-aftalen havde forventet. Ministeriet for Transport og Kommunikation fastholder dette synspunkt, selv om der på statsbudgettet for 2004 henvises til kompensationen som »eventuel kompensation som følge af ændringer af systemet for differentierede socialsikringsbidrag« (14). Ifølge de norske myndigheder bør den betegnelse, kompensationen har på statsbudgettet, ikke være afgørende for vurderingen af, om den er lovlig.

II. VURDERING

1. Statsstøtte efter artikel 61, stk. 1, i EØS-aftalen

Artikel 61, stk. 1, i EØS-aftalen lyder som følger:

»Bortset fra de i denne aftale hjemlede undtagelser er støtte, som ydes af EF-medlemsstater, EFTA-stater eller ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, uforenelig med denne aftale i det omfang, den påvirker samhandelen mellem de kontraherende parter.«

Den kompensation, der gives til Hurtigruten-rederierne for de øgede socialsikringsbidrag, finansieres direkte ved hjælp af en budgetbevilling og ydes derfor af staten. Kompensationen fritager virksomhederne for socialsikringsudgifter, som de under normale omstændigheder ville skulle afholde, og styrker således disse virksomheders position sammenlignet med andre virksomheder, som driver virksomhed inden for EØS-området. Hurtigruten-rederierne er endvidere aktive på markedet for passager- og godstransport og på turistmarkedet, navnlig ved at tilbyde krydstogter/rundture langs den norske kyst. Hurtigrutens færgerute tiltrækker i vid udstrækning udenlandske turister, og ved at tiltrække disse kunder konkurrerer Hurtigruten-rederierne således med andre rederier, der udbyder lignende tjenesteydelser. Den kompensation, som Hurtigruten-rederierne får, kan have indflydelse på konkurrencen på disse markeder og risikerer at påvirke handelen mellem EØS-aftalens kontraherende parter.

Tilsynsmyndigheden anser derfor betalingen af 7,352 mio. NOK (ca. 900 000 EUR) til Hurtigruten-rederierne for at udgøre statsstøtte i henhold til artikel 61, stk. 1, i EØS-aftalen.

2. Ny eller eksisterende støtte

Ifølge artikel 1, litra c), i del II i protokol 3 i tilsyns- og domstolsaftalen skal »enhver støtte, dvs. støtteordninger og individuel støtte, som ikke er eksisterende støtte, herunder ændringer i eksisterende støtte« betragtes som »ny støtte«.

Tilsynsmyndigheden fremførte i 2001-beslutningen, at den kompensation, Hurtigruten-rederierne fik i henhold til Hurtigruten-aftalen, var forenelig med EØS-aftalen, idet de tjenesteydelser, aftalen omhandlede, kunne betragtes som tjenesteydelser af almindelig økonomisk interesse, og betingelserne i artikel 59, stk. 2, i EØS-aftalen var opfyldt.

Støtte, som er godkendt af Tilsynsmyndigheden, er eksisterende støtte. Men i 2004 gav de norske myndigheder Hurtigruten-rederierne yderligere 7,352 mio. NOK. Støtten blev givet for at kompensere rederierne for øgede socialsikringsbidrag i 2004 og var ikke en del af den støtte til Hurtigruten-rederierne, som blev godkendt ved Tilsynsmyndighedens 2001-beslutning.

De norske myndigheder hævder, at kompensationen var i overensstemmelse med Tilsynsmyndighedens 2001-beslutning, eftersom paragraf 10 i Hurtigruten-aftalen indeholdt en klausul om, at begge aftaleparter kan anmode om en genforhandling af aftalen, såfremt der sker betydelige ændringer i det grundlag, hvorpå aftalen blev indgået. De norske myndigheder har anført, at de betragter ændringerne i den differentierede socialsikringsordning som en væsentlig ændring. Ifølge de norske myndigheder bør kompensationen derfor betragtes som eksisterende støtte.

Tilsynsmyndigheden vil gerne påpege, at den årlige kompensation på 170 mio. NOK, udtrykt i 1999-priser, i henhold til Hurtigruten-aftalen er blevet godkendt af Tilsynsmyndigheden. Tilsynsmyndighedens beslutning tog imidlertid ikke stilling til paragraf 10 i Hurtigruten-aftalen som sådan, og der er intet i Tilsynsmyndighedens beslutning, der lægger op til, at enhver fremtidig ændring af Hurtigruten-aftalen, som baseres på denne klausul, automatisk kan anses for at være forenelig med EØS-aftalens bestemmelser om statsstøtte, således som det fremstilles af de norske myndigheder.

Paragraf 10 i aftalen giver kun mulighed for at ændre kontrakten som følge af uforudsigelige og betydelige ændringer af omstændighederne. Den foreskriver intet om en automatisk forhøjelse af kompensationen til Hurtigruten-rederierne i tilfælde af øgede omkostninger, men giver alene begge af de kontraherende parter i Hurtigruten-aftalen mulighed for at anmode om genforhandling uden at sige noget om resultatet af disse forhandlinger. Bestemmelsen nævner ikke specifikt, at stigende omkostninger som følge af en afgiftsstigning skulle berettige til genforhandling og da slet ikke til en automatisk justering af aftalen med et beløb svarende nøjagtigt til afgiftsstigningen. En ændring i den ene kontraherende parts skatteforhold er normalt ikke noget, som den anden part er forpligtet til at tage hensyn til. Selv om den oprindelige Hurtigruten-aftale i sin helhed blev anmeldt til Tilsynsmyndigheden i 2000 og godkendt i 2001, kan Tilsynsmyndigheden ikke forventes at skulle kunne forudse alle tænkelige virkninger af bestemmelsen, og man kan ikke drage den konklusion, at blot fordi Tilsynsmyndigheden ikke tog stilling til bestemmelsen i 2001-beslutningen, kan alle anvendelser af bestemmelsen, som vedrører statsstøtteaspektet, automatisk godkendes.

Det er Tilsynsmyndighedens opfattelse, at kontraktbestemmelsen skal holdes adskilt fra spørgsmålet om, hvorvidt den valgte tilpasning er forenelig med EØS-aftalen, navnlig dens bestemmelser om statsstøtte. For hver tilpasning må der tages stilling til spørgsmålene hver for sig, og kun det første spørgsmål går ud på at fastslå, om der er tale om ny eller eksisterende støtte.

Tilsynsmyndigheden noterer sig at som følge af øgede socialsikringsudgifter blev der udbetalt yderligere 7,352 mio. NOK til Hurtigruten-rederierne i 2004. Dette var en stigning og dermed også en ændring af den statsstøtte til Hurtigruten-rederierne, som blev godkendt ved Tilsynsmyndighedens 2001-beslutning. Tilsynsmyndigheden anser således støtten for at være ny støtte i henhold til artikel 1, litra c), i del II i protokol 3 til tilsyns- og domstolsaftalen.

3. Procedurekrav

I henhold til artikel 1 stk. 3, i del I i protokol 3 til tilsyns- og domstolsaftalen skal »EFTA-Tilsynsmyndigheden underrettes så betids om enhver påtænkt indførelse eller ændring af støtteforanstaltninger, at den kan fremsætte sine bemærkninger hertil (…). Den pågældende EFTA-stat må ikke gennemføre de påtænkte foranstaltninger, før den nævnte fremgangsmåde har ført til endelig beslutning«.

Som anført ovenfor, betragter Tilsynsmyndigheden støtten som værende ny i henhold til artikel 1, litra c), i del II i protokol 3 til tilsyns- og domstolsaftalen. Dette indebærer, at kompensationen skulle have været anmeldt til Tilsynsmyndigheden ifølge artikel 1, stk. 3, i del I og artikel 2 i del II i protokol 3 til tilsyns- og domstolsaftalen og ikke måtte ydes, før Tilsynsmyndigheden havde givet sin eventuelle godkendelse. De norske myndigheder besluttede derimod at give kompensation uanset denne forpligtelse. Støtten må derfor klassificeres som »ulovlig støtte« i henhold til artikel 1, litra f), i del II i protokol 3 til tilsyns- og domstolsaftalen.

4. Støttens forenelighed

4.1. Indledning

Direkte støtte, som skal dække driftstab, er generelt ikke forenelig med EØS-aftalen. Eftersom den højere kompensation, som gives til Hurtigruten-rederierne, dækker omkostninger vedrørende den daglige drift af Hurtigrutens færgerute, må betalingen betragtes som driftsstøtte. I særlige tilfælde kan en sådan driftsstøtte godkendes, hvis betingelserne i EØS-aftalens bestemmelser om undtagelser er opfyldt.

I 2001-beslutningen var Tilsynsmyndighedens holdning, at støtten til Hurtigruten-rederierne ikke opfyldte betingelserne for at blive undtaget fra det generelle forbud mod statsstøtte i artikel 61, stk. 1, i EØS-aftalen på grundlag af artikel 61, stk. 2 og 3, i EØS-aftalen. Men Tilsynsmyndigheden konkluderede, at støtten var forenelig med EØS-aftalen, fordi betingelserne i artikel 59, stk. 2, i EØS-aftalen var opfyldt.

Tilsynsmyndigheden udtrykker i beslutningen om at indlede en formel undersøgelse i denne sag tvivl om, hvorvidt den støtte, som ydes til Hurtigruten-rederierne, er forenelig med artikel 59, stk. 2, i EØS-aftalen.

I løbet af undersøgelsen er Tilsynsmyndigheden nået til den konklusion, at spørgsmålet om, hvorvidt den støtte, der ydes til Hurtigruten-rederierne som kompensation for ekstraomkostninger som følge af ændringer i socialsikringsordningen, er forenelig, først må vurderes på grundlag af artikel 61, stk. 3, litra c), i EØS-aftalen.

4.2. Retsgrundlag for vurdering af støttens forenelighed

Ifølge artikel 61, stk. 3, litra c), i EØS-aftalen kan støtte til fremme af udviklingen af visse erhvervsgrene eller økonomiske regioner, når den ikke ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse, betragtes som forenelig med EØS-aftalen. Tilsynsmyndigheden har udstedt retningslinjer for anvendelsen af artikel 61, stk. 3, litra c), i EØS-aftalen med hensyn til statsstøtte til søtransportsektoren, i det følgende benævnt »søtransportretningslinjer«.

Punkt 3.2 i søtransportretningslinjerne vedrører statsstøtte til arbejdsrelaterede omkostninger. Ifølge første afsnit i punkt 3.2 bør støtteforanstaltninger til søfartssektoren derfor primært søge at reducere skattemæssige og andre omkostninger og byrder, som belaster EØS-redere og EØS-søfolk, og bringe dem ned på niveauer, der svarer til normerne på verdensplan.

I overensstemmelse andet afsnit i samme punkt bør følgende foranstaltninger vedrørende beskæftigelsesrelaterede omkostninger derfor tillades for EØS-staternes skibsfart:

— nedsatte satser for socialsikringsbidrag for EØS-søfolk på fartøjer, der er registreret i en EØS-stat

— nedsatte indkomstskattesatser for EØS-søfolk om bord på skibe, som er registreret i en EØS-stat.

I dette punkt forstås ved »EØS-søfolk«:

— statsborgere i EØS-staterne med hensyn til søfolk om bord på fartøjer (herunder ro-ro-færger (15)), som sejler i regelmæssig passagersejlads mellem havne i EØS

— i alle andre tilfælde, alle søfolk, som er underkastet beskatning og/eller socialsikringsbidrag i en EØS-stat.

I stk. 3 anføres det, at nogle EØS-stater af nationale skattemæssige hensyn foretrækker ikke at anvende nedsatte satser som ovenfor nævnt, men i stedet — helt eller delvist — godtgør rederierne omkostningerne ved disse afgifter. Denne fremgangsmåde kan generelt anses for at svare til ovennævnte system med nedsatte satser, forudsat at der er en tydelig forbindelse til afgifterne, at der ikke er noget overkompensationselement, og at systemet er gennemskueligt og umuligt at misbruge.

4.3. Vurdering

Som anført i punkt I.3 ovenfor, fik Hurtigruten-rederierne 7,352 mio. NOK (ca. 900 000 EUR) som kompensation for stigningen i udgifterne til socialsikringsbidrag i 2004. Ifølge statsbudgettet for 2004 bestod denne støtte til Hurtigruten-rederierne af kompensation »som følge af ændringer af systemet for differentierede socialsikringsbidrag« (16).

Det følger af ovenstående, at Hurtigruten-rederierne modtog støtten som godtgørelse for de stigende udgifter til socialsikringsbidrag, de havde afholdt i 2004. Støtten må således betragtes som godtgørelse for bidrag til socialsikring af søfolk i overensstemmelse med andet og tredje afsnit i punkt 3.2 i søtransportretningslinjerne.

Andet afsnit i punkt 3.2 i søtransportretningslinjerne giver kun mulighed for støtte i form af nedsatte satser for socialsikringsbidrag for EØS-søfolk om bord på skibe, som er registreret i en EØS-stat.

De norske myndigheder har bekræftet, at alle skibe, der blev anvendt til Hurtigrutens færgerute i 2004, var registreret i Norge. Tilsynsmyndigheden mener derfor, at registreringsbetingelsen er opfyldt.

Med hensyn til betingelsen om, at socialsikringen skal gælde »EØS-søfolk«, forstås ved dette udtryk enten statsborgere i EØS-staterne med hensyn til søfolk om bord på fartøjer (herunder ro-ro-færger), som sejler i regelmæssig passagersejlads mellem havne i EØS eller i alle andre tilfælde alle søfolk, som er underkastet beskatning og/eller socialsikringsbidrag i en EØS-stat.

I Hurtigruten-aftalen blev færgeruten beskrevet som kombineret transport af passagerer og gods mellem Bergen og Kirkenes. Ifølge de norske myndigheders oplysninger vedrørte ca. 92 % af Hurtigruten-rederiernes omsætning for 2004 passagertransport, mens ca. 8 % vedrørte godstransport. Nogle af Hurtigrutens skibe havde faciliteter til, at passagerbiler kunne køre direkte om bord og fra borde. Det var dog ikke muligt for erhvervskøretøjer (lastbiler, trailere osv.) at køre direkte om bord og fra borde. Hurtigrutens færge sejlede, som angivet i punkt I.2, rutesejlads langs den norske kyst, hvilket er inden for EØS.

På dette grundlag mener Tilsynsmyndigheden, at Hurtigruten-rederiernes fartøjer må siges at høre under den første alternative definition ovenfor, dvs. fartøjer, som sejler i regelmæssig passagersejlads mellem havne i EØS. Det betyder, at kompensation for stigningen i socialsikringsbidrag til Hurtigruten-rederierne kun er forenelig med punkt 3.2 i søtransportretningslinjerne, for så vidt som kompensationen er ydet til søfolk, som er statsborgere i en EØS-stat.

De norske myndigheder har givet oplysninger, der viser, at alle ansatte på de fartøjer, som Hurtigruten-rederierne anvendte til færgeruten i 2004, var statsborgere i en EØS-stat.

Det blev udtrykkeligt anført i statsbudgettet, at den ekstra støtte til Hurtigruten-rederierne blev ydet for at dække rederiernes ekstraudgifter til socialsikring. Der var derfor en tydelig forbindelse mellem støtten og udgifterne til socialsikring. Endvidere svarede støttens størrelse nøjagtigt til stigningen i rederiernes udgifter til socialsikring. Det fremgår af punkt II.4.4, at støtten ikke medfører overkompensation. Endelig var støtten et engangsbeløb, som blev angivet i statsbudgettet. Støtten blev således ydet på en måde, der var gennemsigtig og ikke kunne føre til misbrug. Det følger, at betingelserne for at betragte godtgørelse af udgifter til socialsikring som et system med nedsatte satser for bidrag er opfyldt.

Tilsynsmyndigheden konkluderer derfor, at den støtte, der er ydet til Hurtigruten-rederierne til øgede udgifter til socialsikringsbidrag i 2004, er i overensstemmelse med punkt 3.2 i søtransportretningslinjerne.

4.4. Overkompensation og kumulation

Ifølge andet afsnit i punkt 11 i søtransportretningslinjerne kan der indrømmes en nedsættelse af bidrag til den sociale beskyttelse af EØS-søfolk på op til 100 %, dvs. en nedsættelse svarende til nul udgifter til socialsikring. I denne sag var Hurtigruten-rederierne blevet pålagt ekstra udgifter til socialsikringsbidrag i 2004 i forhold til satsen i de foregående år.

Tilsynsmyndigheden er af den opfattelse, at det støttebeløb, der blev ydet i henhold til punkt 3-6 i søtransportretningslinjerne, ikke oversteg det samlede beløb for skatter og socialsikringsbidrag, der blev opkrævet fra skibsfartsaktiviteter og fra søfolk, og at kriteriet i punkt 11, andet afsnit, i disse retningslinjer er opfyldt.

Ud over den støtte til arbejdsrelaterede omkostninger, som Hurtigruten-rederierne fik i henhold til søtransportretningslinjerne, modtog Hurtigruten-rederierne også støtte i henhold til Hurtigruten-aftalen og Tilsynsmyndighedens beslutning af 12. november 2003 om godkendelse af overgangsperioden for regionalt differentierede socialsikringsafgifter pålagt arbejdsgivere. For at sikre, at der ikke var tale om overkompensation, må man kontrollere, at Hurtigruten-rederierne ikke fik kompensation for de samme omkostninger i henhold til hver af disse foranstaltninger.

Tilsynsmyndigheden har bemærket, at stigningen i rederiernes udgifter til socialsikring var en følge af Tilsynsmyndighedens beslutning nr. 172/02/KOL om at foreslå Norge passende foranstaltninger vedrørende den norske ordning for regionalt differentierede socialsikringsbidrag. Den norske stat meddelte en plan for forvaltningen af overgangen til socialsikringsbidrag, som ikke er differentierede. Denne plan blev godkendt af Tilsynsmyndigheden den 12. november 2003 og betød, at Hurtigruten-rederiernes udgifter til socialsikring steg i 2004 i forhold til det beløb, der var gældende ved forhandlingerne om Hurtigruten-aftalen. Det er således tydeligt, at de ekstraomkostninger, Hurtigruten-rederierne har haft til socialsikring i 2004, ikke var omfattet af Hurtigruten-aftalen, dvs. at den kompensation, der blev udbetalt på grundlag af Hurtigruten-aftalen, ikke dækkede ekstraomkostningerne. Overførslen af ekstra midler i 2004 ville kun kompensere Hurtigruten-rederierne for den del af de øgede socialsikringsbidrag, som der ikke allerede var givet kompensation under ordningen med en treårig overgangsperiode. Den kompensation, der blev givet for stigningen i udgifter til socialsikring for 2004 på grundlag af søtransportretningslinjerne, medførte således ikke overkompensation.

På baggrund af ovenstående kan Tilsynsmyndigheden konkludere, at den kompensation, Hurtigruten-rederierne har fået for ekstra udgifter til socialsikring i 2004, er forenelig med artikel 61, stk. 3, litra c), i EØS-aftalen sammenholdt med søtransportretningslinjerne.

5. Konklusion

I lyset af ovenstående konkluderer Tilsynsmyndigheden, at den kompensation på 7,352 mio. NOK (ca. 900 000 EUR), som Hurtigruten-rederierne har fået, er forenelig med artikel 61, stk. 3, litra c), i EØS-aftalen.

Tilsynsmyndigheden beklager dog, at de norske myndigheder ikke har overholdt deres pligt til at anmelde foranstaltningen og først iværksætte den efter Tilsynsmyndighedens godkendelse, jf. artikel 1, stk. 3, i del I i protokol 3 til tilsyns- og domstolsaftalen —

VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

Tilsynsmyndigheden anser kompensationen på 7,352 mio. NOK til Hurtigruten-rederierne for at udgøre statsstøtte i henhold artikel 61, stk. 1, i EØS-aftalen. Støtten blev ydet i strid med procedurekravene i artikel 1, stk. 3, i del I i protokol 3 til tilsyns- og domstolsaftalen. Støtten er forenelig med artikel 61, stk. 3, litra c), i EØS-aftalen sammenholdt med søtransportretningslinjerne.

Artikel 2

Denne beslutning er rettet til Kongeriget Norge.

Artikel 3

Denne beslutning er autentisk på engelsk.

Udfærdiget i Bruxelles, den 12. december 2007. På EFTA-Tilsynsmyndighedens vegne Kristján A. STEFÁNSSON Medlem af Kollegiet Kurt JÄGER Medlem af Kollegiet

(1) I det følgende benævnt »Tilsynsmyndigheden«.

(2) I det følgende benævnt »EØS-aftalen«.

(3) I det følgende benævnt »tilsyns- og domstolsaftalen«.

(4) Retningslinjer for anvendelse og fortolkning af artikel 61 og 62 i EØS-aftalen og artikel 1 i protokol 3 til tilsyns- og domstolsaftalen, vedtaget og udstedt af EFTA-Tilsynsmyndigheden den 19. januar 1994, offentliggjort i EFT L 231 af 3.9.1994, s. 1, og i EØS-tillæg nr. 32 af 3.9.1994. Disse retningslinjer blev senest ændret den 3. maj 2007. I det følgende benævnt »retningslinjerne for statsstøtte«.

(5) Myndighedens beslutninger findes på http://www.eftasurv.int/

(6) EUT C 314 af 21.12.2006, s. 115, og EØS-tillæg nr. 63/2006, s. 33.

(7) I det følgende benævnt »Hurtigruten-rederierne«.

(8) Se fodnote 6.

(9) I det følgende benævnt »Hurtigruten-aftalen«.

(10) Beslutning nr. 417/01/KOL, i det følgende benævnt »2001-beslutningen«.

(11) Beslutning nr. 172/02/KOL.

(12) Beslutning nr. 218/03/KOL. Overgangsperioden gjaldt ikke de mest nordligt liggende egne af Norge (zone 5 i socialsikringsafgiftssystemet), idet EFTA-staterne ved beslutning nr. 2/2003/SU af 1. juli 2003 besluttede, at de regionalt differentierede socialsikringsbidrag i dette område var forenelige med EØS-aftalen på grund af de særlige omstændigheder i dette område.

(13) Bemærkninger til pos. 70 lyder som følger: »Av budsjettforslaget på 200,8 mill. kr for 2004, er 192,3 mill. kr direkte relatert til den gjeldende avtalen med hurtigruterederiene. Restbeløpet på 8,5 mill. kr er knyttet til ev. kompensasjon som følge av endringer i ordningen med differensiert arbeidsgiveravgift. Endelig kompensasjonsbeløp vil bli bestemt når forhandlingene mellom hurtigruteselskapene og departementet er avsluttet.« (Uofficiel oversættelse: Af budgetforslaget på 200,8 mio. NOK for 2004 vedrører 192,3 mio. NOK direkte den eksisterende aftale med Hurtigruten-rederierne. De resterende 8,5 mio. NOK vedrører en eventuel kompensation som følge af ændringer af ordningen for differentierede socialsikringsbidrag. Den endelige kompensation fastsættes efter forhandlinger mellem Hurtigruten-rederierne og ministeriet.)

(14) Uofficiel oversættelse, jf. fodnote 13.

(15) Ved »ro-ro-færger« forstås »et søgående passagerskib, der er indrettet således, at køretøjer eller tog kan køres direkte om bord og fra borde, og som kan medtage flere end 12 passagerer«, jf. fodnote 22 i retningslinjerne, som henviser til Rådets direktiv 1999/35/EF af 29. april 1999 om en ordning med obligatoriske syn med henblik på sikker drift af ro-ro-færger og højhastighedspassagerfartøjer (EFT L 138 af 1.6.1999, s. 1), som indarbejdet i punkt 56 ca) i bilag XIII til EØS-aftalen.

(16) Uofficiel oversættelse, jf. fodnote 13.