Meddelelse om samarbejdet mellem de nationale domstole og EFTA-Tilsynsmyndigheden om anvendelse af EØS-aftalens artikel 53 og 54 (95/C 112/07)

A. Denne meddelelse er udarbejdet i medfør af bestemmelserne i aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS-aftalen) og aftalen mellem EFTA-staterne om oprettelse af en tilsynsmyndighed og en domstol (tilsyns- og domstolsaftalen).

B. Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber offentliggjorde den 13. februar 1993 en meddelelse om samarbejdet mellem Kommissionen og de nationale domstole om anvendelse af EF-traktatens artikel 85 og 86 (EFT nr. C 39 af 13. 2. 1993, s. 6). Denne forskrift, som ikke er bindende, indeholder de principper og regler, som Kommissionen følger på konkurrenceområdet. I meddelelsen redegøres der endvidere for, hvordan Kommissionen agter at samarbejde med de nationale domstole.

C. Det er EFTA-Tilsynsmyndighedens opfattelse, at emnet for ovennævnte forskrift er relevant for EØS. For at opretholde lige konkurrencevilkår og sikre en ensartet anvendelse af EØS-konkurrencereglerne overalt i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde har EFTA-Tilsynsmyndigheden vedtaget denne meddelelse i medfør af de beføjelser, der er tillagt den i henhold til tilsyns- og domstolsaftalens artikel 5, stk. 2, litra b). EFTA-Tilsynsmyndigheden agter i sin anvendelse af EØS-konkurrencereglerne at følge de principper og regler, der fastsættes i denne meddelelse.

D. Formålet med meddelelsen er især at fremme et effektivt samarbejde mellem EFTA-staternes (1) nationale domstole og EFTA-Tilsynsmyndigheden. Det beskrives i meddelelsen, hvad EFTA-Tilsynsmyndigheden under stadig hensyntagen til de nationale domstoles uafhængighed agter at gøre for at bistå disse igennem et snævert samarbejde om anvendelsen af EØS-aftalens artikel 53 og 54 i individuelle sager.

I. Indledning

1. Med oprettelsen af et ensartet europæisk økonomisk samarbejdsområde med fri bevægelighed for varer, personer, tjenesteydelser og kapital får EØS-virksomhederne mulighed for at udvikle nye aktiviteter, og forbrugerne får gavn af en øget konkurrence. EFTA-Tilsynsmyndigheden finder det vigtigt at sikre, at disse fordele ikke bliver tilintetgjort af virksomheders restriktive eller lovstridige handlemåder, og mener, at målsætningerne i EØS-aftalen derfor yderligere understreger betydningen af et system, som sikrer, at konkurrencen ikke fordrejes.

2. I den daglige anvendelse af EØS-konkurrencereglerne har de nationale konkurrencemyndigheder, nationale domstole, EF-domstolene, EFTA-Domstolen, Kommissionen og EFTA-Tilsynsmyndigheden hver deres opgaver og forpligtelser i overensstemmelse med EØS-aftalen. For at konkurrencen i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde kan fungere, er det nødvendigt at sikre et effektivt samarbejde mellem disse institutioner.

3. I henhold til EF-Domstolens retspraksis kan bestemmelser i EF-traktaten have direkte virkning, i og med at de, i den udstrækning de egner sig til det, indgår i den nationale retsorden uden mellemkomst af nogen national foranstaltning (2). Sådanne bestemmelser, som f.eks. EF-forordninger (som i kraft af deres natur og funktion i EF's retskilder er umiddelbart gældende (3)) skal anvendes af de nationale domstole uden mellemkomst af en retlig foranstaltning med henblik på at gennemføre EF-forskrifterne i den nationale lovgivning.

Det er EFTA-Tilsynsmyndighedens opfattelse, at samme forhold ikke gør sig gældende for EFTA-staternes vedkommende med hensyn til EØS-lovgivning. I disse stater er den interne ikrafttræden af EØS-lovgivning underlagt de respektive forfatninger i henhold til protokol 35 til EØS-aftalen. I tilfælde af eventuel konflikt mellem gennemførte EØS-regler og andre lovbestemmelser har EFTA-staterne i henhold til denne protokol en forpligtelse til om fornødent at fastsætte en lovbestemmelse, der sikrer, at EØS-reglerne har forrang i disse tilfælde. I henhold til EFTA-Domstolen følger det af en sådan bestemmelse, at privatpersoner og økonomiske beslutningstagere i tilfælde af konflikt mellem gennemførte EØS-regler og nationale lovbestemmelser har ret til på nationalt plan at påberåbe sig og at gøre krav på alle sådanne rettigheder, som måtte kunne udledes af bestemmelser i EØS-aftalen, da sådanne er eller er gjort til en del af de respektive nationale retsordener, såfremt rettighederne er ubetingede og tilstrækkeligt præcise (4).

4. Den bistand og det samarbejde, som tilbydes de nationale domstole i EFTA-staterne i overensstemmelse med denne meddelelse, skal først og fremmest have forbindelse til enkeltsager, der behandles ved domstolene, og vil tage form af oplysninger eller svar, der videregives direkte til den pågældende domstol. For at skabe almindelige retningslinjer for såvel erhversdrivendes som nationale konkurrencemyndigheders og domstoles fortolkning af konkurrencereglerne under EØS-aftalen vil EFTA-Tilsynsmyndigheden tillige bestræbe sig på at behandle de enkelte sager under dens kompetence således, at reglernes gennemsigtighed samt offentlighedens kendskab til reglerne og deres anvendelse fremmes.

5. EFTA-Tilsynsmyndigheden kan om nødvendigt afslutte en sag ved i stedet for at træffe en formel beslutning vedrørende sagen at udarbejde en administrativ skrivelse. Sådanne administrative skrivelser vil normalt blive offentliggjort og indeholde en forklaring på, hvorfor og på hvilket grundlag den administrative skrivelse er udarbejdet.

II. Kompetence

6. EFTA-Tilsynsmyndigheden har som den administrative myndighed sammen med Kommissionen ansvar for gennemførelsen af EØS's konkurrencepolitik og skal i den forbindelse varetage den almene interesse. De nationale domstoles opgave består derimod i at tilgodese borgernes subjektive rettigheder i deres indbyrdes relationer.

7. Til varetagelse af disse forskellige opgaver har de nationale domstole og EFTA-Tilsynsmyndigheden parallel kompetence til at anvende EØS-aftalens artikel 53, stk. 1, og artikel 54. For EFTA-Tilsynsmyndighedens vedkommende har kompetencen hjemmel i EØS-aftalens artikel 55 og de bestemmelser, der er fastlagt i protokol 4 til tilsyns- og domstolsaftalen. For de nationale domstoles vedkommende følger kompetencen af, at EØS-aftalens artikel 53, stk. 1, og artikel 54 er blevet integreret i de respektive EFTA-staters interne retsorden, hvilket efter EFTA-Tilsynsmyndighedens opfattelse opfylder de implicitte kriterier i protokol 35 til EØS-aftalen om ubetingethed og tilstrækkelig præcision (5).

8. De nationale domstole har således kompetence til i overensstemmelse med gældende national retspleje at håndhæve konkurrencereglerne til gavn for borgerne. Desuden kan de i henhold til artikel 53, stk. 2, i overensstemmelse med gældende national retspleje afgøre, hvilke civilretlige virkninger forbuddet i artikel 53 skal have (6).

9. Derimod har EFTA-Tilsynsmyndigheden og Kommissionen i medfør af artikel 9 i kapitel II i protokol 4 til tilsyns- og domstolsaftalen og artikel 9 i forordning nr. 17 (7) hver især enekompetence med hensyn til på de betingelser, der er fastlagt i EØS-aftalens artikel 56, at fritage visse former for aftaler, vedtagelser eller samordnet praksis fra dette forbud. Den kompetente tilsynsmyndighed kan i medfør af artikel 56 udøve denne kompetence ved at træffe en beslutning om fritagelse af en konkret aftale i den enkelte sag. Hertil kommer, at EØS-aftalen indeholder retsakter, som svarer til EF's gruppefritagelsesforordninger for bestemte typer aftaler, vedtagelser eller samordnet praksis.

10. De nationale domstole har således ikke kompetence til at anvende artikel 53, stk. 3, men de kan håndhæve de af EØS-aftalens retsakter, som omhandler gruppefritagelse i henhold til denne bestemmelse. Bestemmelser indeholdt i sådanne retsakter er blevet gjort til en del af EFTA-staternes interne retsorden, hvilket efter EFTA-Tilsynsmyndighedens opfattelse opfylder de implicitte kriterier i protokol 35 til EØS-aftalen om ubetingethed og tilstrækkelig præcision (8). De nationale domstole kan ligeledes i overensstemmelse med gældende national retspleje anvende de individuelle fritagelsesbeslutninger, som EFTA-Tilsynsmyndigheden eller Kommissionen vedtager i henhold til artikel 53, stk. 3, samt en individuel fritagelsesbeslutning vedtaget af Kommissionen i henhold til EF-traktatens artikel 85, stk. 3, forud for EØS-aftalens ikrafttræden (9).

11. EFTA-Tilsynsmyndighedens og de nationale domstoles beføjelser er ikke alene forskellige med hensyn til deres formål og indhold, men også med hensyn til den måde, hvorpå kompetencen udøves. EFTA-Tilsynsmyndigheden udøver sin kompetence efter procedurereglerne i kapitel II i protokol 4 til tilsyns- og domstolsaftalen, medens de nationale domstole i deres kompetenceudøvelse skal følge reglerne i den nationale retspleje.

12. Med hensyn til hvilke procedurer og retsmidler, der for EF-medlemsstaternes nationale domstoles vedkommende kan bringes i anvendelse til at håndhæve den direkte gældende EF-ret, har EF-Domstolen fastlagt følgende principper:

»Der er ganske vist ved traktaten skabt muligheder for direkte søgsmål, som private i påkommende tilfælde kan rejse for Domstolen, men det har ikke været meningen at skabe andre søgsmålsmuligheder ved de nationale domstole med henblik på gennemførelsen af fællesskabsretten end dem, som findes i national ret. Derimod må enhver søgsmålstype, som findes i national ret, kunne anvendes til sikring af overholdelsen af de fællesskabsregler, som har direkte virkning, under de samme formalitetsbetingelser og efter de samme regler for sagens videre behandling, som gælder, når der er tale om at sikre overholdelsen af national ret« (10).

13. EFTA-Tilsynsmyndigheden finder, at disse principper også gælder ved overtrædelser af EØS's konkurrenceret. Enkeltpersoner og virksomheder har således adgang til alle de retsmidler, der er hjemlet i deres nationale lovgivning, på samme vilkår, som hvis der var tale om en tilsvarende overtrædelse af national ret. Denne ligebehandling gælder ikke blot for så vidt angår den endelige konstatering af, at konkurrencereglerne er overtrådt, men også for alle de retsmidler, der kan bringes i anvendelse til at sikre en effektiv retsbeskyttelse. EFTA-Tilsynsmyndigheden finder, at de nationale domstole bør træffe foreløbige forholdsregler, udstede påbud om, at overtrædelser af EØS-konkurrencereglerne omgående skal bringes til ophør, og tilkende erstatning for den lidte skade som følge af overtrædelsen, når disse retsmidler kan bringes i anvendelse i sager anlagt efter tilsvarende national lovgivning.

14. EFTA-Tilsynsmyndigheden finder, at der ud fra EØS-retten ikke er noget til hinder for samtidig at anvende den nationale konkurrenceret, forudsat at dette ikke påvirker den effektive og ensartede virkning af EØS-konkurrencereglerne og gennemførelsesbestemmelserne hertil (11). De konflikter, der eventuelt kan opstå ved samtidig anvendelse af national konkurrenceret og EØS-konkurrenceret, må i henhold til EØS-aftalen løses ved EØS-rettens forrang. Formålet med dette princip er at undgå, at der træffes foranstaltninger, der kan modvirke den effektive virkning af bestemmelserne i EØS-aftalen.

III. Nationale domstoles anvendelse af artikel 53 og 54 i EØS-aftalen

15. Der kan være tale om flere forskellige typer sager, hvor en national domstol skal tage stilling til, om artikel 53 og 54 i EØS-aftalen finder anvendelse. I civile søgsmål vil der hyppigt enten være tale om aftaleretlige sager eller om erstatningssager. I førstnævnte tilfælde vil sagsøgte normalt især påberåbe sig artikel 53, stk. 2, over for de aftalebestemmelser, sagsøgeren kræver overholdt. I det andet tilfælde vil der normalt være tale om, at domstolen ud fra artikel 53 og 54 skal tage stilling til, om den adfærd, for hvilken der kræves erstatning, er ulovlig.

16. I kraft af at artikel 53, stk. 1, og artikel 54 er blevet gjort til en del af EFTA-staternes interne retsorden, hvilket efter EFTA-Tilsynsmyndighedens opfattelse opfylder de implicitte kriterier i protokol 35 til EØS-aftalen om ubetingethed og tilstrækkelig præcision, har de nationale domstole tilstrækkelig kompetence til at træffe afgørelse i sådanne sager (12). Men ved udøvelsen af denne kompetence er de nødt til også at tage hensyn til EFTA-Tilsynsmyndighedens og Kommissionens kompetence, således at de ikke kommer til at træffe afgørelser, der er i strid med dem, EFTA-Tilsynsmyndigheden eller Kommissionen, alt efter hvilken af myndighederne, der i henhold til EØS-aftalens artikel 56 er kompetent til at træffe afgørelse om en individuel sag, har truffet eller agter at træffe efter artikel 53, stk. 1, eller artikel 54 eller eventuelt artikel 53, stk. 3 (13). Hertil kommer, at de nationale domstole skal respektere en beslutning vedtaget af Kommissionen i henhold til artikel 85, stk. 3, i EF-traktaten forud for EØS-aftalens ikrafttræden (14).

17. I sin retspraksis vedrørende EF-konkurrencereglerne har EF-Domstolen opstillet en række principper for, hvordan man kan undgå sådanne indbyrdes modstridende afgørelser (15). EFTA-Tilsynsmyndigheden mener, at de nationale domstole kan følge disse principper på følgende vis:

1. Anvendelse af artikel 53, stk. 1 og 2, og artikel 54

18. De nationale domstole skal tage stilling til, om de omtvistede aftaler, vedtagelser eller samordnet praksis er ramt af forbuddet i artikel 53, stk. 1, eller artikel 54. Før de tager stilling hertil, bør de nationale domstole undersøge, om der allerede foreligger en beslutning, en udtalelse eller en anden stillingtagen til disse aftaler, vedtagelser eller samordnet praksis fra en administrativ myndigheds side, specielt fra EFTA-Tilsynsmyndighedens eller Kommissionens side. En sådan stillingtagen er ikke formelt bindende for de nationale domstole, men udgør vigtige elementer i deres afgørelse. I den forbindelse bør det nævnes, at de sager, der behandles af EFTA-Tilsynsmyndigheden eller Kommissionen, ikke altid afgøres ved formel beslutning, idet sagerne også afgøres ved administrative skrivelser. Den type skrivelser er ganske vist ikke bindende for de nationale domstole, men en stillingtagen indeholdt i en sådan skrivelse udgør en faktisk omstændighed, de kan tage med i betragtning ved deres undersøgelse af, om de anfægtede aftaler eller handlemåder er forenelige med artikel 53 (16).

19. Selv hvor EFTA-Tilsynsmyndigheden eller Kommissionen ikke har taget stilling til den konkrete aftale, vedtagelse eller praksis, vil de nationale domstole dog altid kunne henholde sig til EFTA-Domstolens og EF-Domstolens retspraksis og til EFTA-Tilsynsmyndighedens og Kommissionens administrative praksis samt Domstolens og Kommissionens retspraksis og afgørelser med hensyn til fortolkningen af den tilsvarende EF-forskrift. De nationale domstole er forpligtet til i deres anvendelse af bestemmelserne i EØS-aftalen, for så vidt disse i al væsentlighed er identiske med de tilsvarende EF-forskrifter, at fortolke bestemmelserne i overensstemmelse med de relevante afgørelser truffet af Domstolen forud for undertegnelsen af EØS-aftalen (17). De nationale domstole kan ligeledes finde vejledning i de generelle meddelelser, hvori EFTA-Tilsynsmyndigheden har defineret en række former for aftaler, der ikke er ramt af forbuddet i artikel 53, stk. 1 (18).

20. På grundlag heraf vil de nationale domstole normalt kunne tage stilling til, om en adfærd, der er indbragt for dem, er forenelig med artikel 53, stk. 1, og artikel 54. Men hvis EFTA-Tilsynsmyndigheden eller Kommissionen har indledt procedure i samme sag, kan de vente med at træffe afgørelse, indtil myndigheden har færdigbehandlet sagen, hvis de skønner det nødvendigt af hensyn til retssikkerheden (19). Afgørelsen kan også udsættes, hvis de nationale domstole ønsker at rette spørgsmål til EFTA-Tilsynsmyndigheden i overensstemmelse med de retningslinjer, der er anført i Del IV i denne meddelelse. Og endelig kan de nationale domstole under alle omstændigheder udsætte behandlingen med henblik på at anmode EFTA-Domstolen om at afgive en rådgivende udtalelse i overensstemmelse med tilsyns- og domstolsaftalens artikel 34.

21. Men hvis en national domstol beslutter sig til at træffe afgørelse i sagen og når frem til den konklusion, at betingelserne for anvendelse af artikel 53, stk. 1, eller artikel 54 ikke er opfyldt, skal den pådømme sagen på dette grundlag, også selv om den pågældende aftale, vedtagelse eller samordnede praksis er blevet anmeldt til EFTA-Tilsynsmyndigheden. Fremgår det derimod, at den pågældende adfærd er omfattet af artikel 53, stk. 1, eller artikel 54, skal de nationale domstole fastslå, at den er i strid med artikel 53, stk. 1, eller artikel 54 og træffe passende foranstaltninger, bl.a. med hensyn til de virkninger, der i henhold til gældende civilret tillægges overtrædelser af legale forbud.

2. Anvendelse af artikel 53, stk. 3

22. Hvis en national domstol har fastslået, at en aftale, vedtagelse eller samordnet praksis er ramt af forbuddet i artikel 53, stk. 1, skal den undersøge, om aftalen kan være omfattet af en fritagelse efter artikel 53, stk. 3. Der må her sondres mellem forskellige situationer.

23. Har EFTA-Tilsynsmyndigheden eller Kommissionen truffet beslutning om fritagelse, er den nationale domstol bundet af denne beslutning og andre beslutninger om fritagelse, som Kommissionen har truffet efter artikel 85, stk. 3, i EF-traktaten forud for EØS-aftalens ikrafttræden (20). Den skal derfor anse den pågældende aftale, vedtagelse eller samordnede praksis som forenelig med EØS-retten og anerkende dens civilretlige virkninger. I den forbindelse bør også nævnes administrative skrivelser, hvorved EFTA-Tilsynsmyndigheden eller Kommissionens tjenestegrene har erklæret betingelserne i artikel 53, stk. 3, opfyldt. EFTA-Tilsynsmyndigheden finder, at de nationale domstole kan tage disse skrivelser i betragtning som en faktisk omstændighed.

24. Aftaler, vedtagelser og samordnet praksis, der falder inden for anvendelsesområdet for en retsakt, der svarer til en EF-gruppefritagelsesforordning, som nævnt i bilag XIV til EØS-aftalen, er uden videre fritaget fra forbuddet i artikel 53, stk. 1 (21).

25. Er en aftale, vedtagelse eller samordnet praksis ikke omfattet af en retsakt, der svarer til en gruppefritagelsesforordning, og foreligger der hverken nogen individuel beslutning om fritagelse eller administrativ skrivelse om den, bør den efter EFTA-Tilsynsmyndighedens mening behandles på følgende måde:

26. Den nationale domstol må først undersøge, om de formelle betingelser for fritagelse er opfyldt, bl.a. om aftalen, vedtagelsen eller den samordnede praksis er korrekt anmeldt til EFTA-Tilsynsmyndigheden efter artikel 4, stk. 1, i henholdsvis kapitel II i protokol 4 til tilsyns- og domstolsaftalen og forordning nr. 17 (22). Er den ikke blevet anmeldt, kan den - medmindre betingelserne i artikel 4, stk. 2, i henholdsvis kapitel II i protokol 4 til tilsyns- og domstolsaftalen og forordning nr. 17 er opfyldt - ikke fritages efter artikel 53, stk. 3, og den nationale domstol kan derfor erklære aftalen, vedtagelsen eller den samordnede praksis ugyldig efter artikel 53, stk. 2.

27. Er aftalen, vedtagelsen eller den samordnede praksis behørigt anmeldt til EFTA-Tilsynsmyndigheden eller Kommissionen, må den nationale domstol vurdere sandsynligheden for, at der vil blive indrømmet fritagelse, ud fra de kriterier, der er blevet opstillet i EFTA-Domstolens, EF-Domstolens og Førsteinstansrettens retspraksis, i de af EFTA-Tilsynsmyndigheden og Kommissionen hidtil vedtagne beslutninger, i de retsakter, der er omhandlet i bilag XIV til EØS-aftalen, og som svarer til EF-gruppefritagelsesforordningerne, samt i EF-Domstolens, Førsteinstansrettens og Kommissionens hidtidige retspraksis og beslutninger i henhold til artikel 85, stk. 3, i EF-traktaten.

28. Hvis den nationale domstol når frem til den konklusion, at der ikke vil blive indrømmet individuel fritagelse for den anfægtede aftale, vedtagelse eller samordnede praksis, skal den træffe de fornødne foranstaltninger efter artikel 53, stk. 1 og 2. Anser den derimod en fritagelse for mulig, stiller den i overensstemmelse med gældende national retspleje sagen i bero, indtil den kompetente tilsynsmyndighed har truffet afgørelse. Stiller den nationale domstol sagen i bero, kan den imidlertid godt med hjemmel i national ret træffe de foreløbige forholdsregler, som den skønner nødvendige.

29. Disse principper gælder imidlertid ikke for aftaler, vedtagelser og samordnet praksis, der bestod, før EØS-aftalen trådte i kraft, og som er blevet behørigt anmeldt til EFTA-Tilsynsmyndigheden eller Kommissionen inden for seks måneder før aftalens ikrafttræden. EF-Domstolen har afsagt kendelse om, at så længe Kommissionen eller nationale myndigheder ikke har truffet afgørelse om forbud eller henlagt sagen ved fremsendelse til de berørte parter af en administrativ skrivelse, bør de nationale domstole betragte de pågældende aftaler, vedtagelser eller samordnet praksis, som bestod forud for ikrafttrædelsen af forordning nr. 17, som gyldige (23). EFTA-Tilsynsmyndigheden mener, at et tilsvarende princip om foreløbig gyldighed for så vidt angår EØS-konkurrencereglerne kan gælde for ovennævnte kategori af aftaler, vedtagelser og samordnet praksis.

30. EFTA-Tilsynsmyndigheden erkender, at de ovennævnte principper for nationale domstoles anvendelse af artikel 53 og 54 er ret komplicerede og desuden heller ikke altid udtømmende nok til at sætte dem i stand til at udøve deres funktion korrekt. Det gælder bl.a., når den konkrete anvendelse af artikel 53, stk. 1, og artikel 54 rejser juridiske eller økonomiske problemer, når den kompetente tilsynsmyndighed har indledt procedure i samme sag, eller når der er tale om en aftale, vedtagelse eller samordnet praksis, som måske vil kunne fritages individuelt efter artikel 53, stk. 3. I disse tilfælde har de nationale domstole mulighed for at anmode EFTA-Domstolen om en rådgivende udtalelse, jf. artikel 34 i tilsyns- og domstolsaftalen. De kan også anmode EFTA-Tilsynsmyndigheden om bistand efter de nedenfor anførte retningslinjer.

IV. Samarbejde mellem de nationale domstole og EFTA-Tilsynsmyndigheden

31. EØS-aftalens artikel 3, som er baseret på og i vid udstrækning gengiver indholdet i EF-traktatens artikel 5, forpligter de kontraherende parter til at træffe alle hensigtsmæssige foranstaltninger til at sikre opfyldelsen af de forpligtelser, som følger af EØS-aftalen, og til at fremme samarbejdet inden for rammerne af aftalen.

EF-Domstolen har udtalt, at Kommissionen i henhold til EF-traktatens artikel 5 har pligt til at samarbejde loyalt med de retsinstanser i medlemsstaterne, der har til opgave at påse, at EF-retten anvendes og overholdes i det nationale retssystem (24). EFTA-Tilsynsmyndigheden mener i medfør af den tilsvarende artikel 3 i EØS-aftalen og artikel 2 i tilsyns- og domstolsaftalen at have en lignende forpligtelse til at samarbejde loyalt med de nationale domstole i EFTA-staterne. Den mener endvidere, at et sådant samarbejde kan være en betydelig faktor med hensyn til at sikre en effektiv og konsekvent anvendelse af EØS-konkurrencereglerne. På denne baggrund foreslår EFTA-Tilsynsmyndigheden at samarbejde med de nationale domstole i EFTA-staterne på følgende måde:

32. EFTA-Domstolens, EF-Domstolens og Førsteinstansrettens retspraksis, EFTA-Tilsynsmyndighedens og Kommissionens beslutninger i henhold til såvel EØS-aftalens artikel 53 og 54 som (i givet fald) EF-traktatens tilsvarende artikel 85 og 86, retsakter, som svarer til EF-gruppefritagelsesforordningerne, og de generelle meddelelser, som offentliggøres af EFTA-Tilsynsmyndigheden, udgør alle retskilder eller vejledning, som kan hjælpe de nationale domstole i deres behandling af individuelle sager.

33. Er sådanne kilder ikke tilstrækkelige, kan de nationale domstole inden for rammerne af deres nationale retsplejeregler anmode EFTA-Tilsynsmyndigheden om følgende oplysninger.

34. Først og fremmest kan de nationale domstole anmode om proceduremæssige oplysninger, således at de kan få kendskab til, om EFTA-Tilsynsmyndigheden har en bestemt sag til behandling, om en sag er blevet anmeldt, om EFTA-Tilsynsmyndigheden har indledt formel procedure eller allerede truffet formel beslutning eller fremsendt administrativ skrivelse. Om fornødent kan de nationale domstole også anmode EFTA-Tilsynsmyndigheden om at udtale sig om, hvornår den regner med at indrømme eller nægte individuel fritagelse af anmeldte aftaler eller anmeldt praksis, således at de får bedre mulighed for at afgøre, om de skal udsætte sagen eller træffe foreløbige forholdsregler (25). EFTA-Tilsynsmyndigheden vil for sit vedkommende bestræbe sig på at prioritere behandlingen af sager, som er blevet indbragt for og udsat af en national domstol, navnlig når det har betydning for udfaldet af en civil tvist.

35. Dernæst kan de nationale domstole, hvis de har særlige vanskeligheder med anvendelsen af artikel 53, stk. 1, og artikel 54, anmode EFTA-Tilsynsmyndigheden om juridiske oplysninger af generel karakter. I sine svar tager EFTA-Tilsynsmyndigheden ikke stilling til, hvilken afgørelse der bør træffes i sagen. Endvidere kan de nationale domstole, når de er i tvivl om, hvorvidt en omtvistet aftale, vedtagelse eller samordnet praksis kan fritages individuelt, anmode EFTA-Tilsynsmyndigheden om en foreløbig udtalelse herom.

36. EFTA-Tilsynsmyndighedens svar er ikke bindende for de nationale domstole, der har anmodet om dem. I sine besvarelser præciserer EFTA-Tilsynsmyndigheden, at dens stillingtagen ikke er endelig, samt at de nationale domstoles ret til at forelægge sagen for EFTA-Domstolen med henblik på en rådgivende udtalelse i overensstemmelse med artikel 34 i tilsyns- og domstolsaftalen på ingen måde berøres heraf.

37. Endelig kan de nationale domstole også anmode EFTA-Tilsynsmyndigheden om faktuelle oplysninger, såsom statistikker, markedsundersøgelser og økonomiske analyser. EFTA-Tilsynsmyndigheden vil inden for de nedenfor angivne rammer bestræbe sig på at give disse oplysninger eller oplyse, hvor de kan fremskaffes.

38. Ud fra hensynet til en god retshåndhævelse bør EFTA-Tilsynsmyndigheden hurtigt kunne efterkomme anmodninger om oplysninger af juridisk eller faktuel karakter. Men det kan den kun, når en række betingelser er opfyldt. For det første må den naturligvis råde over de ønskede oplysninger. For det andet kan den kun videregive dem i det omfang, hvor det er tilladt i overensstemmelse med de almindelige forvaltningsretlige principper.

39. Ifølge tilsyns- og domstolsaftalens artikel 14, sammenholdt med artikel 20 i kapitel II i protokol 4 for så vidt angår konkurrencereglerne, må EFTA-Tilsynsmyndigheden ikke videregive fortrolige oplysninger. Desuden gælder den forpligtelse til loyalt samarbejde, der følger af EØS-aftalens artikel 3 og tilsyns- og domstolsaftalens artikel 2, i forholdet mellem de nationale domstole og EFTA-Tilsynsmyndigheden, og kan ikke berøre parternes stilling i en sag, der verserer for disse domstole. EFTA-Tilsynsmyndigheden må respektere den retslige neutralitet og objektivitet. Den kan derfor inden for rammerne af de samarbejdsprocedurer, der er beskrevet i nærværende meddelelse, kun efterkomme anmodninger om oplysninger, der er fremsat af en national domstol, enten direkte eller indirekte via sagens parter, når de af domstolen er blevet pålagt at give visse oplysninger.

V. Afsluttende bemærkninger

40. Denne meddelelse omfatter ikke konkurrencereglerne inden for transportsektoren. Den omhandler heller ikke konkurrencereglerne for kul og stål som fastlagt i protokol 25 til EØS-aftalen.

41. Denne meddelelse er af rent vejledende karakter og berører på ingen måde enkeltpersoners og virksomheders rettigheder i hendhold til EØS-aftalen.

42. EF-Domstolens og EFTA-Domstolens fortolkninger af EØS-aftalens bestemmelser berøres ikke af denne meddelelse.

(1) I denne meddelelse forstås ved EFTA-stater de EFTA-stater, for hvilke EØS-aftalen er trådt i kraft.

(2) Jf. f.eks. Van Gend en Loos mod Nederlandse administratie der belastingen, sag 26/62, Sml. 1963, s. 1; Firma Molkerei-Zentrale Westfalen/Lippe GmbH mod Hauptzollamt Paderborn, sag 28/67, Sml. 1968, s. 143.

(3) Jf. f.eks. Politi mod Ministry for Finance of the Italian Republic, sag 43/71, Sml. 1971, s. 1039.

(4) Jf. sag E-1/94, dom af 16. december 1994, nr. 77 (endnu ikke offentliggjort).

(5) Se ovenfor under nr. 3.

(6) Jf. EF-Domstolens domme i LTM mod MBU, sag 56/65, Sml. 1966, s. 337; Brasserie De Haecht mod Wilkin-Janssen, sag 48/72, Sml. 1973, s. 77; Ciments et Bétons mod Kerpen et Kerpen, sag 319/82, Sml. 1983, s. 4173, vedrørende den tilsvarende bestemmelse i EF-traktatens artikel 85. Det er i EØS-aftalens artikel 6 fastlagt, at med forbehold af fremtidig udvikling i retspraksis fortolkes bestemmelserne i denne aftale i det omfang, de indholdsmæssigt er identiske med tilsvarende regler i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab og traktaten om oprettelse af Det Europæiske Kul- og Stålfællesskab samt retsakter udstedt i medfør af disse to traktater, ved deres gennemførelse og anvendelse i overensstemmelse med de relevante afgørelser, der er truffet af De Europæiske Fællesskabers Domstol forud for tidspunktet for undertegnelsen af EØS-aftalen.

(7) Rådets forordning nr. 17 af 6. februar 1962: første forordning om anvendelse af bestemmelserne i traktatens artikel 85 og 86 (EFT nr. 13 af 21. 2. 1962, s. 204/62).

(8) Se ovenfor under nr. 3.

(9) Det er i artikel 13 i protokol 21 til EØS-aftalen fastlagt, at aftaler, vedtagelser og samordnet praksis, som inden aftalens ikrafttræden er omfattet af en individuel fritagelse i henhold til artikel 85, stk. 3, i EF-traktaten, fortsat er fritaget for så vidt angår aftalens bestemmelser, indtil fritagelsen udløber i henhold til beslutningen om fritagelse, eller indtil Kommissionen træffer anden beslutning, alt efter hvilket tidspunkt der kommer først.

(10) Rewe mod Hauptzollamt Kiel, sag 158/80, Sml. 1981, s. 1805, nr. 44; se også Rewe mod Landwirtschaftskammer Saarland, sag 33/76, Sml. 1976, s. 1989; Harz mod Deutsche Tradax, sag 79/83, Sml. 1984, s. 1921; Det italienske finansministerium mod San Giorgio, sag 199/82, Sml. 1983, s. 3595.

(11) Jf. EF-Domstolens domme i Walt Wilhelm m.fl. mod Bundeskartellamt, sag 14/68, Sml. 1969, s. 1; Procureur de la République mod Giry et Guerlain, sag 253/78 og 1-3/79, Sml. 1980, s. 2327.

(12) Se ovenfor under nr. 3.

(13) Jf. EF-Domstolens dom i Delimitis mod Henninger Bräu, sag C-234/89, Sml. 1991, s. I-935, nr. 47.

(14) Jf. artikel 13 i protokol 21 til EØS-aftalen.

(15) Brasserie de Haecht mod Wilkin-Janssen, sag 48/72, Sml. 1973, s. 77; BRT mod SABAM, sag 127/73, Sml. 1974, s. 51; Delimitis mod Henninger Bräu, sag C-234/89, Sml. 1991, s. I-935.

(16) Jf. EF-Domstolens dom i Lancôme mod Etos, sag 99/79, Sml. 1980, s. 2511, nr. 11.

(17) EØS-aftalens artikel 6. Datoen for aftalens undertegnelse var den 2. maj 1992.

(18) Jf. meddelelserne fra EFTA-Tilsynsmyndigheden om:

- aftaler med handelsrepræsentanter om enerepræsentation (EFT nr. L 153 af 18. 6. 1994, s. 23)

- aftaler, vedtagelser og samordnet praksis angående samarbejde mellem virksomheder (EFT nr. L 153 af 18. 6. 1994, s. 25)

- bedømmelse af underleveranceaftaler (EFT nr. L 153 af 18. 6. 1994, s. 30)

- aftaler af ringe betydning (EFT nr. L 153 af 18. 6. 1994, s. 32).

(19) Jf. EF-Domstolens dom i BRT mod SABAM, sag 127/73, Sml. 1974, s. 51, nr. 21. EFTA-Tilsynsmyndighedens og Kommissionens procedurer indledes ved en myndighedsakt. En simpel bekræftelse af modtagelsen af en anmodning kan ikke anses for en sådan myndighedsakt; Brasserie de Haecht mod Wilkin-Janssen, sag 48/72, Sml. 1973, s. 77, nr. 16 og 17.

(20) Jf. artikel 13 i protokol 21 til EØS-aftalen.

(21) En liste over de relevante retsakter samt de officielle meddelelser herom, som EFTA-Tilsynsmyndigheden har vedtaget, findes i bilaget til nærværende meddelelse.

(22) Det skal bemærkes, at det ikke har betydning, om aftalen, vedtagelsen eller den samordnede praksis er blevet anmeldt til den tilsynsmyndighed, der i henhold til artikel 56 er kompetent til at træffe afgørelse om sagen. Jf. artikel 10 i protokol 23 til EØS-aftalen.

(23) Brasserie de Haecht mod Wilkin-Janssen, sag 48/72, Sml. 1973, s. 77; De Bloos mod Bouyer, sag 59/77, Sml. 1979, s. 2359; Lancôme mod Etos, sag 99/79, Sml. 1980, s. 2511.

(24) Zwartveld, sag C-2/88 Imm., Sml. 1990, s. I-3365, nr. 8; Delimitis mod Henninger Bräu, sag C-234/89, Sml. 1991, s. I-935, nr. 53.

(25) Se ovenfor under nr. 20 og 28.

BILAG

RETSAKTER SVARENDE TIL EF-GRUPPEFRITAGELSESFORORDNINGER SOM OMHANDLET I BILAG XIV TIL EØS-AFTALEN OG EFTA-TILSYNSMYNDIGHEDENS FORKLARENDE MEDDELELSER

I. Distributionsaftaler

1. Retsakt svarende til Kommissionens forordning (EØF) nr. 1983/83 om eneforhandlingsaftaler som omhandlet i punkt 2 i bilag XIV til EØS-aftalen.

2. Retsakt svarende til Kommissionens forordning (EØF) nr. 1984/83 om eksklusive købsaftaler, som omhandlet i punkt 3 i bilag XIV til EØS-aftalen.

3. Meddelelse fra EFTA-Tilsynsmyndigheden vedrørende de i punkt 2 og 3 i bilag XIV til EØS-aftalen omhandlede retsakter (EFT nr. L 153 af 18. 6. 1994, s. 13).

4. Meddelelse fra EFTA-Tilsynsmyndigheden om ændring af meddelelsen vedrørende de retsakter, der er omhandlet i punkt 2 og 3 i bilag XIV til EØS-aftalen (EFT nr. L 186 af 21. 7. 1994, s. 69).

5. Retsakt svarende til Kommissionens forordning (EØF) nr. 123/85 om salgs- og serviceaftaler vedrørende motorkøretøjer som omhandlet i punkt 4 i bilag XIV til EØS-aftalen.

6. Meddelelse fra EFTA-Tilsynsmyndigheden vedrørende den i punkt 4 i bilag XIV til EØS-aftalen omhandlede retsakt (EFT nr. L 153 af 18. 6. 1994, s. 20).

7. Meddelelse fra EFTA-Tilsynsmyndigheden om de nærmere retningslinjer for mellemhandlervirksomhed i automobilbranchen (EFT nr. L 186 af 21. 7. 1994, s. 70).

II. Licens- og franchiseaftaler

1. Retsakt svarende til Kommissionens forordning (EØF) nr. 2349/84 om patentlicensaftaler som omhandlet i punkt 5 i bilag XIV til EØS-aftalen.

2. Retsakt svarende til Kommissionens forordning (EØF) nr. 4087/88 om franchiseaftaler som omhandlet i punkt 8 i bilag XIV til EØS-aftalen.

3. Retsakt svarende til Kommissionens forordning (EØF) nr. 556/89 om knowhow-licensaftaler som omhandlet i punkt 9 i bilag XIV til EØS-aftalen.

III. Samarbejdsaftaler

1. Retsakt svarende til Kommissionens forordning (EØF) nr. 417/85 om specialiseringsaftaler som omhandlet i punkt 6 i bilag XIV til EØS-aftalen.

2. Retsakt svarende til Kommissionens forordning (EØF) nr. 418/85 om aftaler vedrørende forskning og udvikling som omhandlet i punkt 7 i bilag XIV til EØS-aftalen.