DA Den Europæiske Unions Tidende L 79/40

EFTA-TILSYNSMYNDIGHEDENS BESLUTNING

Nr. 405/08/KOL

af 27. juni 2008

om indstilling af den formelle undersøgelsesprocedure, for så vidt angår den islandske boligfinansieringsfond (BFF)

(Island)

EFTA-TILSYNSMYNDIGHEDEN (1) HAR —

under henvisning til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (2), særlig artikel 59, stk. 2, artikel 61 til 63 og protokol 26,

under henvisning til aftalen mellem EFTA-staterne om oprettelse af en tilsynsmyndighed og en domstol (3), særlig artikel 24,

under henvisning til artikel 1, stk. 2, i del I og artikel 4, stk. 4, artikel 6, artikel 7, stk. 5 og artikel 14 i del II i protokol 3 til aftalen om tilsynsmyndigheden og domstolen (4),

under henvisning til tilsynsmyndighedens retningslinjer (5) for anvendelse og fortolkning af artikel 61 og 62 i EØS-aftalen,

under henvisning til tilsynsmyndighedens beslutning nr. 195/04/KOL om gennemførelse af de bestemmelser, der henvises til i artikel 27 i del II i protokol 3 (6),

under henvisning til EFTA-Domstolens dom i sag E-9/04 om påstand om annullering af beslutning nr. 213/04/KOL vedrørende den islandske boligfinansieringsfond (7),

under henvisning til Tilsynsrådets beslutning nr. 185/06/KOL om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, for så vidt angår den islandske boligfinansieringsfond (8),

efter at have opfordret interesserede parter til at fremsætte bemærkninger i henhold til ovennævnte bestemmelser og under hensyntagen til deres bemærkninger, og

ud fra følgende betragtninger:

I. SAGSFREMSTILLING

1. SAGSFORLØB

Ved brev af 20. november 2003 fra den islandske mission ved Den Europæiske Union, hvormed den fremsendte et brev fra det islandske finansministerium af samme dato, begge modtaget og registreret af tilsynsmyndigheden den 25. november 2003 (dok. nr. 03-8227 A, nu hændelse nr. 255584), anmeldte de islandske myndigheder i medfør af artikel 1, stk. 3, i del I i protokol nr. 3 en forhøjelse af den islandske boligfinansieringsfonds (i det følgende benævnt BFF) udlånsloft på op til 90 % af prisen på boliger.

Den 11. august 2004 vedtog tilsynsmyndigheden beslutning nr. 213/04/KOL. I denne beslutning fandt tilsynsmyndigheden, uden at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, at den islandske lovgivning om BFF indebar støtte til BFF, men at denne støtte var forenelig med statsstøttereglerne, jf. EØS-aftalens artikel 59, stk. 2.

Denne beslutning blev af den islandske bank- og værdipapirhandlerforening (»Bankers and Securities« Dealers Association of Iceland) indbragt for EFTA-Domstolen. Denne organisation er siden fusioneret med andre finans- og forsikringssammenslutninger og driver nu virksomhed under navnet Icelandic Financial Services Association (i det følgende benævnt »SFF«). EFTA-Domstolen gav i sin dom af 7. april 2006 i sag E-9/04 sagsøger medhold og annullerede tilsynsmyndighedens beslutning nr. 213/04/KOL.

Da tilsynsmyndigheden, efter at have fået forelagt alle relevante oplysninger, drog den foreløbige konklusion, at de anfægtede støtteforanstaltninger udgjorde ny støtte, vedtog den den 21. juni 2006 beslutning nr. 185/06/KOL om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, for så vidt angår BFF-systemet. tilsynsmyndigheden fremsendte denne beslutning til de islandske myndigheder ved brev dateret 21. juni 2006 (hændelse nr. 377864).

Beslutning nr. 185/06/KOL blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Officielle Tidende samt i EØS-tillægget (9). Tilsynsmyndigheden opfordrede interesserede parter til at fremsætte bemærkninger i denne sag.

Ved brev fra den islandske mission ved Den Europæiske Union dateret 20. november 2006, modtaget og registreret af tilsynsmyndigheden den 21. november 2006, modtog tilsynsmyndigheden bemærkninger fra de islandske myndigheder vedrørende beslutningen (hændelse nr. 399173).

Ved brev dateret 24. november 2006 (hændelse nr. 399801) fremsendte tilsynsmyndigheden de islandske myndigheders bemærkninger til SFF og opfordrede SFF til at fremsætte bemærkninger til anbringendet.

Tilsynsmyndigheden modtog yderligere bemærkninger fra de islandske myndigheder i et brev fra den islandske mission ved Den Europæiske Union dateret 3. januar 2007, modtaget og registreret den 4. januar 2007 (hændelse nr. 405009).

Ved brev dateret 31. januar 2007, modtaget og registreret af tilsynsmyndigheden den 2. februar 2007 (hændelse nr. 408361), besvarede SFF tilsynsmyndighedens brev dateret 24. november 2006, og dette svar blev fremsendt til de islandske myndigheder den 5. februar 2007 (hændelse nr. 408509).

Ved brev dateret 28. februar 2007, modtaget og registreret af tilsynsmyndigheden den 1. marts 2007 (hændelse nr. 411962), fremsatte SFF bemærkninger til tilsynsmyndighedens beslutning nr. 185/06/KOL. Tilsynsmyndigheden fremsendte dette anbringende til de islandske myndigheder ved brev dateret 5. marts 2007 (hændelse nr. 412290).

Ved brev fra den islandske mission ved Den Europæiske Union dateret 5. marts 2007, modtaget og registreret af tilsynsmyndigheden den 9. marts 2007 (hændelse nr. 412950), besvarede de islandske myndigheder SFF’s bemærkninger den 31. januar 2007.

Ved brev dateret 4. april 2007 (hændelse nr. 415881) udbad tilsynsmyndigheden sig uddybende forklaringer fra de islandske myndigheder.

Ved brev fra den islandske mission ved Den Europæiske Union dateret 30. april 2007, modtaget og registreret af tilsynsmyndigheden den 30. april 2007 (hændelse nr. 419451), besvarede de islandske myndigheder tilsynsmyndighedens brev dateret 5. marts 2007.

Ved brev fra den islandske mission ved Den Europæiske Union dateret 14. juni 2007, modtaget og registreret af tilsynsmyndigheden den 14. juni 2007 (hændelse nr. 425255), besvarede de islandske myndigheder tilsynsmyndighedens brev dateret 4. april 2007.

Repræsentanterne for de islandske myndigheder fremsendte ved en e-mail den 21. august 2007 yderligere oplysninger (hændelse nr. 435379).

Ved brev dateret 28. september 2007 (hændelse nr. 442805) udbad tilsynsmyndigheden sig yderligere oplysninger fra de islandske myndigheder vedrørende statsgarantier i henhold til islandsk lovgivning. Ved brev fra den islandske mission ved Den Europæiske Union dateret 24. oktober 2007, modtaget og registreret af tilsynsmyndigheden den 25. oktober 2007 (hændelse nr. 448739), besvarede de islandske myndigheder denne anmodning.

Sagen var genstand for yderligere drøftelser mellem repræsentanterne for tilsynsmyndigheden og den islandske regering på adskillige møder, hvor det seneste var »pakke«-mødet den 29. oktober 2007 i Reykjavik.

Ved e-mail dateret 27. november 2007 fremsendte SSF’s juridiske repræsentanter yderligere oplysninger vedrørende BFF-undersøgelsen (hændelse nr. 454226).

Sagen blev diskuteret med klageren på et møde den 6. marts 2008, hvorefter klageren fremsatte et yderligere anbringende dateret 28. marts 2008 (hændelse nr. 471552).

Den islandske regering fremsendte sine bemærkninger til dette sidste anbringende fra klageren ved et brev af den 15. april 2008 (hændelse nr. 473576).

2. BAGGRUND FOR DE ISLANDSKE REGLER FOR BOLIGSEKTOREN

2.1. INDLEDNING

I det følgende afsnit beskriver tilsynsmyndigheden situationen i henhold til islandsk lovgivning for boligmarkedet. Beskrivelsen omfatter lovgivningen på tidspunktet for EØS-aftalens ikrafttræden og gør rede for de lovgivningsændringer, der måtte være foretaget på et senere tidspunkt.

I afsnit 3 gives en beskrivelse af retsgrundlaget i henhold til islandsk lov for hvert af de potentielle statsstøtteelementer, der er identificeret i beslutning nr. 185/06/KOL om indledning af den formelle undersøgelsesprocedure. Den lovgivning, der var gældende på tidspunktet for EØS-aftalens ikrafttræden, samt senere lovgivningsændringer, diskuteres.

2.2. BOLIGMARKEDET

2.2.1. Indledning

I de seneste 50 år har statens fokus i forhold til det islandske boligmarked været på at fremme privatejede boliger. I 1955 blev grunden lagt til systematisk støtte fra det offentlige, både hvad angår boligpolitikken og tilvejebringelsen af lån til private ejerboliger. Statens boligstyrelse (Húsnæðisstofnun ríkisins) blev oprettet ved lov nr. 51/1980 og stillede bl.a. lån til rådighed på favorable vilkår til private boligkøbere.

I 1986 undergik ordningen for boliglån visse ændringer, der bl.a. betød, at pensionsfonde stillede delvis finansiering til rådighed for ordningen. De islandske banker ydede ikke i almindelighed private boliglån. Eftersom statens boligstyrelse udstedte lån under markedsrenten, var resultatet en kraftig stigning i efterspørgslen, som igen satte pensionsfondenes ressourcer under stærkt pres. For at rette op på denne situation og for at skaffe flere finansielle ressourcer til finansiering af boligsektoren blev der i 1989 indført en ordning med lån med pant i fast ejendom (de såkaldte »boligobligationer« (housing bonds)), der beskrives nærmere nedenfor.

2.2.2. Lov nr. 97/1993 om statens boligstyrelse (State Housing Agency)

2.2.2.1. Indledning

På tidspunktet for EØS-aftalens ikrafttræden den 1. januar 1994 var statens boligstyrelse omfattet af lov nr. 97/1993 (lög nr. 97/1993, um Húsnæðisstofnun ríkisins). Denne lov var i virkeligheden en konsolideret version af lov nr. 86/1988 med samme navn, som havde undergået adskillige ændringer (10).

Formålet med lov nr. 97/1993 var ifølge artikel 1 at skabe større tryghed på boligområdet hos den islandske befolkning gennem ydelse af lån og ved at skabe ordnede forhold omkring boligen og boligbyggeriet. Desuden skulle loven sikre lige rettigheder på boligmarkedet gennem tilvejebringelse af midler, der konkret skulle forbedre borgernes muligheder for at købe eller leje en bolig på lempelige vilkår.

I henhold til lov nr. 97/1993 var der fire forskellige offentlige aktører på boligmarkedet, nemlig: statens boligstyrelse (State Housing Agency), statens boliginstitut (State Housing Board), statens byggefond (State Building Fund) og arbejdernes boligfond (»Workers« Housing Fund).

2.2.2.2. Statens boligstyrelse og statens boliginstitut

Retsgrundlaget for statens boligstyrelse var fastlagt i lovens artikel 2. I henhold hertil var styrelsen en statslig institution underlagt en separat overordnet myndighed (State Housing Board), der hørte under socialministerens ressortområde, som var øverste ansvarlige på boligområdet. Styrelsen skulle forvalte og gennemføre de funktioner på boligområdet, som loven havde tildelt offentlige myndigheder.

Socialministeren havde tilladelse til at udstede en bekendtgørelse om de nærmere detaljer for styrelsens struktur, jf. lovens artikel 3. Ministeren havde ligeledes lovhjemlet ret til at sammenlægge den overordnede ledelse, drift og personalestyring i to eller flere afdelinger, departementer og fonde. Omkostningerne til driften af statens boligstyrelse skulle afholdes ligeligt af de fonde, som blev forvaltet af styrelsen på grundlag af omfanget af deres drift og udestående aktiver ved regnskabsårets udgang.

Statens boligstyrelse blev ledet af statens boliginstitut (herefter benævnt »Instituttet«), som var sammensat af syv medlemmer valgt af Alltinget efter hvert valg til Alltinget, jf. lovens artikel 4. I henhold til lovens artikel 5 skulle Instituttet stå for finanserne, driften og andre aktiviteter i statens boligstyrelse, statens byggefond og arbejdernes boligfond. Det skulle ligeledes sikre, at styrelsen udøvede sin virksomhed i overensstemmelse med eksisterende lovgivning og administrative bestemmelser. Desuden fik Instituttet bl.a. ansvaret for tildeling af midler til udviklere af alment boligbyggeri.

Statens boliginstitut fik ligeledes, med forbehold for socialministerens godkendelse, bemyndigelse til at oprette nye lånetyper, jf. artikel 11, stk. 2. De nærmere enkeltheder vedrørende lånene var indeholdt i lovens artikel 12 til 15.

2.2.2.3. Statens byggefond

Statens byggefonds rolle og opgaver blev fastlagt i artikel 8 i lov nr. 97/1993. I henhold hertil skulle fonden yde lån og udstede boligobligationer i overensstemmelse med bestemmelserne i loven og dermed forbundne bekendtgørelser. Fonden var ligeledes ansvarlig for de eksisterende og fremtidige ind- og udlån i relation til fonden. Lovens artikel 9 indeholdt regler for, hvordan statens byggefond skulle finansieres, nemlig:

»1) Ved afkast af fondens egenkapital, dvs. afdrag, renter og prisindekserede betalinger på bevilgede lån.

2) Gennem bidrag fra statskassen som hjemlet i budgetloven.

3) Gennem salget af obligationer til arbejdsløshedsforsikringsfonden, til pensionsfonde efter aftale mellem statens boligstyrelse og fondene, og ved andre former for indlån, som måtte blive nærmere besluttet i den til enhver tid gældende investerings- og kreditplan.«

Lovens artikel 11 gav statens byggefond ret til, inden for rammerne af fondens budget for det pågældende år, at bevilge lån i følgende kategorier:

»1) Lån til opførelse af ældreboliger og daginstitutioner for børn og dagcentre for ældre.

2) Særlige lån til mennesker med særlige behov.

3) Lån eller tilskud til tekniske nyskabelser og andre reformer i byggesektoren.«

Alle lån fra statens byggefond skulle indeksreguleres fuldt ud, jf. lovens artikel 16. Hvert lån skulle sikres ved panteret med første- eller andenprioritet i den bolig, lånet var blevet bevilget til. Derudover var det tilladt at kræve, at det bevilgede lån og panteretten ikke måtte overstige en vis procentdel af anskaffelsesprisen, ejendomsvurderingen eller brandforsikringsvurderingen.

2.2.2.4. Boligobligationer

Som nævnt ovenfor blev ordningen med boligobligationer etableret i 1989. I overensstemmelse hermed gav artikel 18 i lov nr. 97/1993 statens byggefond bemyndigelse til at oprette en særlig afdeling for boligobligationer, hvis finanser skulle holdes adskilt fra fondens øvrige aktiviteter. I henhold til lovens artikel 19 var denne afdelings rolle:

»a) At udstede kategorier af omsættelige obligationer på statens byggefonds vegne, i det følgende benævnt boligobligationer, på de vilkår og betingelser, der er fastlagt i denne lov, eller ved bekendtgørelse.

b) At ombytte pantesikrede gældsinstrumenter ved køb af bolig, opførelse af nye boliger, eller omfattende ombygninger, forbedringer eller sanering af eksisterende boliger […].

c) At fremme boligobligationers salgbarhed på markedet til enhver tid.«

Ordningen med boligobligationer var ikke en traditionelt pantesikret låneordning, men derimod en obligationsombytningsordning, der indebar, at huskøbere ansøgte afdelingen for boligobligationer om at udstede en obligation, som var sikret i den ejendom, der skulle købes. Afdelingen for boligobligationer købte så denne obligation af huskøberen og betalte for den ved at udstede boligobligationer til sælgeren. Disse boligobligationer kunne dernæst handles frit på værdipapirmarkedet. Sælgeren kunne sælge obligationerne på værdipapirmarkedet, bruge dem som betalingsmiddel eller beholde dem.

I henhold til lovens artikel 21 havde afdelingen for boligobligationer ret til at beregne en rentemarginal til dækning af dens driftsomkostninger og skønnede tab på udestående lån. Socialministeren skulle fastsætte størrelsen af rentemarginalen efter forslag fra statens boligstyrelse.

De pantesikrede instrumenter, der blev købt af afdelingen for boligobligationer, skulle udstedes for en låneperiode af højest 25 år, jf. lovens artikel 26. I henhold til artikel 27 kunne disse pantesikrede gældsinstrumenter ombyttes med boligobligationer for op til 75 % af ejendomsvurderingen. Socialministeren havde bemyndigelse til ved bekendtgørelse at træffe beslutning om den højeste procentsats, og han kunne bestemme en højere procentsats for nybyggeri og førstegangskøb af en bolig. I henhold til lovens artikel 29 skulle afdelingen for boligobligationer fremme omsætteligheden af boligobligationer på markedet. Til det formål skulle afdelingen etablere et samarbejde med banker, pensionsfonde og andre enheder på finansmarkedet. Desuden havde statens byggefond tilladelse til at disponere over en del af sine midler til handel med boligobligationer for at fremme ligevægt på markedet.

Selve loven indeholdt ikke nogen bestemmelser om, hvem der kunne låne under ordningen for boligobligationer. Sådanne regler blev i stedet nedfældet i betænkning nr. 467/1991 om afdelingen for boligobligationer og handel med boligobligationer (um húsbréfadeild og húsbréfaviðskipti). Med hensyn til udlån til virksomheder tillod betænkningen entreprenører at optage lån fra ordningen. En entreprenør blev defineret som en godkendt enhed, der opfører og sælger færdige boliger i overensstemmelse med den relevante branchestandard, jf. artikel 1 i betænkningen. Betænkningens artikel 10 indeholdt regler for lån til nybygninger, og i artikel 25 var der et særligt krav om, at entreprenører skulle fremlægge en garanti fra et finansieringsinstitut eller en kommune.

2.2.2.5. Arbejdernes boligfond

Arbejdernes boligfond havde ansvaret for lån til almene boliger med det formål at imødekomme boligbehovene hos særligt trængende, jf. lovens artikel 47. Artikel 48 drejede sig om finansieringen af arbejdernes boligfond, nemlig:

»a) ved afkast af fondens egenkapital, dvs. afdrag, renter og prisindekserede betalinger på bevilgede lån

b) gennem ad hoc-tilskud fra statskassen som hjemlet i budgetloven;

c) ved lån fra kommuner til statens boligstyrelse, jf. artikel 42

d) ved salget af obligationer til pensionsfonde i overensstemmelse med aftaler indgået mellem statens boligstyrelse og pensionsfonde

e) ved særlige ad hoc-lån i henhold til investerings- og kreditplanen, såfremt de disponible midler, jf. afsnit a til d, ikke er tilstrækkelige til at dække den planlagte udvikling.«

Lånekategorierne i arbejdernes boligfond var indeholdt i lovens artikel 50 og var følgende:

»1) Lån til almene lejeboliger med købsret (på 90 % af anskaffelsesprisen).

2) Lån til privatejede almene boliger (på 90 % af anskaffelsesprisen).

3) Lån til almene lejeboliger (på 90 % af anskaffelsesprisen).

4) Lån til generelle lejeboliger med købsret (på 70 % og 20 % af anskaffelsesprisen). […].«

Lån til almene boliger blev bevilget af statens boligstyrelse fra arbejdernes boligfond, jf. lovens artikel 52. Lånet kunne være på op til 90 % af byggeomkostningerne eller anskaffelsesprisen, dog højest 90 % af det af statens boligstyrelse godkendte omkostningsgrundlag, minus et særligt tilskud på 3,5 % fra kommunerne for hver almene bolig, jf. lovens artikel 42, stk. 2 (11). Med hensyn til retten til støtte hed det i lovens artikel 64, at retten til lån til privatejede almene boliger var begrænset til personer, der opfyldte følgende betingelser:

»a) Ikke allerede ejer en bolig eller et sammenligneligt aktiv i en anden form.

b) Ikke har haft en gennemsnitlig indkomst i de seneste tre år, før tildelingen finder sted, der overstiger[…]. Disse indkomstgrænser fastlægges af statens boligstyrelse i begyndelsen af hvert år[…].

c) Udviser betalingsevne, der vurderes af boligudvalget i en kommune[…].«

I henhold til artikel 65 skulle ansøgere af lejeboliger opfylde betingelserne i afsnit a) og b).

Ejeren af en almen bolig, der påtænkte at sælge denne, skulle underrette boligudvalget eller en anden bygherre herom, jf. lovens artikel 85. Bygherren skulle købe og videresælge boligen i overensstemmelse med loven og eventuelle bekendtgørelser. En sælger skulle ved salg af en bolig have refunderet sit indskud fra købet af boligen, samt de afdrag han havde betalt på lånet fra arbejdernes boligfond fra tidspunktet for indgåelsen af købsaftalen. Ifølge artikel 86 var det kommunernes opgave at beregne salgsprisen på almene boliger.

2.2.3. Boliglov nr. 44/1998

2.2.3.1. Indledning — vigtigste ændringer

Boliglov nr. 44/1998 trådte i kraft den 1. januar 1999. Med denne lov oprettedes boligfinansieringsfonden. Samtidig blev ovennævnte lov nr. 97/1993 om statens boligstyrelse ophævet. Formålet med boligloven er i henhold til artikel 1 at sikre Islands befolknings tryghed og lige rettigheder på boligområdet gennem ydelse af lån og ved at skabe ordnede forhold omkring boligen, og ved at tilvejebringe midler, der konkret forbedrer borgernes muligheder for at købe eller leje en bolig på lempelige vilkår. Med andre ord svarer lovens formål fuldstændig til formålet i ovennævnte artikel 1 i den tidligere lov nr. 97/1993.

I lovforslaget, der efterfølgende blev ophøjet til boligloven, blev de væsentligste ændringer beskrevet således:

»De vigtigste ændringer i lovforslaget drejer sig om det almene boligsystem. Vigtigst er forslaget om, at opførelse og køb af privatejede almene boliger stoppes og i stedet erstattes af en ny låneordning for almene boliger. De eksisterende bestemmelser om opførelse af lejeboliger vil fortsætte, men det foreslås, at artiklerne om leje med købsret udgår. Ud over ovennævnte vil der blive fremlagt et særskilt lovforslag om byggeforeninger og andelsboliger. De øvrige væsentlige ændringer i lovforslaget kan sammenfattes til tre kategorier. For det første social bistand. For det andet kommunernes deltagelse i en sådan bistand, og for det tredje ændringer vedrørende den organisatoriske opbygning i boligsektoren.« (12)

Socialministeren fremlagde lovforslaget for Alltinget og gav følgende redegørelse for de væsentligste lovgivningsmæssige ændringer:

»De vigtigste forhold er som følger: Statens boligstyrelse vil blive afskaffet. Statens byggefond og arbejdernes byggefond slås sammen med boligfinansieringsfonden, lige som også statens boliginstituts aktiver kommer til at indgå i fonden. […] Ordningen med boligobligationer forbliver uændret, for så vidt angår handel med fast ejendom på det almindelige marked. Boligfinansieringsfonden skal på længere sigt være selvfinansierende. Et punkt, der skal bemærkes i den henseende, er, at ældre lån optaget af fonden, vil blive omstruktureret. Med omstruktureringen vil det være muligt at opnå en betydeligt bedre rente end den, byggefondene opnår i dag. Denne fond vil være meget velkonsolideret. Den vil have en kapital på 26 mia. ISK og vil have adgang til de bedste udlånsrenter.« (13)

2.2.3.2. Institutionel opbygning

Boligfinansieringsfonden er en uafhængig statsejet institution, der er underlagt en særskilt bestyrelse under socialministerens ansvar, jf. boliglovens artikel 4. Fonden erstattede den tidligere statens boligstyrelse. Ifølge artikel 7 udpeger ministeren de fem medlemmer af fondens bestyrelse for en fireårig periode. Ifølge artikel 8 ansætter bestyrelsen en administrerende direktør, der er ansvarlig for fondens daglige drift, ansættelse af personale, osv.

Som anført ovenfor nedlagdes med boligloven både statens byggefond og arbejdernes boligfond. Fondene skulle lægges sammen og nedlægges fra lovens ikrafttræden. Fra samme dato overtog boligfinansieringsfonden begge fondes funktioner, rettigheder, aktiver, forpligtelser og ansvar, jf. lovens artikel 53. Deres lovfæstede rettigheder og privilegier fandt anvendelse på boligfinansieringsfonden. Tilsvarende overtog boligfinansieringsfonden alle rettigheder og forpligtelser vedrørende de gældsbeviser, som statens byggefond og arbejdernes boligfond ejede, og skulle indtræde i deres sted i tilfælde af sager, anlagt mod dem eller på deres vegne.

De opgaver, som boligfinansieringsfonden har fået tildelt ved lov, er anført i boliglovens artikel 9 og omfatter:

»1) Udlån og administration af handel med boligobligationer i overensstemmelse med denne lovs bestemmelser.

2) Udlån til kommuner, selskaber og sammenslutninger til opførelse eller køb af boliger. […].«

Som det var tilfældet for statens byggefond og arbejdernes boligfond i henhold til den tidligere lov nr. 97/1993, finansieres også boligfinansieringsfonden ved 1) et afkast af dens egenkapital og 2) ved udstedelse og salg af obligationer, jf. boliglovens artikel 10. Derimod blev ordningen i lov nr. 97/1993 om finansiering ved hjælp af direkte tilskud fra statskassen ikke videreført i boligloven.

Ifølge boliglovens artikel 11 skal boligfinansieringsfonden beholde og tjene et afkast af de betroede midler. Efter indhentelse af socialministerens godkendelse kan fonden beslutte at overdrage deponeringen af alle eller dele af dens aktiver til andre. Det skal påses, at fonden til enhver tid ligger inde med tilstrækkelige likvide midler til at indfri sine forpligtelser.

2.2.3.3. Lånekategorier

2.2.3.3.1. De tre lånetyper

Boliglovens artikel 15 fastlagde de tre kategorier af lån, som boligfinansieringsfonden ydede (14). Disse kategorier var:

— almindelige lån i henhold til lovens kapitel VI til opførelse og køb af boliger;

— tillægslån til enkeltpersoner i henhold til lovens kapitel VII til opførelse og køb af boliger;

— lån til lejeboliger til kommuner, sammenslutninger og selskaber i henhold til lovens kapitel VIII til opførelse eller køb af lejeboliger.

I henhold til artikel 16, stk. 1, havde fonden tilladelse til at oprette nye lånekategorier, med forbehold af socialministerens godkendelse.

2.2.3.3.2. Almindelige lån

Ordningen med almindelige boliglån i boligloven var en videreførelse af boligobligationsordningen fra 1989 og fandt også anvendelse i lov nr. 97/1993. Den nye lov indførte ingen ændringer for denne lånekategori. Med det formål at administrere almindelige lån skulle boligfinansieringsfonden oprette en afdeling for boligobligationer i lighed med den, der tidligere blev drevet af statens boligstyrelse, hvis finanser skulle holdes adskilt fra andre aktiviteter i fonden, jf. boliglovens artikel 17 (15).

Afdelingen for boligobligationer skulle:

»1) udstede kategorier af omsættelige boligobligationer på boligfinansieringsfondens vegne, på de vilkår og betingelser, der er fastlagt i denne lov, eller ved bekendtgørelse.

2) ombytte gældsinstrumenter sikret ved pant i fast ejendom og boligobligationer.

3) fremme boligobligationernes salgbarhed på markedet. […]«

En pantesikret obligation skulle indeksreguleres og have samme lånevilkår som de boligobligationer, som den pantesikrede obligation ombyttes med, ud over en rentemarginal, jf. lovens artikel 19. Denne marginal kunne fastsættes, så den dækkede boligobligationsafdelingens driftsudgifter og anslåede tab på udestående lån, jf. lovens artikel 28. Socialministeren skulle fastsætte størrelsen af rentemarginalen efter forslag boligfinansieringsfondens bestyrelse.

Pantesikrede gældsinstrumenter og boligobligationer kunne ombyttes for et beløb på ikke over 70 % af ejendomsvurderingen, såfremt ejeren opførte eller købte sin første bolig, men 65 % af værdien i alle andre tilfælde, jf. lovens artikel 19; med andre ord en reduktion fra det tidligere loft på 75 % af vurderingen som fastlagt i artikel 27 i den tidligere lov nr. 97/1993. Socialministeren kunne ved betænkning bestemme det antal pantesikrede gældsinstrumenter, som afdelingen for boligobligationer højest kunne købe for hver ejendom. I henhold til lovens artikel 21 skulle den maksimale låneperiode for pantesikrede gældsinstrumenter købt af afdelingen for boligobligationer være 40 år. Yderligere regler vedrørende boligobligationer blev fastlagt i forordning nr. 7/1999 om afdelingen for boligobligationer og handel med boligobligationer (um húsbréfadeild og húsbréfaviðskipti).

Med hensyn til udlån til byggeentreprenører afspejlede reglerne i denne betænkning de regler, der var fastlagt i den tidligere betænkning 467/1991 af samme navn, og gældende i henhold til den tidligere lov (16).

Som det ses af ovennævnte, var ordningen med ombytning med boligobligationer den samme efter boliglovens ikrafttræden. Boligobligationsafdelingen i boligfinansieringsfonden fik tildelt de samme funktioner, som den samme afdeling havde udført i statens boligstyrelse, jf. artikel 19 i lov nr. 97/1993 og artikel 17 i boligloven, begge citeret ovenfor. Det leverer også bemærkningerne til kapitel VI i lovforslaget, der senere udmøntede sig i boligloven, et tydeligt bevis på, idet det nemlig blev påpeget, at kapitlet indeholdt stort set enslydende bestemmelser som kapitel IV i lov nr. 97/1993 (17).

2.2.3.3.3. Tillægslån

Med boligloven blev der tilføjet en ny lånekategori til ordningen, de såkaldte tillægslån, der blev ydet til personer med lavere indkomst. Disse lån kunne ydes ud over de almindelige lån og erstattede flere sociale lån, der var oprettet i medfør af lov nr. 97/1993, men blev efterfølgende ophævet (18). I henhold til artikel 30 kunne boligfinansieringsfonden, efter anmodning fra et kommunalt boligudvalg, yde tillægslån til personer, der havde ret til et almindeligt lån til køb af en bolig, og disse lån kunne dække 25 % af ejendomsvurderingen. Som det var tilfældet for sociale lån i henhold til ordningen i lov nr. 97/1993, der fandt anvendelse før oprettelsen af boligfinansieringsfonden, kunne det samlede udlån fra boligfinansieringsfonden (almindeligt lån og tillægslån) aldrig overstige 90 % af ejendomsvurderingen.

Socialministeren skulle udstede en betænkning, der uddybede kravene til ydelse af tillægslån. Der skulle ved ydelse af disse lån tages udgangspunkt i følgende kriterier: familiens størrelse, aktiver, indkomst, boligens størrelse og boligtype. Socialministeren udstedte betænkning nr. 783/1998 om tillægslån, som indeholdt nærmere regler for de betingelser, som ansøgere skulle overholde for at kunne modtage tillægslån. Betænkningens artikel 5 og 6 indeholdt bestemmelser om, at ansøgeren for at komme i betragtning til et tillægslån ikke måtte have indkomst og aktiver, der oversteg et vist beløb (19). Ifølge artikel 18 skulle ansøgeren lade sig underkaste en vurdering af sin betalingsevne. I artikel 4 blev det anført, at kommunerne havde tilladelse til at opstille yderligere retningslinjer, som boligudvalgene skulle tage højde for. Det kunne f.eks. være den aktuelle boligsituation; den nuværende boligs stand og type samt familiens størrelse og helbred (20). De vigtigste kriterier for at beslutte, om nogen var berettiget til at få bevilget »sociale« lån, var fortsat mangelen på aktiver og lav indkomst, lige som det var tilfældet i henhold til de regler, der fandtes før boliglovens vedtagelse.

I modsætning til de tidligere regler i lov nr. 97/1993 indeholdt boligloven ikke nogen bestemmelser om lån til almene lejeboliger med købsret. Desuden var der i boligloven ikke nogen bestemmelser om salg af almene boliger, idet de kunne sælges på det almindelige marked på de vilkår, der var fastlagt i boliglovens artikel 32.

2.2.3.3.4. Lejeboliger

Den tredje lånekategori, lån til lejeboliger, reguleres af kapitel VIII i boligloven. I henhold til artikel 33 kan boligfinansieringsfonden yde lån til opførelse eller køb af boliger til udlejning, til kommuner, foreninger eller selskaber, hvis formål det er at opføre, eje og administrere sådanne boliger. Der kan ydes lån på op til 90 % af byggeomkostningerne eller anskaffelsesprisen, dog højest 90 % af det af fondens bestyrelse godkendte omkostningsgrundlag, jf. lovens artikel 36. I henhold til lovens artikel 37 afhænger retten til en lejebolig af ansøgerens sociale forhold og af, om ansøgerens indkomst og aktiver falder inden for de grænser, der er nærmere fastlagt i en betænkning udstedt af socialministeren.

Det blev i de generelle bemærkninger til kapitel VIII i forslaget til boliglov anført, at med hensyn til disse lån ville størsteparten af de samme regler som i den tidligere lov nr. 97/1993 fortsat være gældende (21). Tilsvarende er denne lånekategori stort set identisk med den, der tidligere var indeholdt i reglerne for arbejdernes boligfond. Det maksimale lån til denne lånekategori var 90 % af byggeomkostningerne eller anskaffelsesprisen, begge omfattet af betingelserne i boligloven og lov nr. 97/1993. Tilsvarende var retten til sådanne lejeboliger baseret på kriterier for social nød, f.eks. manglende aktiver og lav indkomst.

2.2.3.4. Ændringer gennemført i 2004

2.2.3.4.1. Lov nr. 57/2004

I 2004 blev to love om ændring af boligloven vedtaget, nemlig lov nr. 57/2004 og lov nr. 120/2004. Lov nr. 57/2004, der trådte i kraft den 1. juli 2004, ophævede ordningen med ombytning med boligobligationer. I stedet blev de af boligfinansieringsfonden ydede almindelige lån udbetalt kontant. Hovedformålet med ændringerne blev beskrevet som følger i lovforslaget:

»Det her fremlagte lovforslag har til formål at sikre Islands borgere mere favorable boliglån gennem boligfinansieringsfonden ved hjælp af billigere finansiering på det almindelige lånemarked. Denne målsætning skal opnås ved en omstrukturering af boligfinansieringsfondens obligationsudstedelse, der vil fremme effektiviteten af finansieringen og fjerne de væsentligste mangler i den nuværende udstedelse […].« (22)

Efter ændringerne hed det i boliglovens artikel 19:

»Lån ydet af boligfinansieringsfonden skal udbetales kontant. Før et lån udbetales, skal låntager udstede et pantesikret gældsinstrument og få det officielt noteret. Hver låntagers pant pristalsreguleres, jf. lov om forbrugerprisindeks, og skal være rentebærende som bestemt i artikel 21.«

Lovens artikel 10, afsnit 2 og 3, vedrørende finansieringen af fonden blev ændret, så den afspejlede afskaffelsen af ordningen med boligobligationer:

»Boligfinansieringsfonden skal finansiere de opgaver, den får tildelt i henhold til denne lov, således:

1. Ved afkast af fondens egenkapital, dvs. afdrag, renter og prisindekserede betalinger på bevilgede lån.

2. Ved udstedelse og salg af BFF-obligationer samt ved optagelse af lån på de i budgetloven til enhver tid gældende vilkår.

3. Ved gebyrer som bestemt i artikel 49.«

Selv om gebyrerne ikke tidligere var opført i artikel 10 som en finansieringskilde, var den omtalte artikel 49 en del af loven fra dennes ikrafttræden og var ikke blevet ændret. Der blev med artikel 5 i lov nr. 57/2004 tilføjet to nye stykker til boliglovens artikel 11 om forvaltning af aktiver og forpligtelser:

»Boligfinansieringsfondens indtægter og udgifter skal balancere, hvilket skal planlægges på forhånd. Fonden skal til dette formål oprette et system for risikohåndtering. Boligfinansieringsfonden kan handle med sine egne obligationer og andre værdipapirer. Efter at have indhentet fondens bestyrelses og finanstilsynets godkendelse skal ministeren ved bekendtgørelse give nærmere regler for fondens risikokriterier, risikostyring, interne kontrol og dens værdipapirhandel.«

Der blev ved lov nr. 57/2004 gennemført flere andre ændringer. Der var for de fleste ændringers vedkommende tale om såkaldte tekniske ændringer, der hang sammen med ophævelsen af ordningen for obligationsombytning, jf. ændringslovens artikel 9-20. Denne lov ændrede ikke på substansen af de almindelige lån, eller på hvem der kunne modtage dem.

2.2.3.4.2. Lov nr. 120/2004

Ved lov nr. 120/2004, som trådte i kraft den 3. december 2004, blev grænsen for boligfinansieringsfondens almindelige lån sat op fra den tidligere grænse på 70 % til 90 % af ejendomsvurderingen, og socialministeren fik bemyndigelse til at ændre dette beløb ved administrativ bekendtgørelse, jf. boliglovens artikel 19. Desuden blev lovens kapitel VII om tillægslån ophævet i konsekvens af den forhøjede grænse for almindelige lån. I bemærkningerne til lovforslaget, som ophævede boliglovens kapitel VII om tillægslån, hed det bl.a.:

»Såfremt lovforslaget skulle blive ophøjet til lov, vil alle købere af fast ejendom have mulighed for lån på 90 %, og behovet for tillægslån vil derfor ikke længere være til stede. Renten på tillægslån var i første halvdel af 2004 5,3 % eller væsentligt højere end renten på almindelige lån efter de ændringer, der var foretaget i boligfinansieringsfondens obligationsudstedelse, der trådte i kraft den 1. juli 2004. Fra september har tillægslån oppebåret samme rente som almindelige lån. Denne ændring har medført væsentligt bedre vilkår for købere med kun få aktiver og lav indkomst. Derfor er der under de nuværende omstændigheder ikke nogen grund til at afsætte en særskilt lånekategori for denne gruppe.« (23)

Socialministeren har gjort brug af sin i ovennævnte lov hjemlede kompetence. Den øverste grænse er sænket til 80 % og forhøjet igen til 90 %, men igen sænket til 80 %, som er den nuværende grænse (24).

3. RETSGRUNDLAG FOR MULIGE STATSSTØTTEELEMENTER I HENHOLD TIL ISLANDSK LOVGIVNING

Tilsynsmyndigheden identificerede i sin beslutning om at indlede en formel undersøgelsesprocedure følgende fem mulige statsstøtteforanstaltninger:

— statsgarantien

— fritagelsen for indkomst- og ejendomsskat

— rentestøtten

— ingen udbyttebetalinger

— BFF er ikke underlagt kapitaldækningskravene og solvensreglerne

3.1. STATSGARANTI

Boligfinansieringsfonden er en offentligretlig statsinstitution, jf. artikel 4 i boliglov nr. 44/1998 og jævnfør artikel 2 i den tidligere lov nr. 97/1993. Den er som sådan, i henhold til de almindelige uskrevne regler i den islandske offentlige ret, der finder anvendelse på alle statsinstitutioner, omfattet af en statsgaranti for alle dens forpligtelser.

Omtalte uskrevne princip i islandsk lovgivning eksisterede forud for EØS-aftalens ikrafttræden. I de almindelige bemærkninger til lovforslaget, der blev ophøjet til lov nr. 121/1997 om statsgarantier (lög um ríkisábyrgðir) hed det bl.a.: »Dette er baseret på den utvetydige regel i islandsk lovgivning om, at staten er ansvarlig for sine institutioner og virksomheder, medmindre garantien begrænses af en udtrykkelig lovbestemmelse […], eller statens ansvar i et selskab med begrænset ansvar er begrænset til aktiekapitalindskuddet« (25). Garantien finder anvendelse på alle statsinstitutioner, uanset hvornår de er oprettet eller deres aktiviteter, eller ændringer i sådanne aktiviteter. Den fandt således ligeledes anvendelse på den tidligere statens boligstyrelse og de tre andre organer, der udførte boligfinansieringsaktiviteter inden boliglovens ikrafttræden.

3.2. FRITAGELSE FOR INDKOMST- OG EJENDOMSSKAT

Tilsynsmyndigheden identificerede i sin beslutning om at indlede proceduren BFF’s fritagelse for indkomst- og ejendomsskat som en potentiel anden statsstøtteforanstaltning.

Statskassen, alle statslige institutioner og statslige virksomheder, som staten har påtaget sig et ubegrænset ansvar for, har længe inden EØS-aftalens ikrafttræden været fritaget for indkomst- og ejendomsskat, jf. nu artikel 4, stk. 1, i lov nr. 90/2003 om indkomstskat. Denne generelle skattefritagelse gælder for boligfinansieringsfonden i kraft af dennes status som statsinstitution.

Retsgrundlaget for skattefritagelsen var på tidspunktet for EØS-aftalens ikrafttræden indeholdt i artikel 4, stk. 1, i lov nr. 75/1981 om indkomst- og ejendomsskat. Den nuværende indkomstskattelov er en konsolideret version af lov nr. 75/1981 om indkomst- og ejendomsskat. Således faldt boligfinansieringsfondens forgængere også ind under denne skattefritagelse.

Med hensyn til ejendomsskat blev denne afskaffet erga omnes ved lov nr. 129/2004 og blev opkrævet for sidste gang i slutningen af 2005. Frem til vedtagelsen af lov nr. 129/2004, fritog artikel 4, stk. 1, i lov nr. 90/2003 også ovennævnte institutioner for betaling af ejendomsskat. Således faldt boligfinansieringsfondens forgængere også ind under denne skattefritagelse.

3.3. RENTESTØTTE

Tilsynsmyndigheden identificerede i sin beslutning om at indlede proceduren rentestøtte som en tredje potential statsstøtteforanstaltning, som i realiteten svarer til direkte budgettilskud til BFF til dækning af forpligtelser, der opstår som følge af udlån til en rente, der ligger under markedsrenten for opførelse af almene lejeboliger.

En af lånekategorierne i arbejdernes boligfond var lån til almene lejeboliger, jf. artikel 50 i lov nr. 97/1993, citeret ovenfor. Boliglovens kapitel VIII indeholder de nugældende regler for lån til almene lejeboliger, og som nævnt ovenfor er disse regler stort set de samme som de tidligere gældende. Derfor fik både statens boligstyrelse, gennem arbejdernes boligfond, og BFF til opgave at tilvejebringe denne kategori af lån.

Som anført ovenfor var en af arbejdernes boligfonds finansieringskilder direkte budgettilskud, jf. artikel 48 i lov nr. 97/1993. Disse tilskud skulle delvis dække fondens driftsomkostninger, herunder de omkostninger, der vedrørte almene lejeboliger. Renten til denne lånekategori blev besluttet årligt af regeringen, jf. lovens artikel 52.

For så vidt angår situationen efter boliglovens ikrafttræden, bestemte den foreløbige artikel IX i boligloven, som vedtaget i 1998, at lån til almene lejeboliger frem til udgangen af 2000 fortsat kunne ydes til samme rente som den, der var gældende på dette tidspunkt.

Den 21. august 2001 indgik socialministeren og finansministeren en særaftale om en subsidieret rente til denne lånekategori, gældende for op til 400 lejeboliger om året (26). Den 26. september 2005 indgik ministrene en ny aftale, hvor de regulerede tilskuddet til BFF i betragtning af rentefaldet og stigningen i det maksimale tilskud til hver bolig. I henhold til disse aftaler ville BFF modtage et budgettilskud for de tab, den blev påført i forbindelse med denne lånekategori i det i aftalerne fastlagte omfang.

3.4. INGEN UDBYTTEBETALINGER

Tilsynsmyndigheden identificerede i sin beslutning om at indlede proceduren som en fjerde potential statsstøtteforanstaltning, at BFF ikke havde pligt til at betale udbytte til staten. Dette fremgår af de generelle principper i islandsk offentlig ret, i henhold til hvilke statslige institutioner, der er organiseret som f.eks. BFF, ikke behøver at betale udbytte (27). Dette princip eksisterede som sådant forud for EØS-aftalens ikrafttræden, og den retlige situation for BFF’s forgængere var derfor den samme.

Dette generelle princip afspejler bl.a. det forhold, at formålet med disse institutioner ikke er at generere overskud, men at levere tjenesteydelser, som Alltinget har besluttet skal varetages af staten. I henhold til islandsk offentlig ret kræves det, at en statsinstitution skal have et retsgrundlag for at opkræve gebyrer for sine tjenester, og gebyret må ikke overstige omkostningerne ved at levere dem (28). Hvis en statsinstitution har lovhjemlet ret til at opkræve mere end kostprisen, eller f.eks. som det er tilfældet med BFF, optjener et overskud af de midler den beholder, jf. boliglovens artikel 11, kræves der et særskilt retsgrundlag, for at institutionen skal betale udbytte til den islandske stat.

Denne fortolkning af islandsk lovgivning bekræftes i den islandske regerings brev af 15. april 2008, hvori det hedder følgende: »I henhold til lov nr. 88/1997om regeringens finansielle beretning er almindelig praksis den, at offentlige enheder kun skal generere overskud, såfremt dette er et lovkrav. Desuden kræves der et retsgrundlag, hvis en offentlig enhed skal betale udbytte. Såfremt en offentlig enhed genererer overskud, skal den aflevere en normal andel af overskuddet til statskassen, som fastsat i artikel 42 i lov nr. 88/1997. Offentlige enheder, der betaler udbytte, som f.eks. Landsvirkjun, har en særlig juridisk forpligtelse til at gøre dette. Der kan henvises til artikel 4 i lov nr. 42/1983 om Landsvirkjun. Der findes således ikke noget generelt lovkrav om, at offentlige enheder skal udbetale udbytte«.

Hverken boligloven eller lov nr. 97/1993 indeholdt noget krav om, at BFF eller dennes forgængere skulle udbetale udbytte. BFF er således i den henseende altid blevet behandlet efter det omtalte generelle princip i islandsk offentlig ret.

3.5. BFF ER IKKE UNDERLAGT KAPITALDÆKNINGSKRAV ELLER SOLVENSREGLER

Den i punkt 14 i kapitel II i bilag IX i EØS-aftalen omtalte lov (Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/12/EF af 20. marts 2000 om adgang til at optage og udøve virksomhed som kreditinstitut (29), som ændret, i det følgende benævnt »bankdirektivet«), fastlægger kapitaldækningskravene og solvensreglerne for kreditinstitutter i hele EU og EFTA’s medlemsstater. Direktivets artikel 2, stk. 3, indeholder et katalog over institutioner, der er undtaget fra anvendelsen af bankdirektivets regler. I Det Blandede EØS-udvalgs afgørelse blev denne liste udvidet, bl.a. ved at tilføje »Byggingarsjóðir ríkisins« i Island (ordret oversat »statens byggefonde« (30). Dette begreb dækkede statens byggefond og arbejdernes boligfond, der som beskrevet ovenfor blev slået sammen og overtaget af BFF, jf. boliglovens artikel 53. Tilsvarende fritager artikel 116 i lov nr. 161/2002 om finansielle institutioner (lög um fjármálafyrirtæki) BFF fra at være omfattet af loven, hvilket er en af foranstaltningerne om gennemførelse af direktivet i islandsk lov.

4. BEMÆRKNINGER FRA DE ISLANDSKE MYNDIGHEDER

Den islandske regering gjorde i sine breve af 20. november 2006 og 15. april 2008 gældende, at BFF-ordningen skulle betragtes som eksisterende støtte. For det første var de vigtigste elementer i ordningen blevet vedtaget inden EØS-aftalens ikrafttræden og blev ikke ændret ved vedtagelsen af boligloven. De ændringer, der blev foretaget i boligordningen på daværende tidspunkt, var udelukkende rettet mod det almene boligsystem og var ikke af principiel karakter. For det andet var de statsstøttelementer, der blev identificeret i tilsynsmyndighedens beslutning om at indlede proceduren, generelle foranstaltninger, der forblev uændret af gennemførelsen af boligloven. Den implicitte statsgaranti har således f.eks. været den samme både før og efter EØS-aftalens ikrafttræden. I den anledning argumenterede den islandske regering, at det følger af EF-Domstolens dom i sagen, Namur-Les Assurances du Credit SA, at kun indholdsmæssige lovgivningsændringer kunne ændre klassificeringen af støtten (31). For det tredje var der ikke sket nogen ændringer i 1999 med indførelsen af boligloven, som måtte antages at ville ændre vurderingen af ordningens overensstemmelse med statsstøttereglerne. For det fjerde, og alternativt, kan de ændringer, der er foretaget i det almene boligsystem, for så vidt angår f.eks. de såkaldte tillægslån, adskilles fra den almindelige låneordning.

5. BEMÆRKNINGER FRA TREDJEPARTER

SFF har gjort gældende, at ændringerne i boligloven giver anledning til at klassificere ordningen som ny støtte, idet disse ændringer indebar, at boligsystemet ikke forblev mere eller mindre uændret før i dag. I sit brev af 31. januar 2007 henviste SFF bl.a. til;

— Eksistensen af en ny lov, dvs. at boligloven havde erstattet loven om statens boligstyrelse

— Oprettelsen af en ny juridisk enhed, boligfinansieringsfonden, der erstattede statens boliginstitut/statens boligstyrelse og overtog statens byggefonds og arbejdernes boligfonds aktiver og forpligtelser

— Indførelsen af nye låneinstrumenter, med kontantlån i stedet for boligobligationer og mindre social bistand i boliganliggender, ændring af finansieringsloftet ved køb, ophævelse af restriktioner på salget af almene boliger beboet af ejeren, ophævelse af præferenceret og ændringer med hensyn til arten af de enheder, der kan opnå støtte

— Ændringen i finansieringskilderne i henhold til boligloven modtager boligfinansieringsfonden, i modsætning til sine forgængere, ikke nogen direkte statstilskud.

I sit brev af 28. marts 2008 har SFF argumenteret, at den relevante juridiske test skulle bestå af en omfattende vurdering af BFF-ordningen snarere end af en individuel analyse af de identificerede potentielle støtteforanstaltninger. Efter SFF’s opfattelse er ordningens individuelle komponenter så tæt forbundet, at det ville være uberettiget at dele dem kunstigt op efter, om foranstaltningerne har karakter af nye eller eksisterende foranstaltninger. En sådan fremgangsmåde ville efter SFF’s opfattelse ikke være i tråd med Europa-Kommissionens praksis i lignende tilfælde. Endelig opfordrer SFF tilsynsmyndigheden til at tage den faktiske udvikling med i betragtning med hensyn til det lånebeløb, som BFF yder, og dens markedsandel sammenholdt med de private bankers.

II. VURDERING

1. DET FORHOLD, AT BFF ER IKKE UNDERLAGT KAPITALDÆKNINGSKRAVENE OG SOLVENSREGLERNE, UDGØR IKKE STATSSTØTTE

Tilsynsmyndigheden har fundet det nyttigt at indlede sin vurdering med spørgsmålet om, hvorvidt det forhold, at BFF ikke er underlagt kapitaldækningskrav og solvensregler, udgør statsstøtte.

Som allerede anført fastsætter bankdirektivet kravene til kapitalgrundlaget og de gældende regler for solvensen i kreditinstitutter i EØS. Tilsynsmyndigheden indtog den foreløbige holdning, at BFF’s fritagelse for bankdirektivet ikke udgjorde statsstøtte. Tilsynsmyndigheden fandt imidlertid, at spørgsmålet rejste tvivl i et sådant omfang, at det var nyttigt at vurdere spørgsmålet i henhold til den formelle undersøgelsesprocedure. Denne vurdering har fået tilsynsmyndigheden til at bekræfte sin foreløbige udtalelse af følgende årsager:

For det første er BFF, som også anført i beslutningen om at indlede proceduren, ikke omfattet af bankdirektivet, idet den ikke har ret til at modtage indlån eller andre tilbagebetalingspligtige midler fra offentligheden.

Bankdirektivets artikel 2, stk. 3, indeholder et katalog over institutioner, der er undtaget fra anvendelsen af bankdirektivets regler. Det Blandede EØS-udvalgs afgørelse medtog »Byggingarsjóðir ríkisins« på denne liste. Dette begreb har traditionelt været benyttet om de midler, som nu er blevet overtaget af BFF. Det er således, uanset om denne bestemmelse er principiel eller blot gentager det, der allerede følger af de normale regler i direktivet, bankdirektivet selv, som tilpasset til EØS, der undtager BFF fra sit anvendelsesområde og de kapitaldækningskrav og solvensregler, der er fastlagt heri. Selv hvis man antog, at en fritagelse fra direktivet medførte, at BFF ville få indrømmet en fordel, ville foranstaltningen ikke kunne tilregnes den islandske stat, men derimod Det Blandede EØS-udvalg, og ville i overensstemmelse hermed ikke udgøre statsstøtte (32).

For det tredje ville en fritagelse, selv om BFF havde været omfattet af bankdirektivet, ikke have medført en overførsel af statsmidler, idet staten ikke ville give afkald på en indtægt i denne situation.

2. FÆLLES OVERVEJELSER VEDRØRENDE STATSGARANTIEN, RENTESTØTTEN, FRITAGELSEN FOR INDKOMST- OG EJENDOMSSKAT OG MANGLEN PÅ UDBYTTEBETALINGER

2.1. DE FORSKELLIGE PROCEDURER FOR NY OG EKSISTERENDE STØTTE

Proceduren for ny støtte er fastlagt i artikel 1, stk. 3, i del I i protokol 3 til aftalen om tilsynsmyndigheden og domstolen (svarende til EF-traktatens artikel 88, stk. 3). Hvis tilsynsmyndigheden er i tvivl om en sådan støtteforanstaltnings forenelighed, skal den indlede den formelle undersøgelsesprocedure i medfør af artikel 1, stk. 2, i del I i protokol 3 til aftalen om tilsynsmyndigheden og domstolen (svarende til EF-traktatens artikel 88, stk. 2) samt artikel 4, stk. 4, i afsnit II i del II i protokol 3 til aftalen om tilsynsmyndigheden og domstolen.

Proceduren for eksisterende støtte er forskellig fra den, der gælder for ny støtte og er omhandlet i artikel 1, stk. 1, i del I i protokol 3 til aftalen om tilsynsmyndigheden og domstolen. Ifølge denne bestemmelse foretager tilsynsmyndigheden sammen med EFTA-staterne en løbende undersøgelse af de støtteordninger, som findes i disse stater. Den foreslår dem sådanne foranstaltninger, som den gradvise udvikling eller EØS-aftalens funktion kræver.

EF-Domstolen anfører:

»[…] Når Kommissionen undersøger støtteforanstaltningerne i henhold til artikel 87 EF med henblik på at fastslå, om de er forenelige med fællesmarkedet, er den forpligtet til at indlede en procedure i henhold til artikel 88, stk. 2, EF, hvis den efter den foreløbige undersøgelse ikke kan se bort fra alle de vanskeligheder, der forhindrer den i at fastslå, at foranstaltningerne er forenelige med fællesmarkedet. […] De samme principper skal naturligvis finde anvendelse, når Kommissionen nærer tvivl om, hvorvidt den undersøgte foranstaltning er støtte som omhandlet i artikel 87, stk. 1, EF. Kommissionen kan derfor ikke foreholdes at have indledt den nævnte procedure, selv om den i beslutningen giver udtryk for tvivl om, hvorvidt de omtalte foranstaltninger i henhold til artikel 87, stk. 1, EF kan anses for støtte. […] Kommissionen skal foretage en tilstrækkelig undersøgelse… på baggrund af de informationer, der er blevet meddelt den på dette tidspunkt af medlemsstaten, selv om denne undersøgelse ikke fører til en endelig kvalificering af de undersøgte foranstaltninger. […] Hvis disse forhold ved en foreløbig vurdering giver anledning til at antage, at det er sandsynligt, at de pågældende foranstaltninger faktisk udgør eksisterende støtte, skal Kommissionen derfor behandle disse foranstaltninger inden for rammerne af artikel 88, stk. 1 og 2, EF. Hvis de forhold, som medlemsstaten har meddelt, ikke gør det muligt at nå frem til denne foreløbige konklusion, eller hvis medlemsstaten ikke meddeler nogen oplysninger om disse forhold, skal Kommissionen derimod behandle disse foranstaltninger inden for de proceduremæssige rammer som fastsat i samme bestemmelses stk. 3 og 2.« (33)

Med andre ord er enhver vurdering i en beslutning om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure om, hvorvidt en potentiel støtteforanstaltning udgør ny eller eksisterende støtte, nødvendigvis kun af foreløbig karakter. Det følger derfor af retspraksis, at selv om tilsynsmyndigheden ved at indlede en procedure indledningsvist indtog det standpunkt, at den pågældende foranstaltning udgjorde ny støtte, kan den fortsat, i beslutningen om at indstille proceduren, komme frem til den konklusion, at foranstaltningen ikke udgør støtte overhovedet. For så vidt der foreligger eksisterende støtte, skal tilsynsmyndigheden følge proceduren for eksisterende støtte (34). Tilsvarende ville tilsynsmyndigheden i et sådant tilfælde skulle indstille den formelle undersøgelsesprocedure og indlede en anden procedure vedrørende eksisterende støtte som fastsat i artikel 17 til 19 i del II i protokol 3 til aftalen om tilsynsmyndigheden og domstolen (35). I henhold til sidstnævnte procedure, og kun i henhold hertil, vil tilsynsmyndigheden skulle vurdere, om en eksisterende støtteforanstaltning er forenelig med EØS-aftalens funktion.

De oplysninger, som tilsynsmyndigheden har fået forelagt på det tidspunkt, den traf beslutning om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, gjorde »det ikke muligt« at nå frem til den foreløbige konklusion, at der var tale om eksisterende støtte, og tilsynsmyndigheden behandlede derfor disse foranstaltninger inden for rammerne af de regler, der vedrørte ny støtte. Da den islandske regering imidlertid havde anfægtet den oprindelige holdning, vil tilsynsmyndigheden i det følgende vurdere spørgsmålet på ny i lyset af det materiale, som regeringen og SFF nu har fremlagt.

Som allerede anført, vil tilsynsmyndigheden tage stilling til eksistensen og foreneligheden af nye støtteforanstaltninger under den formelle undersøgelsesprocedure. Hvis de pågældende instrumenter omvendt ikke udgør ny støtte, kan tilsynsmyndigheden ikke med udgangspunkt i den eksisterende procedure foretage en bindende vurdering af, hvorvidt de i stedet udgør eksisterende støtte i medfør af EØS-aftalens artikel 61, stk. 1. Tilsynsmyndigheden kan heller ikke fremkomme med en bindende vurdering med hensyn til, hvorvidt sådanne eksisterende foranstaltninger ville være forenelige med aftalen. Tilsynsmyndigheden vil således, inden den kommer frem til en konklusion om spørgsmålet om nye eller eksisterende foranstaltninger, i det følgende tage udgangspunkt i den antagelse, at de følgende foranstaltninger udgør statsstøtte: statsgaranti, skattefritagelse, rentestøtte og fritagelse for udbetaling af udbytte.

2.2. RETLIGT KRITERIUM

I henhold til artikel 4 i tilsynsmyndighedens beslutning 195/04/KOL udgør alle former for ændringer, undtagen ændringer af rent formel eller administrativ art, der ikke kan påvirke vurderingen af støtteforanstaltningens forenelighed med fællesmarkedet, en ændring af eksisterende støtte. For så vidt angår den juridiske vurdering af, om støtte er ny eller eksisterende, anførte domstolen i sag Namur-Les Assurances, at:

»[…] spørgsmålet om, hvorvidt der er blevet indført en ny støtteforanstaltning eller sket en ændring af en eksisterende støtteordning — når støtten har hjemmel i en tidligere lovgivning, som ikke er blevet ændret — ikke kan vurderes på grundlag af støttens størrelse og navnlig ikke på grundlag af det støttebeløb, som der på forskellige tidspunkter er tale om for den pågældende virksomhed. «. »Den beslutning, der trådte i kraft den 1. februar 1989, indebar ikke nogen ændring af den lovgivning, hvorved OND blev tillagt sine privilegier, hverken hvad angår disses beskaffenhed eller hvad angår de former for virksomhed fra institutionens side, som var omfattet af privilegierne, idet OND ved loven af 31. august 1939 fik overdraget nogle meget generelt definerede opgaver med henblik på at formindske risiciene i forbindelse med eksport. Beslutningen påvirker dermed ikke den ved nævnte lovgivning indførte støtteordning.« (36)

Domstolen konkluderede videre, at en faktisk udvidelse af virksomhedens aktiviteter ikke var tilstrækkelig til at ændre klassificeringen af en støtteforanstaltning:

»I modsat fald ville den pågældende medlemsstat være forpligtet til at give Kommissionen underretning om foranstaltninger og til at lade disse underkaste en præventiv kontrol fra Kommissionens side, ikke alene for så vidt angår nye støtteforanstaltninger og ændringer af støtteforanstaltninger i egentlig forstand til fordel for en virksomhed omfattet af en eksisterende støtteordning, men også hvad angår enhver foranstaltning, der vedrører virksomhedens aktiviteter, og som kan påvirke fællesmarkedets funktion eller konkurrenceforholdene eller blot det støttebeløb, der ydes i en bestemt periode i forbindelse med en støtteordning, som principielt er fastlagt, men hvis støttebeløb nødvendigvis afhænger af virksomhedens omsætning. Den yderste konsekvens heraf, når der er tale om en offentligretlig institution som OND, ville være, at enhver ny forsikringsforpligtelse — som ifølge de af den belgiske regering under retsmødet meddelte oplysninger skal forelægges de kompetente myndigheder — ville kunne anses for en foranstaltning omfattet af proceduren efter traktatens artikel 93, stk. 3. En sådan fortolkning, der hverken er i overensstemmelse med ordlyden af eller formålet med denne bestemmelse, og som heller ikke er forenelig med den efter bestemmelsen gældende ansvarsfordeling mellem Kommissionen og medlemsstaterne, ville medføre en usikkerhed med hensyn til retsstillingen for virksomhederne og for medlemsstaterne, som dermed ville være forpligtet til at give forudgående underretning om foranstaltninger af meget forskellig art, der ikke ville kunne gennemføres, selv om de næppe ville kunne kvalificeres som nye støtteforanstaltninger. […]« (37)

I sagen Government of Gibraltar mod Kommissionen gjorde Retten i Første Instans gældende, at:

»det er således kun i det tilfælde, hvor ændringen [i national ret] påvirker selve indholdet af den oprindelige ordning, at denne ordning bliver en ny støtteordning. Der kan imidlertid ikke være tale om en væsentlig ændring, når det nye element klart kan adskilles fra den oprindelige ordning.« (38)

I vurderingen af, om en tilpasning af en støtteforanstaltning har den virkning, at den gør eksisterende støtte til ny støtte, har Kommissionen undersøgt, om ændringen er af principiel karakter (39). I den henseende har Kommissionen taget højde for privilegiets beskaffenhed, det formål der forfølges med privilegiet, de personer og organer, der berøres heraf, samt de relevante finansieringskilder. Omvendt har Kommissionen ikke set nærmere på lovændringer, der ikke er en del af den pågældende støtteforanstaltning.

I relation til individuelle støtteforanstaltninger, som f.eks. licensgebyrer til et public service radio- og tv-selskab, har denne fremgangsmåde foranlediget Kommissionen til at undersøge de betingelser, hvorunder den pågældende licens anvendes, med den begrundelse at disse forhold indgår i de pågældende støtteforanstaltninger (40).

I de tilfælde, hvor den pågældende støtteforanstaltning havde bestået af en støtteordning, der ikke blev ydet til konkrete aktiviteter, f.eks. offentligretlige virksomheder, der modtager en statsgaranti, blot fordi virksomheden er organiseret som en del af staten, fokuserede Kommissionen på, om selve støtteforanstaltningen (en ordning bestående af en statsgaranti for alle denne slags virksomheder) havde undergået væsentlige ændringer. Da reglerne for hver enkelt støttemodtager i denne sidstnævnte situation ikke udgør en del af støtteforanstaltningen, har Kommissionen ikke undersøgt de konkrete regler for hver af støttemodtagerne nærmere. Med andre ord har Kommissionen ikke fundet, at ændringer af regler vedrørende individuelle støttemodtagere kunne få den virkning, at en støtteordning bliver til ny støtte, uanset om det har virkning for ordningen som sådan, eller blot for den konkrete virksomhed, der er omfattet af lovgivningsændringer (41). Ved at gøre dette ville det reelt have betydet, at en foranstaltning, der har karakter af en støtteordning, ville blive ændret fra eksisterende støtte til ny støtte for nogle af støttemodtagerne, men ikke for andre, blot fordi reglerne for førstnævnte, men ikke sidstnævnte, var blevet ændret. Et sådant resultat ville være uforeneligt med det forhold, at foranstaltningen var enkeltstående.

Det skal således, inden man går ind i, hvilke lovgivningsændringer, der er relevante for vurderingen af, hvorvidt en støtteforanstaltning er ny eller eksisterende, først bestemmes, om reglerne for en eller flere støttemodtagere indgår i støtteforanstaltningen eller ej. Såfremt den pågældende virksomhed derudover modtager støtte fra forskellige foranstaltninger, der har forskellige formål og retsgrundlag, er vedtaget på forskellige tidspunkter, og hvor nogle er individuelle, og andre har karakter af ordninger, bør de forskellige støtteforanstaltninger vurderes en efter en, og ikke samles i én overordnet vurdering, blot fordi foranstaltningerne helt eller delvis har samme støttemodtager (42).

2.3. KLASSIFIKATION AF DE FORSKELLIGE STØTTEFORANSTALTNINGER SOM NY ELLER EKSISTERENDE STØTTE

2.3.1. Statsgarantien

Statsgarantien for alle statsinstitutioners forpligtelser følger af generelle uskrevne regler i islandsk offentlig ret, der eksisterede forud for EØS-aftalens ikrafttræden. Garantien dækker alle statsinstitutioner, uanset hvornår de er etableret, eller deres aktiviteter eller ændringer i disse aktiviteter. Denne mulige støtteforanstaltning skal betragtes som en ordning, der falder ind under definitionen i artikel 1, litra d), i del II i protokol 3 til aftalen om tilsynsmyndigheden og domstolen. Igen under den antagelse, at der er tale om støtte, skal ordningen som udgangspunkt betragtes som eksisterende støtte, eftersom den eksisterede forud for EØS-aftalens ikrafttræden, jf. artikel 1, litra b), i del II i protokol 3 til aftalen om tilsynsmyndigheden og domstolen.

Der har siden EØS-aftalens ikrafttræden hverken været nogle principielle eller ikke-principielle ændringer af garantiens omfang og funktion som sådan. Lov nr. 121/1997 om statsgarantier, med senere ændringer, indførte en mindre protokolpræmie på 0,00625 % pr. kvartal (0,00375 % pr. kvartal på indenlandske forpligtelser frem til 2001). Denne præmie reducerer imidlertid kun den støtte, der hidrører fra den oprindelige statsgarantiordning, som er ældre pr EØS-aftalen. Den oprindelige ordning kan derfor ikke, uanset det privilegium, der måtte være knyttet til den, klassificeres som ny støtte (43).

Desuden indebar ingen af ændringerne af BFF’s drift, der beskrives ovenfor i afsnit I.2, en sådan ændring. Privilegiets beskaffenhed var nøjagtigt den samme, lige som retsgrundlaget for støtten. Ej heller ændredes formålet med denne foranstaltning, der ikke var individuel, og som går langt ud over de særlige forhold, der gør sig gældende for boliglåneordningen, og som gælder generelt for alle statsinstitutioner, i konsekvens af de ændringer i ordningen for boliglån, som boligloven medførte (44). Med andre ord kunne disse lovændringer ikke alene adskilles fra denne mulige støtteforanstaltning, de var også helt uden forbindelse hertil. Støtteordningen kan således ikke udgøre en ny støtteforanstaltning, der kan vurderes på grundlag af den foreliggende formelle undersøgelsesprocedure.

2.3.2. Fritagelse for indkomst- og ejendomsskat

Statskassen, alle statsinstitutioner og alle statsvirksomheder, som staten har ubegrænset ansvar for, har længe inden EØS-aftalens ikrafttræden været fritaget for indkomst- og ejendomsskat.

Fritagelsen for indkomstskat er i dag hjemlet i artikel 4, stk. 1, i indkomstskattelov nr. 90/2003, som er en konsolideret version af lov nr. 75/1981 om indkomst- og ejendomsskat. Under antagelse af, at skattefritagelsen udgør støtte, skal den som udgangspunkt betragtes som en ordning, der falder ind under definitionen i artikel 1, litra d), i del II i protokol 3 til aftalen om tilsynsmyndigheden og domstolen. Der har siden EØS-aftalens ikrafttræden hverken været nogle principielle eller ikke-principielle ændringer til garantiens omfang, finansiering eller funktion som sådan. Der var intet i disse almindelige skattebestemmelser, det være sig i relation til BFF eller en hvilken som helst anden fritagelsesbegunstiget, der var ændret i konsekvens af ændringerne af boliglåneordningen efter den 1. januar 1994. Desuden påvirkede ændringerne af boliglåneordningen hverken i sig selv eller marginalt denne ordning. Boligloven ændrede reelt hverken skattefritagelsens formål eller dens beskaffenhed. Den ændrede heller ikke finansieringskilden eller retsgrundlaget for skattefritagelsen. Skattefritagelsen kan derfor ikke udgøre en ny støtteforanstaltning, der kan vurderes på grundlag af en formel undersøgelsesprocedure.

Frem til vedtagelsen af lov nr. 129/2004, der afskaffede ejendomsskat, fritog artikel 4, stk. 1, i indkomst- og ejendomsskattelov nr. 90/2003 de ovennævnte institutioner også for betaling af denne skat. Også med hensyn til ejendomsskat udgjorde denne lov blot en konsolidering af regler, der allerede var indeholdt i ovennævnte lov nr. 75/1981 om indkomst- og ejendomsskat. Ejendomsskatten er nu helt afskaffet. Frem til denne skats afskaffelse i 2004 skulle disse institutioners fritagelse for denne skat, for så vidt de udgjorde støtte, vurderes som en ordning, der faldt ind under definitionen i artikel 1, litra d), i del II i protokol 3 til aftalen om tilsynsmyndigheden og domstolen. I tiden mellem EØS-aftalens ikrafttræden og dyn generelle afskaffelse af ejendomsskat skete der hverken principielle eller ikke-principielle ændringer af skattefritagelsens omfang, finansiering eller funktion, og ændringerne af boliglåneordningen påvirkede hverken skattefritagelsens beskaffenhed, formål, funktion eller finansiering. Skattefritagelsen kan således ikke udgøre en ny støtteforanstaltning, der kunne være blevet vurderet på grundlag af den foreliggende formelle undersøgelsesprocedure.

2.3.3. Rentestøtten

Som beskrevet ovenfor stillede arbejdernes boligfond lån til rådighed for almene lejeboliger til en lav rente, der blev fastsat af staten. Fonden modtog direkte budgettilskud bl.a. til dækning af dens udgifter til disse lån. Eftersom arbejdernes boligfond var en offentligretlig institution, var den islandske stat i sidste instans ansvarlig for tab på denne lånekategori, hvis de direkte tilskud ikke var tilstrækkelige til at dække fondens tab.

Lånekategorien almene lejeboliger blev for det meste ikke berørt af boligloven, og BFF skulle yde disse lån, oprindeligt til samme rente som den, der tidligere blev anvendt, jf. denne lovs foreløbige artikel IX. Ifølge denne artikel skulle staten også yde tilskud fra budgettet til dækning af BFF’s tab. Disse forhold er efterfølgende blevet reguleret af aftaler mellem socialministeren og finansministeren, jf. afsnit I.3.3 ovenfor.

Med hensyn til den institutionelle ændring viser Kommissionens faste praksis, at organer, der modtager støtte, kan ændre deres juridiske status ved sammenlægning, opsplitning eller af andre årsager, uden at dette påvirker klassificeringen af støtten. Dette er tilfældet, både når denne ændring i den juridiske status finder sted gennem en privatretlig foranstaltning, og når ændringen er hjemlet i en lov eller gennem andre offentligretlige foranstaltninger (45). Faktisk kan ændringen for de fire offentlige organer, der reguleres i medfør af lov nr. 97/1993 sammenholdt med boligloven, ikke i sig selv have nogen indflydelse på vurderingen af de relevante foranstaltningers forenelighed. Som det vil erindres, overtog boligfinansieringsfonden alle sine forgængeres aktiver, rettigheder og forpligtelser og videreførte deres opgaver, hvilket viste, at reformen sigtede på at bevare kontinuiteten mellem disse organisationer (46).

I konsekvens heraf fik både arbejdernes boligfond og BFF til opgave at yde disse sociale lån til lejeboliger til en rente fastsat af staten, som ydede tilskud via budgetloven, idet denne rente var for lav til at dække låneomkostningerne. Forskellen mellem de to er, at tilskuddet til BFF er rettet mod denne særlige lånekategori, hvorimod arbejdernes boligfond modtog budgettilskud, der var fælles for alle dens sociale lånekategorier. Denne forskel skyldes, at boligloven ophævede de øvrige sociale lånekategorier i arbejdernes boligfond, og at tillægslånene, den vigtigste kategori af sociale lån i henhold til boligloven i dens oprindelige form, ikke blev finansieret gennem budgettilskud til BFF.

De ændringer, som er affødt af boligloven, ændrede således ikke opgaven med at yde lån til almene lejeboliger; med andre ord forblev formålet med denne foranstaltning det samme (47). Desuden er det forhold, at budgettilskuddet nu udelukkende er rettet mod disse lån, et resultat af afskaffelsen af direkte statstilskud til andre sociale lån. Afskaffelsen af direkte statstilskud til visse aktiviteter udgør ikke nogen ændring i finansieringen af en anden foranstaltning. Denne afskaffelse kan således ikke have nogen virkning på klassificeringen af den tilbageblevne foranstaltnings beskaffenhed. Tværtimod udgør den en afskaffelse af en særskilt støtteforanstaltning (48).

SFF har peget på forskellige ændringer, som er affødt af boligloven og har gjort gældende, at disse kunne føre til, at støtten til BFF blev klassificeret som ny støtte. Uagtet arten af disse ændringer vedrørte de ikke denne støtteforanstaltning, som udelukkende omfatter tab, der påføres fonden i forbindelse med lån til almene lejeboliger. Faktisk var forhøjelsen af loftet for almindelige lån ikke knyttet til denne lånekategori. Tilsvarende vedrørte de ændringer, der blev gennemført ved lov nr. 57/2004, som afskaffede ordningen med boligobligationer og erstattede den med kontantlån, ikke denne lånekategori. Kravet i artikel 11 i lov nr. 97/1993 om, at lån blev sikret ved første eller anden pantesikring, fandt ikke anvendelse på denne lånekategori, men kun på visse lån fra statens byggefond. Det forhold, at denne bestemmelse ikke blev overført til boligloven, har ikke nogen relevans for disse lån.

Afslutningsvist er det tilsynsmyndighedens opfattelse, at privilegiet som følge af rentestøtten ikke udgør ny støtte, der kan undersøges i medfør af den foreliggende formelle undersøgelsesprocedure.

2.3.4. Ingen udbyttebetalinger

Som anført i afsnit 3.4 oven for kræves det ikke efter de almindelige islandske offentlige retsprincipper, at statsinstitutioner, der er organiseret som BFF, skal udbetale udbytte. Princippet eksisterede før EØS-aftalens ikrafttræden og finder anvendelse på statsinstitutioner, uanset hvornår de er oprettet, deres aktiviteter eller ændringer i deres aktiviteter. Der har siden EØS-aftalens ikrafttræden ikke været nogen principielle eller ikke-principielle ændringer af dette almindelige princip. Desuden har hverken boligloven eller dens forgængere nogensinde afveget fra dette princip ved at indeholde bestemmelser, der kræver, at BFF skal udbetale udbytte. Arten af ethvert privilegium og statsstøtte, som følger af, at der ikke foreligger pligt til udbetaling af udbytte, blev således ikke ændret i en konsekvens af boligloven eller ændringer heraf. Ej heller ændredes formålet med princippet, som går langt ud over de særlige forhold, der gør sig gældende for boliglåneordningen, og som gælder generelt for alle statsinstitutioner, i konsekvens af de ændringer i ordningen for boliglån, der blev gennemført. Med andre ord kunne disse lovændringer ikke alene adskilles fra denne mulige støtteforanstaltning, de var også helt uden forbindelse hertil. I det omfang fritagelse for betaling af udbytte skal betragtes som statsstøtte, skal foranstaltningen således anses for at være en støtteordning, der er omfattet af definitionen i artikel 1, litra d), i del II i protokol 3 til aftalen om tilsynsmyndigheden og domstolen. Desuden ville ordningen udgøre eksisterende støtte, eftersom den eksisterede forud for EØS-aftalens ikrafttræden, jf. artikel 1, litra b), i del II til protokol 3 til aftalen om tilsynsmyndigheden og domstolen.

Kun hvis konklusionen var, at fritagelsen for betaling af udbytte ikke kunne udledes af de islandske generelle offentligretlige principper, men derimod af boligloven eller dennes forgængere, kunne de betingelser, hvorunder de forskellige organer på boligområdet blev drevet, indgå i vurderingen af overensstemmelsen af ny støtte. Det ville således kun være i den hypotetiske situation, at ændringer i boligfinansieringsordningen, der har fundet sted efter den 1. januar 1994, potentielt kunne medføre, at støtte i forbindelse med fritagelse for betaling af udbytte blev ændret fra eksisterende til ny støtte.

2.4. KONKLUSION VEDRØRENDE FIRE POTENTIELLE STATSSTØTTEFORANSTALTNINGERS KARAKTER AF NY ELLER EKSISTERENDE STØTTE

Tilsynsmyndigheden finder på grundlag af ovenstående vurdering, at følgende foranstaltninger: statsgaranti, rentestøtte, skattefritagelse og fritagelse for udbetaling af udbytte, som er identificeret i beslutningen om indledning af overtrædelsesproceduren, ikke udgør nye støtteforanstaltninger, der kan vurderes på grundlag af den foreliggende formelle undersøgelsesprocedure.

Tilsynsmyndigheden vil i overensstemmelse hermed indstille den formelle undersøgelsesprocedure og vil indlede proceduren i medfør af artikel 1, litra 1), i del I og afsnit V, i del II i protokol 3 til aftalen om tilsynsmyndigheden og domstolen, som vedrører eksisterende støtte.

For fuldstændighedens skyld vil tilsynsmyndigheden gerne tilføje, at selv om man skulle indtage den holdning, som SFF har foreslået, og antage, at boligloven med efterfølgende ændringer rent faktisk skulle være relevant for vurderingen af klassificeringen af de mulige støtteforanstaltninger, der er identificeret ovenfor, ville tilsynsmyndigheden alligevel have konkluderet, at de konkrete ændringer af boligsystemet ikke var af en sådan beskaffenhed, at en omklassificering fra eksisterende til ny støtte kunne komme på tale:

— For det første kan det blotte forhold, at Island har valgt en lovgivningsteknik, hvorefter man vedtager en ny lov i stedet for at ændre en allerede eksisterende lov, ikke i sig selv føre til en omklassificering af en hidtil eksisterende støtteforanstaltning (49). Det afgørende er udelukkende, om den nye lov medførte principielle ændringer af de relevante støtteforanstaltninger, der er af en sådan beskaffenhed, at det påvirker vurderingen af disse foranstaltningers forenelighed. I den henseende finder tilsynsmyndigheden det af stor betydning, at boligloven, for så vidt angår alle væsentlige specifikke forhold, var en fortsættelse af den tidligere ordning med samme målsætning om prismæssigt overkommelige boliger for alle borgere i Island. Som vist ovenfor i afsnit 2.2.3.1 er boliglovens målsætning den samme som målsætningen i lov nr. 97/1993.

— For det andet er det, som anført ovenfor, Kommissionens faste praksis, at en ændring af en støttemodtagers juridiske status ikke er relevant for klassificeringen af støtten.

— For det tredje har den nugældende foranstaltning af de potentielle støtteforanstaltninger til fordel for BFF ikke ændret sig som en konsekvens af vedtagelsen af boligloven og senere ændringer heraf.

— For det fjerde ændrede boligloven intet med hensyn til udstedelsen af boligobligationer, den vigtigste lånekategori. Der blev i boligloven indført en ny lånekategori, de såkaldte tillægslån, som led i reformen af det almene boligmarked. Denne lånekategori erstattede imidlertid reelt de kategorier af sociale lån, der kunne ydes i henhold til lov nr. 97/1993. Som anført i afsnit I.2.2.3.3.3 var den højeste procentdel af disse typer lån og kriterierne for erhvervelse næsten identiske. Den vigtigste forskel i reglerne vedrørende disse typer lån er således, at disse boliger i henhold til boligloven på visse betingelser kunne sælges på det almindelige marked til markedsprisen. Det er tilsynsmyndighedens opfattelse, at disse lovændringer hverken materielt ændrede kredsen af potentielle modtagere af sociale lån eller udvidede BFF’s aktiviteter på dette område sammenlignet med dens forgængere. Derudover kan afskaffelsen af sociale lånekategorier, jf. afsnit I.2.2.3.3.3 ovenfor, ikke bevirke, at en låneordning bliver kategoriseret som ny støtte. Sådanne ændringer kunne til nød betragtes som ophævelse af støtte.

— For det femte kan tilsynsmyndigheden ikke erklære sig enig med SFF i, at boligloven medførte en væsentlig udvidelse af BFF’s mulighed for at låne til selskaber, der bygger lejeboliger (50). Som anført ovenfor i afsnit I.2.2.3.3.2 kunne der ydes lån fra ordningen for boligobligationer i henhold til betingelserne i de betænkninger, der var udstedt på grundlag af boligloven og dens forgænger, til selskaber, der beskæftiger sig med opførelsen af boliger.

— For det sjette blev ordningen med boligobligationer, som beskrevet ovenfor, ophævet ved lov nr. 57/2004 og erstattet med direkte kontantlån ydet af BFF. SFF har gjort gældende, at denne ændring kræver, at foranstaltningen klassificeres som ny støtte. Denne lov ændrede imidlertid hverken noget i forhold til potentielle modtageres ansvarsområde og lignende, eller medførte nogen ændring i formålet med og finansieringen af eventuelle støtteforanstaltninger over for BFF. Derfor er tilsynsmyndigheden af den opfattelse, at ændringerne skal betragtes som administrative og tekniske snarere end principielle.

— For det syvende blev grænsen for BFF’s kategori »almindelige lån« ved lov nr. 120/2004 forhøjet til 90 % af ejendomsvurderingen. I konsekvens heraf blev lovens kapitel VII om tillægslån afskaffet. Lov nr. 120/2004 ændrede intet med hensyn til BFF-ordningens public service-aktiviteter. Formålet med boligloven forblev det samme, støttemodtageren var fortsat kun BFF, og dens aktiviteter var stort set uændret. Derudover var der ingen ændringer med hensyn til, hvem der kunne optage lån i BFF, det betød blot, at loftet på 90 % kunne udnyttes af alle (51). Situationen her er omvendt i forhold til situationen i Keller-sagen, hvor Retten i Første Instans stadfæstede, at en stigning fra 7 mia. ITL til 80 mia. ITL i de anlægsaktiver, som en virksomhed højest kunne besidde for at falde ind under en godkendt støtteordning, udgjorde en væsentlig ændring, der skulle have været anmeldt til Kommissionen. Domstolen anførte, at denne ændring havde medført en stigning i antallet af potentielle støttemodtagere og reelt havde gjort ordningen tilgængelig for ansøgere (52). En ændring af støtteordningen, hvorved man potentielt øger antallet af støttemodtagere, er en ændring af et af ordningens grundlæggende karakteristika, der kan have en virkning på dens forenelighed med EF-traktaten. Om almindelige lån udgør 70 % eller 90 % af ejendomsvurderingen, er i denne sag ikke relevant for vurderingen af, om sådanne lån kan klassificeres som public service, jf. EØS-aftalens artikel 59, stk. 2 —

VEDTAGET FØLGENDE BESLUTNING:

Artikel 1

De mulige støtteforanstaltninger i form af statsgaranti, rentestøtte, skattefritagelser og fritagelse for udbetaling af udbytte til fordel for BFF anses for at udgøre eksisterende støtte. Den formelle undersøgelsesprocedure for ny støtte afsluttes derfor.

Artikel 2

BFF’s fritagelse for anvendelsen af bestemmelserne i loven, som omtalt i punkt 14 i kapitel II i bilag IX til EØS-aftalen, udgør ikke statsstøtte.

Artikel 3

Denne beslutning er rettet til Republikken Island.

Artikel 4

Kun den engelske udgave er autentisk.

Udfærdiget i Bruxelles, den 27. juni 2008. På EFTA-Tilsynsmyndighedens vegne Per SANDERUD Formand Kurt JAEGER Medlem af kollegiet

(1) I det følgende benævnt »tilsynsmyndigheden«.

(2) I det følgende benævnt »EØS-aftalen«.

(3) I det følgende benævnt »aftalen om tilsynsmyndigheden og domstolen«.

(4) I det følgende benævnt »protokol 3«.

(5) Retningslinjer for anvendelse og fortolkning af artikel 61 og 62 i EØS-aftalen og artikel 1 i protokol nr. 3 til aftalen om tilsynsmyndigheden og domstolen, vedtaget og udstedt af EFTA-Tilsynsmyndigheden den 19. januar 1994, offentliggjort i EFT L 231 af 3.9.1994, s. 1 og EØS-tillæg 1994 nr. 32. Retningslinjerne, der i det følgende benævnes »retningslinjer for statsstøtte«, blev senest ændret den 19. december 2007. Der findes en opdateret version af retningslinjerne for statsstøtte på tilsynsmyndighedens websted: http://www.eftasurv.int/fieldsofwork/fieldstateaid/guidelines/

(6) Offentliggjort i EUT L 139 af 25. maj 2006, s. 37 og EØS-tillæg nr. 26.

(7) Dom af 7. april 2006, sag E-9/04, Den islandske bank- og værdipapirhandlerforening mod EFTA-Tilsynsmyndigheden, EFTA-domsamling 2006, s. 42.

(8) Beslutning nr. 185/06/KOL af 21. juni 2006 om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, for så vidt angår den islandske boligfinansieringsfond (EUT C 314 af 21. december 2006 , s. 89, EØS-tillæg 2006 nr. 63).

(9) Se fodnote 8.

(10) Konsolideringen skete i overensstemmelse med lov nr. 61/1993 om ændring af lov nr. 86/1988 og trådte i kraft den 12. august 1993.

(11) Kapitel VIII i lov nr. 97/1993 fastlagde regler for andelsboliger. Disse regler blev ikke videreført i boligloven af 1998. Eksisterende andelsboliger er omfattet af særlov nr. 66/2003. Disse andelsboligers ret til lån fra boligfinansieringsfonden, er omfattet af bestemmelserne i kapitel VIII i boligloven, jf. artikel 5, afsnit d, i lov nr. 66/2003.

(12) Baseret på tilsynsmyndighedens uofficielle engelske oversættelse. Den originale islandske tekst findes på http://www.althingi.is/altext/122/s/0877.html

(13) Baseret på tilsynsmyndighedens uofficielle engelske oversættelse. Den originale engelske tekst findes på http://www.althingi.is/altext/122/03/r06115030.sgml

(14) Som det beskrives nedenfor, blev en af kategorierne, tillægslånene, ophævet ved lov nr. 120/2004, jf. 2.2.3.4.2.

(15) Ved lov nr. 57/2004 ophævedes bestemmelserne om boligobligationer, idet fonden begyndte at yde kontantlån, jf. 2.2.3.4.1.

(16) Jf. 2.2.2.4 ovenfor.

(17) http://www.althingi.is/altext/122/s/0099.html

(18) Disse tillægslån blev afskaffet ved lov nr. 120/2004, jf. afsnit 2.2.3.4.2 nedenfor.

(19) En enkeltperson måtte ikke tjene over 1 620 000 ISK og ikke have aktiver over 1 900 000 ISK. Disse tal skulle reguleres én gang om året.

(20) Med hensyn til de tab, som boligfinansieringsfonden måtte blive påført i forbindelse med ydelse af disse tillægslån, var det i boliglovens artikel 43 bestemt, at kommunerne skulle eje og drive en såkaldt reservefond, der blev administreret af boligfinansieringsfonden. I henhold til artikel 44 kompenserer reservefonden boligfinansieringsfonden for de tab, den måtte lide på tillægslån. I henhold til artikel 45 skulle kommunerne i første omgang indbetale et bidrag på 5 % af hvert tillægslån, der blev ydet i kommunen.

(21) http://www.althingi.is/altext/122/s/0877.html

(22) Baseret på tilsynsmyndighedens uofficielle engelske oversættelse.

(23) Baseret på tilsynsmyndighedens uofficielle engelske oversættelse. Den originale islandske tekst findes på: http://www.althingi.is/altext/131/s/0223.html

(24) Se betænkning nr. 540/2006, senest ændret ved betænkning 587/2007. Betænkningen fastlægger ligeledes et nominelt låneloft, der i øjeblikket er på 18 mio. ISK.

(25) Baseret på tilsynsmyndighedens uofficielle engelske oversættelse. Den originale islandske tekst findes på: http://www.althingi.is/altext/122/s/0099.html

(26) Den islandske regerings brev af 3. januar 2007, s. 10.

(27) Det er noget andet, hvis staten ejer selskaber, der er oprettet som selskaber med begrænset ansvar og er omfattet af privatretten.

(28) For en anvendelse af dette princip se f.eks. den islandske højesterets dom af 5. november 1998 i sag nr. 50/1998.

(29) EFT L 126 af 26.5.2000, s. 1. Loven blev inkorporeret ved afgørelse nr. 15/2001 truffet af Det Blandede EØS-udvalg og trådte i kraft den 1. oktober 2001.

(30) Denne oversættelse er tilvejebragt af den islandske regering

(31) Sag C-44/93, Namur-Les Assurances du Credit SA, Sml. 1994 I, s. 3829.

(32) Sag T-351/02, Deutsche Bahn AG, Sml. 2006 II, s. 1047, præmis 100-103.

(33) Sag C-400/99, Italien mod Kommissionen, Sml. 2005 I, s. 3657, præmis 47, 54-55.

(34) Sag T-190/00, Regione Siciliana mod Kommissionen, Sml. 2003 II, s. 5015, præmis 48.

(35) Sag C-312/90, Spanien mod Kommissionen, Sml. 1992 I, s. 4117, præmis 14-17, sag C-47/91 Italien mod Kommissionen, Sml. 1992 I, s. 4145, præmis 22-25, forenede sager T-195/01 og T-207/01 Government of Gibraltar, Sml. 2002 II, s. 2309, samt forenede sager T-297/01 og T-298/01, SIC II, Sml. 2004 II, s. 743.

(36) Sag, Namur-Les Assurances du Credit SA, citeret ovenfor, præmis 28-29 (tilsynsmyndighedens fremhævelse). Se ligeledes dommens præmis 23, hvor domstolen omtalte tilpasninger, der »ikke berørte indholdet af disse privilegier«.

(37) Sag C-44/93, Namur-Les Assurances du Credit SA, citeret ovenfor, præmis 32-33.

(38) Sag, Government of Gibraltar mod Kommissionen, præmis 111. Se tilsvarende forslag til afgørelse fra generaladvokat Fennelly i forenede sager C-15/98 og C-105/98, Italien og Sardegna Lines, Servizi Marittimi della Sardegna SpA mod Kommissionen, Sml. 2000 I, s. 8855, præmis 64.

(39) Kommissionens beslutning af 24. april 2007 i sag E 10/2005 (ex C 60/1999), nr. 33, Kommissionens beslutning af 4. april 2007 i sag E 7/2005 vedrørende finske garantiordninger, nr. 16, Kommissionens beslutning af 20. april 2005 i sag E 8/2005 til fordel for spansk national offentlig radio- og tv-selskab RTVE, punkt 2.2, samt Kommissionens beslutning i sag E 22/2004 — Skattelettelser til eksportrelaterede investeringer, nr. 34-35.

(40) Kommissionens beslutning af 24. april 2007 i sag E 3/2005 — Finansiering af offentlige radiofonier i Tyskland, nr. 200-214, Kommissionens beslutning E-14/2005 — Portugal, kompensationsbetalinger til public service radio- og tv-selskab RTP, nr. 61-80.

(41) Kommissionens beslutning af 24. april 2007 i statsstøttesag E 3/2005 — Finansiering af offentlige radiofonier i Tyskland, nr. 215. De tyske offentlige banker havde i deres egenskab af offentligt ejede selskaber traditionelt været omfattet af en indirekte statsgaranti, den såkaldte Anstaltslast. I sag E-10/2000 vedrørende de tyske Landesbanken konkluderede Kommissionen, at Anstaltslast var et retsprincip, der var ældre end EF-traktaten. Støtten til bankerne, som er et resultat af denne garanti, var derfor eksisterende, og det samme var tilfældet, hvor Anstaltslast ikke blot var udledt af et generelt retsprincip, men senere var blevet indført udtrykkeligt i skriftlige lovbestemmelser, jf. brev fra Kommissionen til Tyskland den 8. maj 2000 med forslag til passende foranstaltninger i sag E 10/2000, punkt 7, første stykke. Så vidt tilsynsmyndigheden er informeret, er de tyske banker, der modtager Anstaltslast, normalt oprettet ved særlov, der regulerer oprettelsen og driften af den individuelle bank. Adskillige af disse banker synes at være blevet oprettet efter EF-traktatens ikrafttræden. Lovgivningsændringer, der regulerer driften af offentlige banker, har ofte fundet sted. Oprettelse af nye banker ved lov, sammenlægning eller opsplitning af offentlige banker kan helt klart påvirke virksomhedens aktivitet og kan have en indvirkning på fællesmarkedets funktion, på konkurrencevilkårene, eller blot på det faktiske støttebeløb, der er til rådighed for virksomhederne. Ikke desto mindre har Kommissionen hverken undersøgt, hvornår de forskellige banker, der var omfattet af garantien, blev oprettet, eller analyseret ændringer i bankernes drift eller andre foranstaltninger, der vedrørte individuelle banker, før den konkluderede, at fordelen ved Anstaltslast udgjorde eksisterende støtte. Se ligeledes Kommissionens beslutning af 16. oktober 2002 i sag C 68/2002 — France, Electricité de France (EDF), nr. 68, hvor en af støtteforanstaltningerne til EDF, en statsgaranti, fulgte et generelt princip i fransk ret, som var ældre end EF-traktaten. Driften af EDF havde ændret sig betydeligt i årenes løb, og selskabet havde også ekspanderet til nye markeder. Desuagtet så Kommissionen ikke noget behov for at undersøge disse faktiske ændringer, ej heller kiggede den nærmere på ændringer i EDF forud for EF-traktatens ikrafttræden, da den bestemte, om foranstaltningen udgjorde ny eller eksisterende støtte, jf. også Kommissionens beslutning af 16. december 2003 om statsstøtte ydet til EDF samt til elektricitets- og gassektoren, EUT L 49 af 22.2.2005, s. 9, nr. 59, samt Kommissionens opfordring til at fremsætte bemærkninger i medfør af EF-traktatens artikel 88, stk. 2, i sag E 3/2002, EDF, EUT C 164 af 15.7.2003, s. 7, nr. 53-55.

(42) Kommissionens beslutning af 24. april 2007 i sag E 3/2005 — Finansiering af offentlige radiofonier i Tyskland, nr. 192-216, Kommissionens beslutning af 20. april 2005 i sag E 8/2005 — Statsstøtte til fordel for det spanske nationale offentlige radio- og tv-selskab RTVE, punkt 2.2, samt Kommissionens beslutning af 20. april 2005 i sag E 9/2005 — Italien, RAI, nr. 25-48.

(43) Et andet spørgsmål er, hvorvidt BFF’s fritagelse for garantipræmien, der blev indført i 1998, ville udgøre ny støtte. tilsynsmyndigheden har i dag ved afgørelse 406/08/KOL indledt formelle undersøgelsesprocedurer vedrørende de fritagelser for garantipræmierne, der er foreskrevet i lov nr. 121/1997 om statsgarantier.

(44) I denne henseende er situationen parallel med beslutningerne fra Kommissionen om radiofonier i Tyskland, Poczta Polska, La Poste, EDF osv. I disse beslutninger skulle Kommissionen vurdere, om statsgarantier til offentligretlige virksomheder skulle betragtes som ny eller eksisterende støtte. I samtlige disse beslutninger havde Kommissionen konkluderet, at selve garantien enten ikke havde ændret sig, eller at den i det væsentlige var forblevet uændret. Kommissionen begav sig ikke i sin vurdering af støtten, der udsprang af garantien, ud i en vurdering af, om den konkrete virksomhed havde ændret sine aktiviteter, idet dette spørgsmål ikke vedrørte støtteforanstaltningen som sådan, men vurderede derimod støttemodtagerne ud fra en abstrakt defineret støtteordning.

(45) Kommissionens beslutning af 29. november 2007, C (2007) 5778, statsstøttesag C 56/2007 — Frankrig, Ubegrænset statsgaranti til fordel for La Poste, nr. 93-97, Kommissionens beslutning E 14/2005/Portugal, kompensationsbetalinger til public service radio- og tv-selskabet RTP, nr. 78-80, Kommissionens beslutning af 20. april 2005 i statsstøttesag E 10/2005 (ex C 60/1999) — Redevance radiodiffusion TF1, nr. 33, samt brev fra Kommissionen til Tyskland af 8. maj 2001 med forslag om passende foranstaltninger i sag E 10/2000, Landesbank, punkt 7, første led. Med hensyn til BFF’s fritagelse for betaling af et garantigebyr i medfør af lov nr. 121/1997 om statsgarantier er tilsynsmyndighedens foreløbige vurdering den, at der er tale om ny støtte, og at foranstaltningen behandles særskilt; jf. tilsynsmyndighedens beslutning 406/08/KOL af 27. juni 2008.

(46) I henhold til artikel 35 i lov nr. 1/1997, lov om statsansattes pensionsfond, kan et medlem af fonden vælge at få sin pension forhøjet svarende til den lønstigning, der var gældende for den stilling, medlemmet senest beklædte. Direktøren for statens boligstyrelse fandt, at hans stilling kunne sammenlignes med BFF-direktørens stilling, hvilket efter pensionsfondens opfattelse ikke forholdt sig således. I en dom af 22. januar 2004 i sag nr. 344/2003 gav Islands højesteret direktøren medhold. I dommen blev det bl.a. statueret, at statens boligfinansieringsfond stort set var tildelt samme rolle som statens boligstyrelse og fungerede som realkreditinstitut for borgerne i Island. Domstolen fandt, at posten som direktør for instituttet kunne sammenlignes med direktøren for fonden, for så vidt angik arten af deres pligter og ansvarsområde.

(47) I Kommissionens beslutning i sag E-14/2005 — Portugal, kompensationsbetalinger til public service radio- og tv-selskabet RTP, nr. 63 og 74, fandt Kommissionen, at ændringer i en portugisisk støtteforanstaltning ikke ændrede foranstaltningen til en ny statsstøtte, bl.a. fordi ændringerne af den nationale regel ikke ændrede formålet med subsidierne.

(48) Kommissionens beslutning af 16. november 2004 om en tysk støtteordning til fordel for producenter af kornbrændevin (2006/240/EF), nr. 83-84. Se ligeledes Kommissionens brev vedrørende artikel 17, stk. 2, af 14. juli 2005, i sag E 2/2005 vedrørende hollandsk støtte til boligsektoren, hvor Kommissionen gjorde gældende, at støtten var eksisterende, selv om den direkte støtteordning var blevet erstattet med en statsstøtteordning og en skattefritagelse efter EF-traktatens ikrafttræden. Begrundelsen var, at disse ændringer samlet set havde medført færre hindringer for konkurrencevilkårene, jf. afsnit 16-26 i brevet.

(49) Kommissionens beslutning E 12/2005 — Polen, ubegrænset statsgaranti til fordel for Poctza Polska, nr. 39-47.

(50) I den henseende henviste SFF til udtalelserne fra formanden for Alltingets udvalg i forbindelse med sletningen af ordet »individuel« fra stk. 1 i artikel 15 om kategorien almindelige lån, i lovforslaget, der senere blev ophøjet til boligloven. Se punkt 7 i talen, der findes påhttp://www.althingi.is/altext/122/05/r13133243.sgml

(51) Kommissionen konkluderede i sin beslutning i sagen om radiofonierne i Tyskland, at stigninger i licensgebyrets størrelse ikke skulle betragtes som ny støtte: »Stigningen er snarere en konsekvens af et stigende finansielt behov hos offentlige radiofonier for at leve op til deres public service-forpligtelser. Det kan derfor — og i tråd med Kommissionens tidligere praksis — ikke adskilles fra den oprindelige finansieringsordning og udgør ikke en principiel ændring, forudsat at public service-forpligtelsen som sådan ikke er blevet indholdsmæssigt ændret«. Kommissionens beslutning af 24. april 2007, citeret ovenfor, nr. 206.

(52) Sag T-35/1999, Keller SpA mod Kommissionen, Sml. 2002 II, s. 261, præmis 62.