DA Den Europæiske Unions Tidende L 261/21

EFTA-TILSYNSMYNDIGHEDENS AFGØRELSE

Nr. 416/10/KOL

af 3. november 2010

om beskatning af investeringsvirksomheder efter Liechtensteins skattelov

(Liechtenstein)

EFTA-TILSYNSMYNDIGHEDEN (»TILSYNSMYNDIGHEDEN«) HAR —

UNDER HENVISNING til aftalen om Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (»EØS-aftalen«), særlig artikel 61-63 og protokol 26,

UNDER HENVISNING til aftalen mellem EFTA-staterne om oprettelse af en tilsynsmyndighed og en domstol (»tilsyns- og domstolsaftalen«), særlig artikel 24,

UNDER HENVISNING til protokol 3 til tilsyns- og domstolsaftalen (»protokol 3«), særlig artikel 1, stk. 2, i del I og artikel 4, stk. 4, artikel 6, artikel 7, stk. 5, og artikel 14 i del II,

UNDER HENVISNING til den konsoliderede udgave af Tilsynsmyndighedens beslutning nr. 195/04/KOL af 14. juli 2004 om gennemførelse af de bestemmelser, der henvises til i artikel 27 i del II i protokol 3 (»beslutningen om gennemførelsesbestemmelser« (1)),

EFTER at have opfordret interesserede parter til at fremsætte bemærkninger i henhold til ovennævnte bestemmelser og under henvisning til deres bemærkninger, og

ud fra følgende betragtninger:

I. SAGSFREMSTILLING

1. SAGSFORLØB

Tilsynsmyndigheden anmodede ved brev af 14. marts 2007 Liechtensteins myndigheder om oplysninger om forskellige former for skattefritagelse, der tilsyneladende var mulige for visse typer selskaber i henhold til Liechtensteins skattelov. Efter flere brevvekslinger meddelte Tilsynsmyndigheden ved brev af 18. marts 2009 Liechtensteins myndigheder, at den havde besluttet at indlede proceduren efter artikel 1, stk. 2, i del I i protokol 3 med hensyn til beskatning af investeringsvirksomheder. Tilsynsmyndighedens beslutning nr. 149/09/KOL om at indlede den formelle undersøgelsesprocedure blev offentliggjort i Den Europæiske Unions Tidende og EØS-tillægget med en opfordring til interesserede parter til at fremsætte bemærkninger (2). Tilsynsmyndigheden har modtaget bemærkninger fra interesserede parter. Ved brev af 26. januar 2010 videresendte Tilsynsmyndigheden disse til Liechtensteins myndigheder og opfordrede dem til at udtale sig derom, hvilket skete ved brev af 17. marts 2010.

2. BESKRIVELSE AF DEN PÅGÆLDENDE FORANSTALTNING

2.1. Benævnelse

Undersøgelsen vedrørte behandlingen af investeringsvirksomheder i henhold til Liechtensteins skattelov (»Gesetz über die Landes- und Gemeindesteuern«) (3) (»skatteloven«) i perioden 1996-2006.

2.2. Definition af investeringsvirksomheder

I Liechtensteins lov fra 1996 om investeringsvirksomheder (»Gesetz über Investmentunternehmen«) (»lov om investeringsvirksomheder«) defineres investeringsvirksomheder som:

»aktiver, der indskydes af offentligheden, efter at der har været reklameret, med henblik på kollektiv kapitalinvestering, og som normalt investeres og forvaltes for de enkelte investorers kollektive regning efter risikospredningsprincippet« (4)

Efter liechtensteinsk ret kan en investeringsvirksomhed oprettes i form af en kollektiv fond, en såkaldt investeringsfond (»Anlagefonds«) (5), eller i form af et investeringsselskab (»Anlagegesellschaft«) (6). En investeringsfond forvaltes af en særskilt enhed (»fondsledelsen«) (7), mens forvaltningen af et investeringsselskab varetages af selskabet selv. I modsætning til en investeringsfond udgør investeringsselskabet derfor en enkelt enhed. I begge tilfælde gennemfører de enheder, der udfører forvaltningsfunktionerne, økonomiske aktiviteter ved at yde tjenester mod et gebyr.

Uanset den organisatoriske form skal de aktiver, som forvaltes på investorernes vegne, være adskilte fra forvaltningsselskabets egne aktiver. For forvaltningen får forvaltningsselskabet et forvaltningsgebyr, som kommer til at indgå i dets egne aktiver. Desuden kan der opkræves resultatrelaterede gebyrer eller andre gebyrer (8), som også vil indgå i et forvaltningsselskabs egne aktiver.

3. SKATTEREGLER FOR INVESTERINGSVIRKSOMHEDER I LIECHTENSTEIN

3.1. Liechtensteins selskabsskat

3.1.1. Indkomst- og kapitalskat

Skattelovens artikel 73-81 i del 4, afsnit A, »Selskabsskatter« (»Die Gesellschaftssteuern«) omfatter to former for selskabsskat (9):

— Indkomstskat (»Ertragssteuer«), der efter skattelovens artikel 77 pålignes indtægter minus fradragsberettigede udgifter (inklusive afskrivninger). Indkomstskattesatsen afhænger af forholdet mellem nettoindkomsten og den skattepligtige kapital og ligger på mellem 7,5 % og 15 % (10). Denne sats kan forhøjes med mellem 1 og 5 procentpoint afhængigt af forholdet mellem udbytte og skattepligtig kapital. Den maksimale indkomstskat udgør derfor 20 %.

— Kapitalskat (»Kapitalsteuer«), der efter skattelovens artikel 76 pålignes et selskabs indbetalte kapital, nominelle kapital, aktiekapital og startkapital samt reserverne, som udgør selskabets egenkapital. Skatterne pålignes ved afslutningen af selskabets regnskabsår (normalt den 31. december). Satsen udgør 2 ‰ (0,2 %).

Efter skattelovens artikel 73 betaler juridiske personer, som driver erhvervsvirksomhed i Liechtenstein, både indkomst- og kapitalskat. Det samme gælder udenlandske selskaber, som har en filial i Liechtenstein.

3.1.2. Kuponskat

Skattelovens del 5 vedrører kuponskat. Efter skattelovens artikel 88(a)(1) opkræver Liechtenstein skat på kuponer af værdipapirer (eller dokumenter svarende til værdipapirer), der udstedes af »en valutaindlænding«. Dette begreb omfatter alle personer, der opholder sig eller har bopæl eller vedtægtsmæssigt hjemsted i Liechtenstein. Det omfatter også virksomheder, der er registreret i det offentlige register i Liechtenstein. Kuponskatten gælder for virksomheder, hvis kapital er opdelt i aktier, f.eks. anparts- og aktieselskaber og selskaber med begrænset ansvar (11). Den opkræves med en sats på 4 % på udlodning af dividende eller udbyttedeling (herunder udbetaling i form af aktier).

3.2. Beskatning af investeringsvirksomheder fra 1996 til 2006

3.2.1. Beskatning af aktiver, der forvaltes på investorernes vegne

Med indførelsen af skattelovens artikel 84(5) begyndte Liechtenstein i 1996 at beskatte aktiver, der forvaltes af investeringsvirksomheder, på samme måde som domicilselskaber (»Sitzgesellschaften«) (12). Da domicilselskaber ikke betalte indkomstskat, var de aktiver, investeringsvirksomhederne forvaltede, heller ikke indkomstskattepligtige. Efter skattelovens artikel 84(1) blev der kun opkrævet en nedsat kapitalskat på 1 ‰ (i stedet for 2 ‰) (13). Denne sats blev yderligere reduceret til 0,4 ‰ på investeringsvirksomhedernes kapital, der overstiger 2 mio. CHF, i henhold til skattelovens artikel 85(2) (14). Kuponskatten på udlodning af overskud af fondskapitalen blev også afskaffet i 1996 (15).

3.2.2. Beskatning af forvaltningsselskabets egne aktiver

3.2.2.1. Beskatning af investeringsfondes forvaltningsvirksomhed

I lighed med alle andre virksomheder, der opererer i Liechtenstein, var en investeringsfonds ledelse (fondens forvaltningsvirksomhed) forpligtet til at betale indkomst-, kapital- og kuponskat af sin egen indkomst og kapital. Fondsledelsen havde også været fuldt skattepligtig før 1996 i henhold til artikel 84(2) i skatteloven fra 1961.

3.2.2.2. Beskatning af investeringsselskabers forvaltningsvirksomhed

Ved investeringsselskaber blev der dog ikke skattemæssigt set skelnet mellem forvaltningsselskabets egne aktiver og de forvaltede aktiver. Investeringsselskabernes egne aktiver var derfor også underlagt reglerne for domicilselskaber i henhold til skattelovens artikel 84(2). Det betød, at der ikke blev opkrævet indkomstskat af forvaltningsaktiviteterne eller de forvaltede aktiver, at kapitalskatten var på 1 ‰ i stedet for 2 ‰ (og blev nedsat yderligere for kapital på over 2 mio. CHF i henhold til skattelovens artikel 85(2)), og at der ikke blev opkrævet nogen kuponskat. Investeringsfondenes og investeringsselskabernes skattemæssige situation fra 1996 til 2006 kan illustreres således:

Investeringsfond (»Anlagefond«) Fondsledelse (egne aktiver) Indkomstskat Fuld kapitalskat Kuponskat Fondskapital, dvs. forvaltede aktiver Ingen indkomstskat Nedsat kapitalskat Ingen kuponskat





Investeringsselskab (Anlagegesellschaft) Forvaltningsselskabets egne aktiver Ingen indkomstskat Nedsat kapitalskat Ingen kuponskat Fondskapital, dvs. forvaltede aktiver Ingen indkomstskat Nedsat kapitalskat Ingen kuponskat

3.3. Situationen fra 2006 til i dag

Efter den lovgivning, der blev indført i 2005, skulle investeringsselskaberne registrere og forvalte deres egne aktiver og deres forvaltede aktiver adskilt. Skatteloven blev også revideret, og der blev indføjet en ny artikel 73(f), som pålagde både en investeringsfonds ledelse og investeringsselskaber at betale indkomst-. kapital- og kuponskal af deres egne aktiver (16).

Investeringsfondes og investeringsselskabers skattemæssige situation fra 2006 og frem kan illustreres således:

Investeringsfond (Anlagefond) Fondsledelse (egne aktiver) Indkomstskat Kapitalskat Kuponskat Fondskapital, dvs. forvaltede aktiver Ingen beskatning





Investeringsselskab (Anlagegesellschaft) Forvaltningsselskabets egne aktiver Indkomstskat Kapitalskat Kuponskat Fondskapital, dvs. forvaltede aktiver Ingen beskatning

3.4. Begrundelse for indledning af proceduren

Tilsynsmyndigheden gav i sin beslutning om indledning af den formelle undersøgelsesprocedure udtryk for tvivl om, hvorvidt skattefritagelsen for investeringsselskabernes egne aktiver var forenelig med statsstøttereglerne. I modsætning til de argumenter, som Liechtensteins myndigheder havde fremført, var det Tilsynsmyndighedens foreløbige vurdering, at skattelovgivningen gav investeringsselskaberne en selektiv fordel, som fordrejede konkurrencen og påvirkede samhandelen inden for EØS. På denne baggrund kunne Tilsynsmyndigheden ikke udelukke, at de skatteregler, der gælder for investeringsselskabers egne aktiver (fuldstændig fritagelse for betaling af indkomst- og kuponskat og delvis fritagelse for betaling af kapitalskat), udgør statsstøtte i henhold til EØS-aftalens artikel 61, stk. 1. Tilsynsmyndigheden udtrykte også tvivl om, hvorvidt disse foranstaltninger kunne anses for at være forenelige med EØS-aftalens statsstøtteregler, især aftalens artikel 61, stk. 3, litra c).

4. BEMÆRKNINGER FRA INTERESSEREDE PARTER

Bemærkningerne fra de interesserede parter kan opsummeres således:

— Under henvisning til Europa-Kommissionens beslutninger om en irsk skattefritagelsesordning (Irish Company Holding Regime) (17) og om et skattefradrag i indtægterne af visse immaterielle aktiver i Spanien (18) fremførte de interesserede parter, at enhver fysisk eller juridisk person kunne oprette en investeringsvirksomhed og dermed opnå skattefritagelser, og at skattefritagelsen derfor ikke var en selektiv foranstaltning.

— Da lovgivningen blev indført i 1996, var det ikke klart, at statsstøttereglerne ville finde anvendelse på skatteforanstaltninger.

— Hvis Tilsynsmyndigheden konkluderede, at fritagelserne udgjorde statsstøtte, burde de betragtes som eksisterende støtte, idet de havde været gældende siden 1996.

— Under henvisning til artikel 15 i protokol 3 (hvor det er fastsat, at tilbagesøgning er omfattet af en forældelsesfrist på ti år) fremførte de interesserede parter, at der ikke kan kræves tilbagebetaling af støtte, fordi skattefritagelsen blev indført i 1996.

— Det blev fremført, at tilbagesøgning ville stride mod princippet om berettigede forventninger og retssikkerhedsprincippet.

— I nogle tilfælde kunne der ikke kræves tilbagesøgning, fordi skattefritagelserne ville falde ind under de minimis-reglen.

5. BEMÆRKNINGER FRA LIECHTENSTEINS MYNDIGHEDER

Ved brev af 17. marts 2010 og 16. juli 2010 fremsatte Liechtensteins myndigheder følgende kommentarer:

— Skattefritagelsen udgør ikke statsstøtte som omhandlet i EØS-aftalens artikel 61, stk. 1, da den ikke er selektiv. Til støtte for dette argument henviste de også til Europa-Kommissionens to beslutninger om henholdsvis en irsk skattefritagelsesordning (Irish Company Holding Regime) og et skattefradrag i indtægterne af visse immaterielle aktiver i Spanien.

— Subsidiært fremføres det, at eventuel støtte skal betragtes som eksisterende støtte på grundlag af den tiårige forældelsesfrist, der er fastsat i artikel 1, stk. 1, litra b), nr. iv), sammenholdt med artikel 15 i del II i protokol 3, og ud fra den betragtning, at foranstaltningen kun blev til støtte som følge af udviklingen i Det Europæiske Samarbejdsområde (artikel 1, stk. 1, litra b), nr. v), i del II i protokol 3).

— Hvis Tilsynsmyndigheden ikke accepterede dette, mente Liechtensteins myndigheder ikke, at den burde kræve støtten tilbagebetalt, da dette ville stride mod EØS-rettens generelle principper, især med hensyn til beskyttelse af de berettigede forventninger og retssikkerheden.

II. VURDERING

1. STATSSTØTTE

EØS-aftalens artikel 61, stk. 1, fastsætter følgende:

»Bortset fra de i denne aftale hjemlede undtagelser er støtte, som ydes af EF-medlemsstater, EFTA-stater eller ved hjælp af statsmidler under enhver tænkelig form, og som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencevilkårene ved at begunstige visse virksomheder eller visse produktioner, uforenelig med denne aftale i det omfang, den påvirker samhandelen mellem de kontraherende parter.«

1.1. Statsmidler

Støtteforanstaltningen skal være ydet af staten eller ved hjælp af statsmidler.

Bevilling af fuldstændig eller delvis skattefritagelse påfører staten et tab af skatteindtægter, der svarer til forbruget af statsmidler i form af skatteudgifter (19). Liechtensteins myndigheder går glip af indtægter svarende til de indkomst-, kapital- og kuponskatter, som ikke bliver betalt.

Tilsynsmyndigheden mener derfor, at de skatteregler, der gælder for investeringsselskaber, indebærer brug af statsmidler.

1.2. Begunstigelse af visse virksomheder eller produktionen af visse varer

For det første skal en støtteforanstaltning give støttemodtagerne fordele, der fritager dem for omkostninger, som de normalt selv skal afholde.

Da investeringsselskaberne er fritaget for indkomst- og kuponskat og kun skal betale en nedsat kapitalskat af deres egne aktiver, opnår de en fordel i forhold til andre virksomheder, som er forpligtede til at betale almindelig indkomstskat af deres erhvervsaktiviteter.

Fordelen er selektiv, da den kun kom de investeringsvirksomheder til gode, der er organiseret som investeringsselskaber. Tilsynsmyndigheden kan ikke godtage de argumenter, som Liechtensteins myndigheder og de interesserede parter har fremsat, nemlig at alle virksomheder i Liechtenstein, der udøver sådanne erhvervsaktiviteter, principielt frit kan vælge den mest fordelagtige retlige organisationsform og dermed opnå skattelettelserne. En skattefordel, som er begrænset til en bestemt gruppe virksomheder, kan ikke karakteriseres som en generel foranstaltning med den begrundelse, at alle interesserede virksomheder kan opfylde bestemte kriterier og komme i betragtning, hvis de organiserer sig i en bestemt form (20).

EU-Domstolen fastslog i GIL Insurance-sagen (21), at »artikel 87, stk. 1, EF kræver en stillingtagen til, om en statslig foranstaltning som led i en bestemt retlig ordning kan begunstige »visse virksomheder eller visse produktioner« i forhold til andre virksomheder, der under hensyntagen til det formål, der forfølges med den pågældende foranstaltning, befinder sig i en tilsvarende faktisk og retlig situation«. Tilsynsmyndigheden konkluderer, at virksomheder i samme retlige og faktiske situation i dette tilfælde er de virksomheder, der betaler den (fulde) indkomst-, kapital- og kuponskat i Liechtenstein — og at investeringsselskaber i Liechtenstein får en selektiv fordel i forhold til disse. Især opnår investeringsselskaber fordele i forhold til fondsledelsen i virksomheder, der er organiseret som investeringsfonde, og som udøver samme aktiviteter, men er skattepligtige i lighed med alle andre virksomheder i Liechtenstein.

En bestemt foranstaltning kan dog være begrundet i skattesystemets karakter. De særlige skatteregler, der gælder for investeringsselskaber, er ikke selektive som omhandlet i EØS-aftalens artikel 61, stk. 1, hvis reglen er begrundet i det liechtensteinske skattesystems karakter og generelle forvaltning (22). I modsætning til mange nylige komplekse skattestøtteordninger er formålene med det pågældende skattesystem ukomplicerede. Skatternes formål, eller karakter, er at skaffe staten indtægter. Ifølge Liechtensteins skattelov skal juridiske personer, som opererer i Liechtenstein, betale indkomstskat af deres indtægter og kapitalskat af den kapital, der udgør selskabets egenkapital. Virksomheder, hvis kapital er opdelt i aktier, skal også betale kuponskat af udbyttet. Investeringsselskaber er juridiske personer, som er indregistreret efter liechtensteinsk ret som anparts- og aktieselskaber, og er som sådanne underlagt de generelle bestemmelser om indkomst-, kapital- og kuponskat i Liechtensteins skattelov. Ifølge Tilsynsmyndigheden falder skattelettelsen for forvaltningsselskabets egne aktiver hverken ind under formålet med det generelle skattesystem i Liechtenstein, eller noget særligt formål med beskatningen af investeringsvirksomheder. Efter Tilsynsmyndighedens opfattelse er der intet i investeringsselskabers organisationsform, som kan berettige en særlig skattefritagelse for et investeringsselskabs forvaltningsaktiviteter i forhold til en investeringsfonds forvaltningsaktiviteter (23). Skattenedsættelsen og -fritagelsen for domicilselskaber (24) og investeringsselskaber tog sigte på at fremme disse aktiviteter i Liechtenstein. Tilsynsmyndigheden indtager derfor det foreløbige synspunkt, at skattefritagelsen for forvaltningsselskabets egne aktiver ikke kan begrundes i det liechtensteinske skattesystems karakter eller generelle forvaltning.

I 2006 blev lovgivningen ændret, og investeringsselskaber blev derefter underlagt den almindelige erhvervsbeskatning i lighed med investeringsfondes ledelse og alle andre juridiske personer, som udøver virksomhed i Liechtenstein. Ifølge Liechtensteins myndigheder fjernede dette den »uensartethed« (25), der bestod i, at der ikke blev opkrævet skatter af virksomhedernes egne aktiver tidligere.

Af disse årsager mener Tilsynsmyndigheden, at foranstaltningerne udgjorde en selektiv fordel for investeringsselskaberne, hvilket blev afhjulpet af den lovgivning, der gjaldt fra 2006 og frem.

For det tredje skal støtteforanstaltningen begunstige virksomheder, der udøver økonomiske aktiviteter. I BBL-sagen (26) behandlede EU-Domstolen de aktiviteter, der udøves af investeringsselskaber (»SICAVs« efter belgisk ret), og som består i kollektiv investering i værdipapirer af kapital tilvejebragt ved henvendelse til offentligheden. Domstolen fastslog, at dette udgør en økonomisk virksomhed i den forstand, hvori udtrykket er anvendt i sjette momsdirektivs artikel 4, stk. 2. Investeringsselskaber beskæftiger sig med at samle og forvalte forskellige investorers aktiver med det formål at opnå fortjeneste via de forskellige gebyrer for de leverede ydelser. Tilsynsmyndigheden mener derfor, at investeringsselskaber udøver økonomiske aktiviteter i form af aktivforvaltning og dermed er virksomheder i henhold til EØS-aftalens artikel 61, stk. 1 (27).

1.3. Konkurrencefordrejning og påvirkning af samhandelen mellem de kontraherende parter

Støtteforanstaltningen skal fordreje konkurrencen og påvirke samhandelen mellem EØS-aftalens kontraherende parter.

Ifølge fast retspraksis gælder forbuddet i EØS-aftalens artikel 61, stk. 1, på enhver form for støtte, som fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen, uanset beløbet, for så vidt som støtten påvirker samhandelen mellem de kontraherende parter (28). Kommissionen har også konkluderet, at investeringsvirksomheder opererer på internationale markeder og udøver kommercielle og andre økonomiske aktiviteter på markeder, hvor konkurrencen er intens (29). Tilsynsmyndigheden er derfor af den opfattelse, at skattelettelserne i forbindelse med investeringsselskabers egne aktiver fra 1996 til 2006 styrkede disse selskabers konkurrencemæssige stilling inden for EØS, fordi skattelettelserne reducerede selskabernes driftsomkostninger i forhold til andre virksomheders omkostninger (30). Investeringsselskaber konkurrerer med andre finansielle virksomheder og opererer på et åbent marked, som er præget af en betydelig samhandel inden for EØS. Handelen mellem de kontraherende parter påvirkes også (31).

Tilsynsmyndigheden indtager derfor det foreløbige synspunkt, at skattelettelserne fordrejer eller truer med at fordreje konkurrencen og påvirker samhandelen mellem de kontraherende parter.

1.4. Konklusion

Tilsynsmyndigheden konkluderer, at den lempede beskatning af forvaltningsselskabernes egne aktiver i henhold til Liechtensteins skattelov fra 1996 til 2006 udgjorde statsstøtte som omhandlet i EØS-aftalens artikel 61, stk. 1.

2. PROCEDUREMÆSSIGE KRAV

Det er fastsat i artikel 1, stk. 3, i del I i protokol 3, at »EFTA-tilsynsmyndigheden skal underrettes så betids om enhver påtænkt indførelse eller ændring af støtteforanstaltninger, at den kan fremsætte sine bemærkninger hertil (…). Den pågældende stat må ikke gennemføre de påtænkte foranstaltninger, før den nævnte procedure har ført til endelig beslutning«. Liechtensteins myndigheder anmeldte ikke støtteforanstaltningerne til Tilsynsmyndigheden. Liechtensteins myndigheder har fremført, at støtten udgør eksisterende støtte, idet foranstaltningerne kun blev til støtte på grund af udviklingen inden for EØS og/eller som følge af artikel 1, stk. 1, litra b), nr. iv), og artikel 15 i del II i protokol 3, hvor det er fastsat, at Tilsynsmyndighedens beføjelser til at kræve tilbagesøgning af støtte er underlagt en forældelsesfrist på 10 år. Tilsynsmyndigheden mener imidlertid, at EU-Domstolen helt tilbage i 1970'erne gjorde det klart, at skattefritagelser af den art, der er omfattet af denne undersøgelse, kunne være statsstøtte. Domstolen fastslog i 1974 (32), at foranstaltninger, der har til formål at fritage virksomhederne inden for en bestemt sektor for de byrder, som følger af den normale anvendelse af et skattesystem (uden at denne fritagelse er berettiget på grundlag af dette systems karakter eller forvaltning), udgjorde statsstøtte. I 1987 (33) fastslog Domstolen udtrykkeligt, at et skatteprovenutab svarede til brug af statsmidler i form af skatteudgifter.

Denne fremgangsmåde afspejles også i Tilsynsmyndighedens beslutninger før gennemførelsen af Liechtensteins skattelov, idet Tilsynsmyndigheden konkluderede, at fritagelse for selskabsskat var (uforenelig) statsstøtte i Finland i 1994 (34) og i Norge i 1995 (35) og 1997 (36). Efter en bred drøftelse af behovet for en samordnet indsats på fællesskabsplan for at bekæmpe skadelig skattekonkurrence vedtog Rådet den 1. december 1997 en række konklusioner og en resolution om en adfærdskodeks for erhvervsbeskatning (37). Ved denne lejlighed forpligtede Kommissionen sig til at bidrage til at bekæmpe skadelig skattekonkurrence ved at udarbejde en meddelelse (38) om anvendelsen af statsstøttereglerne på foranstaltninger vedrørende direkte beskatning af virksomhederne og til »omhyggeligt at påse, at statsstøttereglerne anvendes strengt på sådan støtte«. I meddelelsen, der blev offentliggjort i december 1998, var det anført, at en skatteforanstaltning ifølge fast administrativ praksis og retspraksis (39) skal betragtes som støtte, når den hovedsagelig bevirker, at en eller flere erhvervssektorer begunstiges (40). Kommissionen forpligtede sig derfor til omhyggeligt at påse, at de gældende statsstøtteregler anvendes strengt (41).

Tilsynsmyndigheden er ikke enig i, at de argumenter, som Liechtensteins myndigheder og interesserede parter har fremført, viser, at Kommissionens (eller Tilsynsmyndighedens) kriterier for påvisning af selektivitet ved vurderingen af skattespørgsmål har ændret sig siden vedtagelsen af skatteforanstaltningerne i den foreliggende sag. Kommissionens meddelelse om beskatning af virksomheder, og Tilsynsmyndighedens tilsvarende retningslinjer, er baseret på EU-domstolenes faste retspraksis og bekræfter, at (henholdsvis) artikel 107 og 108 i TEUF og artikel 61, stk. 1, i EØS-aftalen finder anvendelse på skattemæssige foranstaltninger. Selv om det kunne godtgøres, at der var sket en sådan ændring af praksis, kan det argument, at skatteforanstaltningerne udgør eksisterende støtte, heller ikke godtages, jf. retspraksis, da det ikke viser, at den eventuelle ændring i Kommissionens eller Tilsynsmyndighedens kriterier for fastsættelse af selektivitet skyldes udviklingen i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, som omhandlet i artikel 1, stk. 1, litra b), nr. v), i del II i protokol 3 (42).

Tilsynsmyndigheden er derfor ikke enig i, at foranstaltningerne kan betragtes som eksisterende støtte, der er ydet før en bestemt udvikling i EØS. Foranstaltningen skal derfor betragtes som ny støtte, der ikke blev anmeldt til Tilsynsmyndigheden. Liechtensteins myndigheder opfyldte derfor ikke deres forpligtelser i henhold til artikel 1, stk. 3, i del I i protokol 3.

Hvad angår tiårsfristen, er Tilsynsmyndigheden enig i, at støtte, der er ydet inden den 15. marts 1997, ikke kan tilbagesøges i henhold til artikel 1, stk. 1, litra b), nr. iv), og artikel 15 i del II i protokol 3. Tilsynsmyndigheden er dog ikke enig i, at den omstændighed, at de relevante lovbestemmelser blev gennemført inden den 15. marts 1997, indebærer, at al støtte, der ydes derefter, er eksisterende støtte. I tilfælde, hvor der gentagne gange udbetales støtte, (såsom en ordning eller skattereglerne i den foreliggende sag), begynder fristen at løbe den dag, hvor den konkrete støtte ydes (i modsætning til det tidspunkt, hvor foranstaltningen eller ordningen først blev anvendt). Retten i Første Instans har fastslået følgende: »I tilfælde af en støtteordning, der er indført mere end ti år før den første afbrydelse af forældelsesfristen, kan den ulovlige og med fællesmarkedet uforenelige støtte, der er ydet i henhold til ordningen i løbet af de seneste ti år, derfor kræves tilbagebetalt« (43).

3. STØTTENS FORENELIGHED

Støtteforanstaltninger, der betragtes som statsstøtte i henhold til EØS-aftalens artikel 61, stk. 1, er i almindelighed uforenelige med EØS-aftalen, medmindre en af undtagelserne i EØS-aftalens artikel 61, stk. 2 eller 3, finder anvendelse. Undtagelsen i artikel 61, stk. 2, kan ikke anvendes på den pågældende støtte, som ikke tager sigte på at nå nogen af målene i denne bestemmelse. EØS-aftalens artikel 61, stk. 3, litra a) eller litra b), finder heller ikke anvendelse.

Den pågældende støtte er ikke forbundet med investeringer i produktionskapital. Den sænker udelukkende de omkostninger, som virksomheder normalt skal afholde i forbindelse med deres daglige forretningsaktiviteter, og må derfor klassificeres som driftsstøtte. Driftsstøtte anses normalt ikke for at kunne fremme udviklingen af visse erhvervsgrene eller økonomiske regioner som anført i EØS-aftalens artikel 61, stk. 3, litra c). Driftsstøtte er kun tilladt under særlige omstændigheder (f.eks. til visse typer miljø- eller regionalstøtte), hvor Tilsynsmyndighedens retningslinjer tillader en sådan udtagelse. Ingen af disse retningslinjer finder anvendelse på den pågældende støtte.

Tilsynsmyndigheden konkluderer derfor, at den støtte, der er udbetalt i henhold til særlige skatteregler for investeringsforvaltningsselskaber, er uforenelig med EØS-aftalen.

4. BERETTIGEDE FORVENTNINGER OG RETSSIKKERHED

Liechtensteins myndigheder og udenforstående støttemodtagere har fremført, at tilbagesøgning af støtte ville bryde grundlæggende EØS-retlige principper, og har begrundet det med, at Europa-Kommissionen skabte forventning hos støttemodtagerne om, at støtten var lovlig. Det er også blevet fremført, at beskatningen af investeringsselskaber ikke involverede statsstøtte og heller ikke kunne forudses på det tidspunkt, hvor Liechtenstein tiltrådte EØS-aftalen.

Støttemodtagere kan påberåbe sig de grundlæggende retsprincipper om berettigede forventninger og retssikkerhed til at anfægte et krav om tilbagebetaling af ulovlig statsstøtte. Principperne gælder imidlertid kun under ekstraordinære omstændigheder, og en virksomhed kan normalt ikke have berettigede forventninger om, at støtten er lovlig, medmindre den er ydet i overensstemmelse med proceduren for anmeldelse af støtte til Tilsynsmyndigheden (eller i givet fald Europa-Kommissionen) (44). Dette princip blev for nylig stadfæstet af Domstolen: »I en situation som den i hovedsagen foreliggende kan tilstedeværelsen af en ekstraordinær omstændighed ikke gøres gældende i forhold til retssikkerhedsprincippet, idet Domstolen allerede i det væsentlige har fastslået, at så længe Kommissionen ikke har vedtaget en beslutning om godkendelse, (…) har støttemodtageren ikke vished med hensyn til lovligheden af støtten, hvorfor hverken princippet om beskyttelse af den berettigede forventning eller retssikkerhedsprincippet kan påberåbes« (45). Ifølge Domstolens retspraksis kan der principielt ikke bestå en berettiget forventning hos støttemodtagerne om, at den pågældende støtte er lovlig, medmindre denne støtte er ydet i overensstemmelse med proceduren i artikel 1, stk. 3, i del I i protokol 3 (46), og det er endvidere fastsat, at en påpasselig erhvervsdrivende normalt må være i stand til at forvisse sig om, at denne procedure er fulgt (47).

Ikke desto mindre har Domstolen også accepteret, at en modtager af uanmeldt og dermed ulovlig støtte under ekstraordinære omstændigheder kan påberåbe sig en berettiget forventning om, at støtten var lovlig for at modsætte sig tilbagebetaling heraf (48). Ifølge Domstolen kan enhver retsundergiven påberåbe sig princippet om beskyttelse af berettigede forventninger, som en fællesskabsinstitution har givet anledning til (49). Det betyder i denne sammenhæng, at en stat eller en støttemodtager skal have påberåbt sig Tilsynsmyndighedens (eller Europa-Kommissionens) tidligere foranstaltninger som f.eks. godkendelse af samme eller en lignende støtteforanstaltning. Hverken Tilsynsmyndigheden eller Kommissionen har truffet sådanne foranstaltninger, og i praksis burde Tilsynsmyndighedens beslutninger om ikke at tillade skattemæssige støtteforanstaltninger i Finland og Norge umiddelbart inden gennemførelsen af Liechtensteins skattelov have gjort det klart, at skatteforanstaltninger til fordel for bestemte virksomheder eller koncerner skulle anmeldes til Tilsynsmyndigheden (50).

Endelig kan Tilsynsmyndigheden ikke acceptere, at argumenter vedrørende retssikkerhed kan gøres gældende i denne sag i betragtning af Domstolens retspraksis og den brede anvendelse af artikel 61 (i EØS-aftalen) og 107 (i TEUF). Den konklusion, at de pågældende skatteregler kunne omfatte statsstøtte, kunne klart forudses.

Tilsynsmyndigheden er derfor ikke enig i, at denne afgørelse er i strid med grundlæggende EØS-retlige principper.

5. KONKLUSION

Tilsynsmyndigheden konkluderer, at Liechtensteins myndigheder har gennemført de pågældende støtteforanstaltninger ulovligt i strid med artikel 1, stk. 3, i del I i protokol 3.

Af ovennævnte årsager er støtten ikke forenelig med EØS-aftalen —

VEDTAGET DENNE AFGØRELSE:

Artikel 1

De støtteforanstaltninger, som Liechtensteins myndigheder har gennemført til fordel for investeringsselskaber, og som blev afskaffet med virkning fra den 30. juni 2006, er ikke forenelige med EØS-aftalen i henhold til aftalens artikel 61, stk. 1.

Artikel 2

Da Liechtensteins myndigheder ikke har opfyldt kravet i artikel 1, stk. 3, i del I i protokol 3 om, at støtteforanstaltninger skal anmeldes til Tilsynsmyndigheden, inden de gennemføres, indebærer foranstaltningerne ulovlig statsstøtte.

Artikel 3

Liechtensteins myndigheder træffer alle nødvendige foranstaltninger for at tilbagesøge den i artikel 1 omhandlede støtte, som de ydede investeringsselskaberne ulovligt i perioden fra 15. marts 1997 til det tidspunkt, hvor støttemodtagerne sidst nød godt af skattefritagelserne, efter at de blev afskaffet i 2006.

Artikel 4

Tilbagesøgningen iværksættes omgående og under alle omstændigheder inden den 3. marts 2011 i overensstemmelse med nationale retsprocedurer, forudsat at de giver mulighed for omgående og effektiv gennemførelse af afgørelsen. Den støtte, der skal tilbagebetales, beregnes med renters rente fra det tidspunkt, hvor den blev udbetalt til støttemodtagerne, og indtil den er tilbagebetalt. Renten beregnes i henhold til artikel 9 i gennemførelsesafgørelsen.

Artikel 5

Liechtensteins myndigheder underretter senest to måneder efter meddelelsen af denne afgørelse Tilsynsmyndigheden om, hvilke foranstaltninger der er truffet for at efterkomme afgørelsen.

Artikel 6

Denne afgørelse er rettet til Fyrstendømmet Liechtenstein.

Artikel 7

Kun den engelske udgave af denne afgørelse er autentisk.

Udfærdiget i Bruxelles, den 3. november 2010. På EFTA-Tilsynsmyndighedens vegne Per SANDERUD Formand Sverrir Haukur GUNNLAUGSSON Medlem af Kollegiet

(1) Tilgængelig på: http://www.eftasurv.int/media/decisions/195-04-COL.pdf

(2) EUT C 236 af 1.10.2009 og EØS-tillæg nr. 51 af 1.10.2009.

(3) Liechtensteinisches Landesgesetzblatt 1961, Nr. 7, med senere ændringer.

(4) Artikel 2, stk. 1, i lov om investeringsvirksomheder fra 1996.

(5) Se artikel 3, stk.2, i lov om investeringsvirksomheder fra 1996.

(6) Se artikel 3, stk. 3, i lov om investeringsvirksomheder fra 1996.

(7) Se artikel 39, stk. 2, i lov om investeringsvirksomheder fra 1996.

(8) Liechtensteins myndigheder har fremført, at det er umuligt at opstille en udtømmende liste over disse gebyrer, da en fondsledelse (eller investeringsselskabets ledelse) frit kan opkræve gebyrer efter eget skøn.

(9) Private skal betale indkomstskat (»Erwerbssteuer«) og formueskat (»Vermögenssteuer«), men det er ikke relevant i forbindelse med denne undersøgelse.

(10) Nettooverskuddet fastsættes i forhold til den skattepligtige kapital. Skattesatsen fastsættes derefter til halvdelen af den procentdel, som nettooverskuddet udgør af den skattepligtige kapital. Dog gælder der et minimum på 7,5 % og et maksimum på 15 %, se skattelovens artikel 79(2).

(11) Skattelovens artikel 88(d).

(12) Domicilselskaber er juridiske personer, som er registreret i det offentlige register, og som blot har hovedsæde eller kontor i Liechtenstein, uden at udøve nogen form for erhvervsmæssig virksomhed i Liechtenstein.

(13) Skattefritagelsen for domicilselskaber går tilbage til tiden før Liechtensteins tiltrædelse af EØS-aftalen og er derfor ikke omfattet af den foreliggende afgørelse, som kun omhandler skattefritagelser, der er indført efter den 1.5.1995, dvs. det tidspunkt, hvor Liechtenstein tiltrådte EØS-aftalen.

(14) Jf. skattelovens artikel 85(2) i form af 1996-ændringen, LGBL 1996 nr. 88.

(15) Artikel 88(f), 88(g), 88(h)(3), 88(i)(2) i 1961-skatteloven, som omhandlede kuponbeskatning af investeringsfonde, blev afskaffet. Se lovforslag nr. 69/1995, s. 10, hvor det blev anført, at afskaffelsen af kuponskatten på udlodning af overskud var en forudsætning for etablering af investeringsvirksomheder. Med hensyn til ikrafttrædelsen henvises til lov af 3.5.1996 om ændring af skatteloven (»Gesetz über die Abänderung des Steuergesetzes«) LGBl. nr. 88 af 10.7.1996.

(16) Loven afskaffede også artikel 84(5) og indføjede en ny artikel 86(2), som fastsatte, at begge typer investeringsvirksomheders forvaltede aktiver udtrykkeligt var fritaget for kapitalskat.

(17) Kommissionens beslutning af 22.9.2004, statsstøttesag N 354/2004.

(18) Kommissionens beslutning af 13.2.2008, statsstøttesag N 480/2007.

(19) Se punkt 3(3) i Tilsynsmyndighedens retningslinjer for statsstøtte til beskatning af virksomheder.

(20) Retten i Første Instans har f.eks. fastslået, at en skatteforanstaltning ikke mister sin selektive karakter, blot fordi den bygger på objektive kriterier, jf. dom af 6.3.2002 i sag T-127/99,T-129/99 og T-148/99, Diputación Foral de Álava m.fl. mod Kommissionen, Sml. 2002 II, s. 1275.

(21) Sag C-308/01, GIL Insurance m.fl., Sml. 2004 I, s. 4777, præmis 68. Se også sag C-143/99, Adria-Wien Pipeline, Sml. 2001 I, s. 8365, præmis 41, sag C-409/00, Spanien mod Kommissionen, Sml. 2003 I, s. 1487, præmis 47.

(22) De forenede sager E-5/04-E-7/04, Fesil m.fl. mod Tilsynsmyndigheden, op.cit., præmis 82 ff.

(23) Begge typer investeringsvirksomheder skal holde deres egne aktiver adskilt fra investorernes forvaltede aktiver, som opbevares i indlånsbanken. Under konkursbehandling er de egne aktiver til kreditorernes disposition i forbindelse med både investeringsfonde og investeringsselskaber.

(24) Tilsynsmyndigheden har ikke undersøgt gunstige skattesatser for domicilselskaber, da bestemmelserne stammede fra perioden før EØS-aftalens ikrafttræden.

(25) Citat fra en ekspertudtalelse, som Liechtensteins myndigheder har fremlagt, og som vedrører investeringsvirksomheders retlige form og deres respektive beskatning (afsnit DII,b.ii.3).

(26) Sag C-8/03, Banque Bruxelles Lambert SA (BBL) mod den belgiske stat, Sml. 2004 I, s. 10157, præmis 42 og 43. Dommen vedrørte beskatning, men Tilsynsmyndigheden mener, at det pågældende problem også gør sig gældende i henhold til statsstøttereglerne. Se også Kommissionens beslutning af 6.9.2005 om Italiens statsstøtteordning til fordel for visse virksomheder, der investerer kollektivt i værdipapirer, EUT L 268 af 27.9.2006, s. 1 (i det følgende benævnt »den italienske kollektive investeringsordning«).

(27) Se også Kommissionens meddelelse af 6.9.2005 om Italiens statsstøtteordning til fordel for visse virksomheder, der investerer kollektivt i værdipapirer, EUT L 268 af 27.9.2006, s. 1 og sag T-445/05, Associazione Italiana del risparmio gestito m.fl. mod Kommissionen, præmis 127 ff.

(28) Sag T-214/95, Vlaamse Gewest mod Kommissionen, Sml. 1998 II, s. 717, præmis 46. Dom af 4. marts 2009 i sag T-424/05, Italien mod Kommissionen, præmis 154 ff.

(29) Se den italienske kollektive investeringsordning, punkt 45, stadfæstet af Retten i Første Instans i sag T-445/05, Associazione Italiana del risparmio gestito m.fl. mod Kommissionen, op. cit., og T-424/05, Italien mod Kommissionen.

(30) Se sag T-424/05, op. cit., præmis 156.

(31) I overensstemmelse med retspraksis (se sag T-424/05, op. cit. præmis 160) behøver Tilsynsmyndigheden ikke påvise, at alle investeringsselskaber opererer på internationale markeder. Ved vurderingen af støtteordninger er det tilstrækkeligt at undersøge deres generelle karakteristika uden at se på deres konkrete anvendelse i hvert enkelt tilfælde.

(32) Sag 173/73, Italien mod Kommissionen, Sml. 1974, s. 709.

(33) Sag 248/84, Tyskland mod Kommissionen, Sml. 1987, s. 4013.

(34) Hvor skattelempelser på industriproduktion blev ophævet efter Tilsynsmyndighedens afgørelse nr. 213/94/KOL af 1.12.1994.

(35) Tilsynsmyndighedens afgørelse nr. 106/95/KOL af 31.10.1995 om fritagelse af glasemballage for en grundafgift.

(36) Tilsynsmyndighedens afgørelse nr. 145/97/KOL af 14.5.1997 om hensigtsmæssige foranstaltninger vedrørende regionalt differentieret beskatning af socialsikring.

(37) EFT C 2 af 6.1.1998, s. 1.

(38) Kommissionen offentliggjorde sin meddelelse i november 1998 (EFT C 384 af 10.12.1998). En tilsvarende meddelelse blev i juni 1999 indarbejdet som kapitel 17B i Tilsynsmyndighedens retningslinjer vedrørende statsstøtte.

(39) Se bl.a. sag C-387/92, Banco Exterior de España SA mod Ayuntamiento de Valencia, Sml. 1994 I, s. 877.

(40) Afsnit 18 i meddelelsen.

(41) Se afsnit J i adfærdskodeksen.

(42) De forenede sager T-346/99, T-347/99 og T-348/99, Territorio Histórico de Álava m.fl. mod Kommissionen, præmis 84.

(43) Førsteinstansrettens dom af 28.11.2008 i de forenede sager T-254/00, T-270/00 og T-277/00, Hotel Cipriani mod Kommissionen (hvor der henvises til de forenede sager T-195/01 og T-207/01, Government of Gibraltar mod Kommissionen, Sml. 2002 II, s. 2309, præmis 130).

(44) Sag C-5/89, Kommissionen mod Tyskland, Sml.1990 I, s. 3437, præmis 14, sag C-169/95, Kommissionen mod Spanien, Sml. 1997 I, s. 135, præmis 51, sag C-24/95, Land Rheinland-Pfalz mod Alcan Deutschland GmbH, Sml. 1997 I, s. 1591, præmis 25.

(45) Dom af 11.3.2010 i sag C-1/09, Centre d'Exportation du Livre Français (CELF), Ministre de la Culture et de la Communication mod Société Internationale de Diffusion et d'Édition. Se også sag C-91/01, Italien mod Kommissionen, Sml. 2004 I, s. 4355, præmis 66 og 67.

(46) Sag C-5/89, Kommissionen mod Tyskland, Sml. 1990 I, s. 3437, præmis 14, og Regione Autonoma della Sardegna mod Kommissionen, Sml. 2005 II, s. 2123, præmis 64.

(47) Sag C-5/89, Kommissionen mod Tyskland, Sml. 1990 I, s. 3437, præmis 14, sag C-169/95, Spanien mod Kommissionen, Sml. 1997 I, s. 135, præmis 51.

(48) De forenede sager C-183/02 P og C-187/02, P Demesa og Territorio Histórico de Álava mod Kommissionen, Sml. 2004 I, s. 10609, præmis 51.

(49) Sag T-290/97, Mehibas Dordstelaan mod Kommissionen, Sml. 2000 II, s. 15, og sag C-182/03 og C-217/03, Belgien og Forum 187 ASBL mod Kommissionen, Sml. 2006 I, s. 5479, præmis 147.

(50) Ifølge beretningen til Liechtensteins parlament vedrørende EØS-aftalen (Bericht und Antrag der Regierung an den Landtag des Fürstentums Liechtenstein betreffend das Abkommen über den Europäischen Wirtschaftsraum vom 2. Mai 1992) erkender Liechtensteins myndigheder, at skattelettelser principielt skal betragtes som statsstøtte i henhold til EØS-aftalens artikel 61, stk. 1, og at det under visse omstændigheder kan være nødvendigt at anmelde skatteforanstaltninger i Liechtenstein (s. 134). Se desuden forklaringerne i beretningen til Liechtensteins parlament vedrørende deltagelsen i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (Bericht und Antrag der Regierung an den Landtag des Fürstentums Liechtenstein betreffend die Teilnahme am Europäischen Wirtschaftsraum (EWR) 2. Teil, Nr. 1995/1), s. 168.