SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1369/03

af Antonio Di Pietro (ELDR) til Kommissionen

(11. april 2003)

Om: Beskyttelse af købere af fast ejendom

Den italienske konkurslovgivning, der vedtoges i 1942, er i modstrid med kravene til beskyttelse af forbrugere, der køber lejligheder under opførelse, hvis byggefirmaet går konkurs efterfølgende.

Hvor der i de fleste europæiske lande siden 1960'erne er vedtaget love, der træffer væsentlige foranstaltninger til beskyttelse af købere af ejendom under opførelse, også i betragtning af at disse købere som regel investerer hele deres formue i køb af en bolig, gælder der i Italien stadig bestemmelser, der er en åbenlys overtrædelse af artikel 1 i protokol 1 i den europæiske menneskerettighedskonvention. Konkret drejer det sig om artikel 72 i konkurslovgivningen, der giver kurator ret til at ophæve en forudgående kontrakt om salg af ejendom under opførelse og i visse tilfælde, også selv om der foreligger et endeligt notarialdokument, og selv om køberen allerede har betalt for opførelsen (det samlede beløb eller en del af beløbet) og endda selv om handelen er afsluttet, og ejendommen allerede overgivet til køberen, der er flyttet ind i den.

Derfor må mange købere se sig tvunget til på ny at købe et hus, som de allerede næsten havde betalt til fulde, for at undgå tvangssalg, eller de må finde en anden bolig og derved miste ikke blot det hus, som de allerede havde købt, men også hele den økonomiske investering, de havde foretaget. Til trods for de uhyre skader, som denne lov medfører for tusindvis af italienske familier (200 000 ifølge det italienske statistiske institut Istat), så øger de italienske institutioners fortsatte manglende opmærksomhed omkring problemet desværre antallet af tvangsauktioner, der med et antal af 82 om dagen tømmer opsparingerne hos de italienske familier, som troede de havde købt en ejendom.

Er Kommissionen rede til at anmode den italienske regering om straks at lempe bestemmelserne og harmonisere dem med bestemmelserne i de øvrige medlemsstater, der er mere opmærksomme på deres forbrugeres krav, for dermed at sætte en stopper for den risiko, som italienske familier uanende løber?

Mener Kommissionen ikke, at alle EU-borgere bør nyde samme beskyttelse på det indre marked i kraft af harmoniserede bestemmelser, der mere effektivt og åbent regulerer ejendomsmarkedet i fuld overensstemmelse med europæisk forbrugerbeskyttelse?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af David Byrne

(27. maj 2003)

Kommissionen anerkender, at den situation, som det ærede medlem beskriver, kan medføre vanskeligheder for købere i Italien. Køb og finansiering af fast ejendom er dog stadig underlagt national lovgivning og berøres stort set ikke af fællesskabslovgivningen. På grund af sådanne ejendommes karakter er den måde, hvorpå det indre marked fungerer, i mindre grad påvirket af den nationale lovgivning på området, end det er tilfældet, når der er tale om

løsøre. Der er på nuværende tidspunkt ingen dokumentation for, at de vanskeligheder, som købere får på grund af byggefirmaernes konkurs, har nogen særlig betydning for det indre marked. Beskyttelse af private købere i tilfælde af et byggefirmas konkurs, som det ærede medlem nævner, er derfor ikke omfattet af fællesskabslovgivningen.

Følgelig omfatter fællesskabslovgivningen om forbrugerbeskyttelse eksplicit undtagelser vedrørende fast ejendom. Af artikel 3, stk. 2, litra a), i direktiv 85/577/EØF (dørsalgsdirektivet), artikel 2, stk. 1, litra a), i direktiv 87/102/EØF som ændret (direktivet om forbrugerkredit), betragtning 4 i direktiv 94/47/EF (timesharedirektivet) og artikel 3, stk. 1, fjerde led, i direktiv 97/7/EF (fjernsalgsdirektivet) fremgår det først og fremmest, at aftaler vedrørende ejendomsrettigheder til en grund eller til en bygning, der allerede er opført, eller som skal opføres, ikke er omfattet af disses respektive anvendelsesområde.

Derudover har Europa-Kommissionen ikke mulighed for at pålægge en specifik medlemsstat at ændre den nationale lovgivning. Hvis det derimod konstateres, at køb og finansiering af fast ejendom er et problem for det indre marked, kunne man gennemføre harmoniseringsforanstaltninger i hele Fællesskabet i det omfang traktaten tillader dette. Det er dog under de nuværende forhold de nationale regeringers opgave at sikre et tilstrækkeligt beskyttelsesniveau på deres ejendomsmarked.