SKRIFTLIG FORESPOERGSEL E-2107/97 af Gérard Caudron (PSE) til Kommissionen (23. juni 1997)

Om: AEkvivalering af eksamensbeviser - lovgivning om erhvervet som speciallaerer i Frankrig

Vi er alle klar over, hvor vigtigt det er at harmonisere eksamensbeviser for at kunne skabe en virkelig foelelse af et europaeisk statsborgerskab. Vi ser regelmaessige fremskridt paa omraadet, men den tid, det tager for visse erhverv og eksamensbeviser, er kilde til mangen skuffelse over selve den europaeiske opbygning og effektiviteten heraf.

Det gaelder f.eks. erhvervet som speciallaerer i Frankrig. Der eksisterer ingen lovgivning om dette erhverv i Frankrig, og enhver faellesskabsstatsborger, der er speciallaerer i sit hjemland, skal - for at kunne arbejde i Frankrig - overbevise sine potentielle arbejdsgivere om sin uddannelses kvalitet og sine evner.

Kommissionen kan sikkert forestille sig, hvilke vanskeligheder det frembyder.

Kan Kommissionen oplyse, hvad den agter at goere for at harmonisere eksamensbeviser for erhverv, for hvilke der ikke eksisterer nogen lovgivning i visse medlemsstater?

Kan Kommissionen rette henvendelse til den franske regering vedroerende dette specifikke tilfaelde, dvs. erhvervet som speciallaerer?

Kan Kommissionen endvidere redegoere for fremskridtene i procedurerne til harmonisering af eksamensbeviser og erhverv?

Svar afgivet paa Kommissionens vegne af Mario Monti (1. august 1997)

Kommissionen skal foerst og fremmest minde om, at undervisningens indhold og undervisningssystemets tilrettelaeggelse i henhold til EF-traktatens artikel 126 henhoerer under medlemsstaternes befoejelser. Kommissionen er derfor ikke bemyndiget til at paalaegge en harmonisering af uddannelsen af specialpaedagoger i de forskellige medlemsstater.

Det forholder sig dog saaledes, at blandt de grundlaeggende frihedsrettigheder i traktaten er loenmodtagernes frie bevaegelighed, den frie etableringsret og den frie udveksling af tjenesteydelser, og at den effektive udoevelse af disse frihedsrettigheder kraever, at der findes bestemmelser om anerkendelse af de eksamensbeviser, der er opnaaet i de forskellige medlemsstater. Med henblik herpaa er der vedtaget flere direktiver om anerkendelse af eksamensbeviser. Direktiverne om den generelle ordning ((Direktiv 89/48/EOEF af 21.12.1988, EFT L 19 af 24.1.1989, og direktiv 92/51/EOEF af 18.6.1992, EFTL209 af 24.7.1992. )) har til formaal at indfoere en ordning for anerkendelse af erhvervskompetencegivende kvalifikationer, idet de dog tager hensyn til de nationale befoejelser paa undervisningsomraadet. Det staar fortsat enhver medlemstal frit for at regulere eller undlade at regulere visse erhverv og at fastsaette, hvilket kvalifikationsniveau der kraeves for at udoeve et givet erhverv paa den paagaeldende medlemsstats omraade. Ved foernaevnte direktiver er der indfoert en ordning, ifoelge hvilken et eksamensbevis, der giver adgang til et givet erhverv i den medlemsstat, der har udstedt det, i princippet skal anerkendes med henblik paa udoevelse af det samme erhverv i vaertslandet, uanset hvilke forskelle der maatte vaere mellem undervisningssystemerne. Der er saaledes lagt vaegt paa kompetencen (den erhvervsvirksomhed, en person har ret til at udoeve) snarere end paa uddannelsens indhold.

Det er rigtigt, at disse direktiver udelukkende finder anvendelse paa lovregulerede erhverv, dvs. de erhverv, hvortil adgangen ifoelge en lov eller administrativ bestemmelse er gjort afhaengig af besiddelse af et eksamensbevis. Er et erhverv ikke lovreguleret, udgoer mangelen paa et nationalt eksamensbevis ikke en retlig hindring for udoevelse af erhvervsvirksomhed, eftersom indehavere af eksamensbeviser, der er opnaaet i en anden medlemsstat, ikke engang skal gennem en procedure for anerkendelse af eksamensbeviser. I saa tilfaelde er adgangen til erhvervet underlagt arbejdsmarkedets regler og dette markeds adfaerdsbestemmelser, og der er altsaa ikke nogen retlige hindringer, for saa vidt angaar eksamensbeviset. Alligevel kan der opstaa et problem vedroerende den faktiske anerkendelse af kvalifikationer, der er erhvervet som led i et undervisningssystem, som de paagaeldende arbejdsgivere ikke er fortrolige med. For at afboede denne situation undersoeger Kommissionen for tiden sammen med medlemsstaterne muligheden af at indfoere et tillaeg til eksamensbeviset. Dette dokument, der skal udformes som et bilag til eksamensbeviset, skal indeholde en beskrivelse af det uddannelsesforloeb, indehaveren har gennemgaaet, og skal lette anerkendelsen af bl.a. erhverv, der ikke er lovregulerede.

Under alle omstaendigheder fremgaar det af Domstolens dom af 1. februar 1996 i sag C-164/94 »Aranitis«, at uanset om direktiv 89/48/EOEF finder anvendelse eller ej, er medlemsstaterne i henhold til EF-traktatens artikel 48 forpligtet til at sikre arbejdskraftens frie bevaegelighed i EF, samt i henhold til EF-traktatens artikel 52 den frie etableringsret. I denne dom tilfoejede Domstolen, at i forbindelse med erhverv, der ikke er lovregulerede, skal de myndigheder i vaertslandet, der har til opgave at foretage en klassificering af statsborgere fra andre medlemsstater, som vil vaere af betydning for de paagaeldendes muligheder for at finde et arbejde paa vaertslandets omraade, i forbindelse med denne klassificering tage de eksamensbeviser, kundskaber, kvalifikationer og andre kvalifikationsbeviser, den paagaeldende har erhvervet med henblik paa at udoeve et erhverv i sit hjemland, eller det land, han kommer fra, i betragtning.

Ifoelge oplysninger fra det franske arbejds- og socialministerium er erhvervet specialpaedagog ikke lovreguleret i Frankrig, og der findes ingen nationale hindringer for udoevelse af dette erhverv paa fransk omraade. Kommissionen har henvendt sig til de franske myndigheder for at anmode dem om at underrette privatpersoner, der er indehavere af eksamensbeviser, der er udstedt af andre medlemsstater, om, at der ikke findes nogen retlige hindringer for udoevelse af dette erhverv, og at de ikke engang skal ansoege om anerkendelse af deres eksamensbeviser.

Kommissionen er naturligvis rede til at behandle enhver klage fra privatpersoner, der i strid med traktatens artikler om fri bevaegelighed som fortolket i retspraksis maatte befinde sig i en ufordelagtig situation i forhold til indehavere af nationale eksamensbeviser, alene fordi de har erhvervet deres kvalifikationer i en anden medlemsstat.