ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3163/00

af Carlos Ripoll y Martínez de Bedoya (PPE-DE) til Kommissionen

(10. oktober 2000)

Om: Vandbygningsprojekter

Den 15. september 2000 meddelte Margarita Nájera, borgmester i Calvia kommune og formand for sammenslutningen af lokale myndigheder på Balearerne (FELIB), at hun havde foretaget et besøg i Bruxelles og holdt møde med Kommissionens ansvarlige for miljøområdet. Hun oplyste, at Kommissionen havde givet tilsagn om en 100 %-finansiering af flere vandbygningsanlæg på Balearerne, herunder konkret af overførslen af Sa Costera og af et supplerende vandforsyningsprojekt i Soller kommune, Mallorca.

1. Er det korrekt, at Margarita Nájera har holdt møde med Kommissionens ansvarlige på miljøområdet?

2. Er det korrekt, at Kommissionen har givet tilsagn om en 100 %-finansiering af flere vandbygningsprojekter på Balearerne, herunder overførsel af Sa Costera og et supplerende vandforsyningsprojekt i Soller kommune, Mallorca?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Margot Wallström

(14. december 2000)

Inden for de seneste måneder har Kommissionens ansvarlige for miljøet ikke haft noget officielt møde med den pågældende person.

Inden for rammerne af enhedsprogrammeringsdokumentet for Balearene har disses lokalregering forelagt en række aktioner vedrørende vandressourcerne, herunder Sa Costera-ressourcerne.

Kommissionen er i gang med at undersøge programmeringsdokumentet for Balearerne, og der vil i princippet blive truffet en afgørelse herom inden årets udgang. Under strukturfondene ydes der aldrig 100 %-finansiering til noget projekt.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-4070/00

af James Fitzsimons (UEN) til Kommissionen

(20. december 2000)

Om: Moms på solpaneler og fremme af mere udbredt anvendelse af vegetabilske olier som brændsel

Har Kommissionen med henblik på at fremme økologiske teknologier planer om at fremsætte særlige forslag om indførelse af enten en nul-momssats for solpaneler eller en særlig lav momssats, som skal

fremme mere udbredt anvendelse af ikke-forurenende energikilder og reducere anvendelsen af materialer, der medfører forurening, og vil Kommissionen gøre rede for, hvilke planer og incitamenter til fremme af en mere udbredt udnyttelse af vegetabilske olier, som kan anvendes i bilmotorer og handelsflåder, den har for nutiden og fremtiden?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(1. februar 2001)

Som Fællesskabets momslovgivning er udformet i dag, er levering, bygning, fornyelse og ændring af boliger, der sker som led i socialpolitikken, omfattet af kategori 9 i bilaget til sjette momsdirektiv 77/388/EØF(1). Medlemsstaterne kan derfor anvende en lavere momssats, dog ikke under 5 %.

Når først solpaneler indgår i denne globale proces, dækkes de automatisk af denne bestemmelse på samme måde som byggematerialer der leveres som en del af en entreprenørs serviceydelser. Når de samme varer købes over disken af en privatperson, er der tale om varelevering hvor standardsatsen gælder.

Med hensyn til nulsatser skal det bemærkes at sådanne er en undtagelse fra de normale regler der siger, at standardsatsen finder anvendelse på enhver skattepligtig transaktion som en skat på forbruget.

Som det ærede medlem sikkert ved, er det som led den nye momsstrategi(2) planlagt, at der på mellemlangt sigt skal foretages en gennemgang og rationalisering af reglerne og undtagelserne vedrørende nedsatte momssatser. Man vil navnlig se nærmere på brugen af nedsatte momssatser som led i Fællesskabets politik på forskellige områder, såsom miljøbeskyttelse mv.

(1) EFT L 145 af 13.6.1977, direktiv ændret ved Rådets direktiv 2000/65/EF, af 17. oktober 2000, EFT L 269 af 21.10.2000.

(2) KOM(2000) 348 endelig udg.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3772/00

af Patricia McKenna (Verts/ALE) til Kommissionen

(4. december 2000)

Om: Lovreform i Rusland

Det fremgår af de seneste rapporter, at henved 99,6 % af de mennesker, der bliver stillet for retten i Rusland, kendes skyldige, og at halvdelen af de 0,4 % ikke-skyldig-kendelser ændres under anke.

På baggrund af denne statistik, og den krise, det russiske fængselssystem befinder sig i, kan Kommissionen da redegøre for, hvad den agter at gøre for at fremme en lovreform i Rusland?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Christopher Patten

(9. januar 2001)

Indførelsen af retsstatsforhold er en prioritet i Kommissionens dialog med Den Russiske Føderation. Konsolideringen af demokratiske og retsstatslige forhold er nøgleelementer i såvel partnerskabs- og samarbejdsaftalen som EU's fælles strategi i forhold til Rusland. Kommissionen støtter uddannelsen af russiske dommere under det europæiske initiativ for demokrati og beskyttelse af menneskerettighederne, især inden for rammerne af de fælles programmer med Europarådet.

Hvad angår den bredere problematik med reform af retssystemet, er der drøftelser i gang med de russiske myndigheder om at opbygge et stort projekt næste år under Tacis-programmet for faglig bistand. Indtil da vil man tage afsæt i Tacis Core-programmet 2000, som der blev indgået aftale om i juni 2000, og som lægger vægt på de ikke-statslige organisationers (ngo) rolle og samspil med domstolene i forbindelse med spørgsmål som beskyttelsen af den enkeltes og minoriteternes rettigheder og ytringsfriheden i medierne. Desuden vil der som led i det politiske rådgivningsprogram under Tacis blive givet støtte til ombudsmandsinstitutionen for menneskerettigheder samt til udvikling af alternative straffe for lovovertrædere i Rusland.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3936/00

af Paul Rübig (PPE-DE) til Kommissionen

(13. december 2000)

Om: Markedsovervågning i forbindelse med CE-mærkning

Følgende spørgsmål melder sig vedrørende markedsovervågning i forbindelse med CE-mærkning:

1. Sender Kommissionen kun skriftlige forespørgsler til de enkelte medlemsstater om markedsovervågning, eller foretager den på eget initiativ stikprøver i virksomhederne? Hvor ofte sker dette?

2. Kræves der i første tilfælde detaljeret dokumentation fra medlemsstaterne for, at misforhold er bremset, og fremsender medlemsstaterne sådan dokumentation?

3. Der kan ikke for øjeblikket sikres nogen omfattende markedsovervågning på europæisk plan. Kan det på den baggrund oplyses, hvornår dette kan ske, eller vil det overhovedet ikke være muligt at gennemføre noget sådant på grund af den igangværende slankning af administrationen?

4. Ville det være muligt at lukke et eventuelt hul i markedsovervågningen ved at overlade certificering til tredjemand?

Svar afgivet af Erkki Liikanen på Kommissionens vegne

(28. februar 2001)

Markedsovervågning hører hjemme under medlemsstaternes kompetence. Det er medlemsstaternes opgave at udnævne deres kompetente myndigheder, og Kommissionens rolle består i en kontrol af, om medlemsstaterne opfylder deres forpligtelser. Kommissionen er ikke berettiget til selv at foretage stikprøver i de enkelte virksomheder.

Misforhold skal meddeles Kommissionen via sikkerhedsklausulproceduren. Medlemsstaterne skal holde Kommissionen informeret om foranstaltninger, der indføres i henhold til sikkerhedsklausulproceduren, herunder nødvendig teknisk begrundelse.

Hver enkelt medlemsstat bestemmer over sin egen markedsovervågningsstruktur, og derfor kan der være forskelle i de retlige og administrative strukturer. For at opnå et kohærent og højt sikkerhedsniveau overalt i Fællesskabet er samarbejde mellem nationale myndigheder imidlertid højst ønskeligt, og Kommissionen støtter disse samarbejdsaktiviteter på forskellig måde (administrativt samarbejde, fælles og gensidige besøgsprogrammer, grænseoverskridende projekter, mldr).

Hertil kommer, at Kommissionen for tiden er i færd med at foretage en analyse af implementeringen af visse elementer af direktiver, der er udarbejdet på grundlag af den nye metode, med henblik på at offentliggøre en meddelelse i 2001. Markedsovervågning indgår som en vigtig del i disse overvejelser.

Selv om certificering af tredjepart ofte kan være nyttig, inden et produkt markedsføres, er det af afgørende betydning, at markedsovervågning udføret uafhængigt og således fortsat hører hjemme under de nationale myndigheders ansvarsområde.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3880/00

af Charles Tannock (PPE-DE) og Theresa Villiers (PPE-DE) til Rådet

(20. december 2000)

Om: CO2

Hvor store er de respektive bidrag af CO2-emissioner fra lufttransport og biltransport til den globale opvarmning? Mener Rådet, at en højere efterspørgselselasticitet for prisen på flybrændstof i forhold til benzin medfører, at en ændring af bestemmelserne i Chicago-konventionen af 1944 vedrørende beskatning af flybrændstof ville muliggøre en mere sammenhængende samt mere retfærdig miljøpolitik end den nuværende politik, der ganske enkelt går ud på at øge benzinafgifterne?

Svar

(14. maj 2001)

Med hensyn til spørgsmålet om lufttransportens og biltransportens andele af den globale opvarmning ønsker Rådet at henlede det ærede parlamentsmedlems opmærksomhed på de undersøgelser, som Kommissionen har iværksat inden for rammerne af det europæiske program for klimaændringer. Ifølge disse undersøgelser blev transportrelaterede CO2-emissioner i 1990 målt til 739 mio. t svarende til 24 % af de energirelaterede CO2-emissioner. Ved en uændret udvikling forudses de transportrelaterede CO2-emissioner at nå op på 1000 mio. t i 2010 (og dermed at udgøre 30 % af de samlede forventede energirelaterede CO2-emissioner).

De respektive andele for lufttransport og biltransport med hensyn til CO2-emissioner i 1995 lå ifølge Kommissionen rundt regnet på følgende:

>TABELPOSITION>

En prognose for 2010 giver følgende tal:

>TABELPOSITION>

Rådet tilsluttede sig på samlingen den 29. juni 2000 generelt Kommissionens konklusioner i denne meddelelse med følgende nuanceringer:

- Det store flertal af delegationerne mener principielt og af hensyn til et sammenhængende skattesystem, at brændstof til kommerciel luftfart skal beskattes på samme måde som alt andet brændstof

- Det er dog nødvendigt at tage hensyn til konkurrencen med tredjelande og undgå konkurrenceforvridning, der har socioøkonomiske følger; en ensidig beskatningsforanstaltning fra EF's side vil ikke være ønskelig

- Under disse omstændigheder er det opfattelsen, at strategien bør være at flytte debatten om dette spørgsmål til ICAO; Rådet mener i øvrigt, at man kan overveje andre fiskale foranstaltninger eller andre løsninger af teknologisk karakter for at nedsætte CO2-emissionerne.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3403/00

af Monica Frassoni (Verts/ALE) til Kommissionen

(7. november 2000)

Om: Funktionen af og den nuværende situation vedrørende ordningen for udstationerede nationale eksperter

Med afgørelse af 7.1.1998, ændret ved afgørelse af 3.2.1999 har Europa-Kommissionen indført en ordning med udstationerede nationale eksperter for i en given periode at udstyre Kommissionen med et personale med mere specifikke erfaringer, særlig i forbindelse med tekniske sektorer, og for at gøre det muligt for tjenestemændene i medlemsstaternes administrationer at opnå arbejdserfaring i Kommissionens tjenestegrene.

Har Kommissionen kendskab til antallet af nationale eksperter, der i øjeblikket arbejder i Kommissionen?

Hvilke tekniske sektorer beskæftiger de sig med?

Har Kommissionen kendskab til de forskellige lønklasser, de befinder sig i?

Hvor mange af de nationale eksperter kommer fra de nationale administrationer, og hvor mange stammer fra private virksomheder?

Hvorledes er de nationale eksperters hverv fordelt i forhold til nationaliteterne?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Neil Kinnock

(15. december 2000)

687 nationale eksperter arbejder for tiden i Kommissionens tjenestegrene, og deres lønninger finansieres gennem drifts- og forskningsbevillinger på Kommissionens budget. Deres ansættelse dækker forskellige behov, og de arbejder i alle Kommissionens tjenestegrene med undtagelse af Den Fælles Tolke- og Konferencetjeneste og Oversættelsestjenesten.

Der findes ingen klassifikationstrin. Nationale eksperter betragtes generelt som tjenestemænd i kategori A, uden forskelle i trin.

655 nationale eksperter kommer fra den offentlige sektor og 32 fra den private sektor. Deres arbejdsopgaver tildeles ikke på noget nationalt grundlag.

Pr. 13. november 2000 var de udsendte nationale eksperter af følgende nationaliteter:

>TABELPOSITION>

Et skema med en oversigt over, hvordan de nationale eksperter er fordelt på generaldirektoraterne, sendes direkte til det ærede medlem og Parlamentets sekretariat.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3829/00

af Astrid Thors (ELDR) til Kommissionen

(7. december 2000)

Om: Sproglige mindretal i ansøgerlandene

Det fremgår tydeligt af de undersøgelser, som EU har gennemført af forholdene i ansøgerlandene, at der er behov for et mere indgående kendskab til de sproglige mindretal i disse lande.

Hvad har Kommissionen tænkt sig at gøre for at inddrage dette aspekt og foranledige ansøgerlandene til at være mere specifikt opmærksomme på de sproglige mindretal ud over befolkningsminoriteterne?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Günter Verheugen

(14. februar 2001)

Siden 1997 har Kommissionen regelmæssigt vurderet de fremskridt, der er gjort af ansøgerlandene med henblik på at opfylde de betingelser for medlemskab, der blev fastlagt på Det Europæiske Råds møde i København, herunder det politiske kriterium vedrørende institutionel stabilitet, som garanterer demokrati, retsstatsforhold, menneskerettigheder samt respekt for og beskyttelse af mindretal. Kommissionen foretog en sådan vurdering første gang i udtalelserne fra 1997 og derefter i de periodiske rapporter, som den vedtog i efteråret 1998, 1999 og 2000.

I de politiske kriterier, som Det Europæiske Råd fastlagde på sit møde i København, skelnes der ikke mellem de enkelte elementer, der indgår i de personers identitet, der tilhører et givet mindretal, hvad enten det er deres etniske, kulturelle, sproglige eller religiøse baggrund, der er tale om. Når Kommissionen vurderer de fremskridt, som ansøgerlandene har gjort med hensyn til at sikre respekten for og beskyttelsen af mindretal, lægger den særlig vægt på gennemførelsen af de forskellige principper, der er nedfældet i Europarådets rammekonvention om beskyttelse af nationale mindretal, herunder brugen af mindretallenes sprog.

Med henblik på at bistå ansøgerlandene med at rette op på de særlige svagheder og mangler, der er blevet indkredset i de periodiske rapporter, har Fællesskabet etableret et tiltrædelsespartnerskab for hvert af ansøgerlandene(1). I tilknytning til disse tiltrædelsespartnerskaber fastlægges der kort- og mellemfristede prioriterede mål for hvert land til opfyldelse af tiltrædelseskriterierne. Disse partnerskaber rummer også oplysninger om den finansielle bistand, som Fællesskabet stiller til rådighed til opnåelse af de prioriterede mål, og de betingelser, der er knyttet til denne bistand.

Denne regelmæssige vurdering af ansøgerlandenes fremskridt hen imod opfyldelsen af de krav, der er indeholdt i de politiske kriterier fra mødet i København, har med støtte i tiltrædelsespartnerskaberne ført til en positiv udvikling i alle ansøgerlande, også med hensyn til respekten for mindretalsrettigheder og beskyttelsen af mindretal, herunder brugen af mindretalssprog. Kommissionen agter at arbejde videre i denne retning.

(1) KOM(1999) 521 endelig udg. til 532 endelig udg.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3735/00

af Christopher Huhne (ELDR) til Kommissionen

(30. november 2000)

Om: År 2000-problemet

Kan Kommissionen give et skøn over, hvor store udgifterne var til forberedelse i medlemsstaterne af år 2000-problemet og også give et skøn over den faktiske forstyrrelse af den økonomiske aktivitet forårsaget af år 2000-problemet i begyndelsen af år 2000?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Erkki Liikanen

(26. januar 2001)

På nuværende tidspunkt har Kommissionen ikke ressourcer til at gennemføre en så omfattende undersøgelse, som et præcist svar på det ærede medlems spørgsmål ville kræve. Medlemsstaterne udarbejdede dog i januar 2000 et overslag over udgifterne i forbindelse med år 2000-problemet. Det fremgår heraf, at staternes oplysningskampagner kostede fra 0,5 til 16 mio. EUR, og de fleste lå på mellem 1-3 mio. EUR.

Udgifterne til løsning af problemet blev anslået til mellem 20 mio. og 1 mia. EUR. Medlemsstaternes samlede udgifter inklusive den private sektor blev vurderet til mellem 1 og 20 mia. EUR.

Det er umuligt at foretage præcise vurderinger, fordi det ville være nødvendigt at isolere almindelige udgifter til informationsteknologi (IT), som alligevel ville være opstået, fra specifikke udgifter til år 2000-problemet. I nogle tilfælde lykkedes det de offentlige sektorer at løse alle år 2000-relaterede problemer inden for rammerne af de eksisterende IT-budgetter, i andre tilfælde blev op mod halvdelen af udgifterne dækket via ekstrabevillinger. Mange foretagender fremskyndede simpelt hen allerede planlagte IT-investeringer. De faktiske udgifter for den private sektor er endnu vanskeligere at vurdere, eftersom mange virksomheder valgte ikke at offentliggøre disse oplysninger.

Hvad angår udgifter, som skyldtes forstyrrelser af den økonomiske virksomhed, mente virksomhederne og myndighederne også her, at der var tale om meget følsomme oplysninger, som de var utilbøjelige til at afsløre. Så vidt Kommissionen er orienteret, har ingen af medlemsstaterne frigivet overslag over disse omkostninger.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3942/00

af Christopher Huhne (ELDR) til Kommissionen

(13. december 2000)

Om: Gennemførelse af den fælles fiskeripolitik

Kan Kommissionen oplyse, om den fælles fiskeripolitik finder anvendelse på samtlige medlemsstaters kystfarvande, og i benægtende fald, hvorfor ikke?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Franz Fischler

(22. januar 2001)

Den Fælles Fiskeripolitik har samme geografiske udstrækning som EF-traktaten. Den Fælles Fiskeripolitik finder derfor anvendelse på alle medlemsstaters territorier (undtagen i tilfælde af Grønland og Færøerne) så vel som på visse medlemsstaters oversøiske områder (se artikel 299 (tidl. artikel 227) i EF-traktaten). Disse territorier indbefatter naturligvis medlemsstaternes territorialfarvande, der kan kræves op til 12 mil

fra medlemsstaternes basislinjer. Det fremgår af EF-domstolens retspraksis, at Den Fælles Fiskeripolitik ikke kun gælder for territorialfarvandene, men også for alle de områder, hvor medlemsstaterne kan udøve fiskerijurisdiktion ifølge international lov (dvs. også i deres eksklusive økonomiske zoner eller eksklusive fiskerizoner). Den Fælles Fiskeripolitik gælder derfor for alle medlemsstaternes kystfarvande. Dette bekræftes i artikel 1 i grundforordningen for fiskeri (Rådets forordning (EØF) nr. 3760/92 af 20. december 1992 om en fællesskabsordning for fiskeri og akvakultur(1)), hvor det er fastsat: Den fælles fiskeripolitik omfatter udnyttelse af levende marine akvatiske ressourcer og akvakultur samt forarbejdning og afsætning af fiskeri- og akvakulturprodukter, for så vidt disse aktiviteter finder sted på medlemsstaternes område eller i Fællesskabets fiskerifarvande eller udøves af fællesskabsfiskerfartøjer. I den samme forordning defineres fællesskabsfiskerifarvande som de farvande, der henhører under medlemsstaternes højhedsområde eller jurisdiktion (artikel 3, litra a).

(1) EFT L 389 af 31.12.1992.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-3784/00

af Heidi Hautala (Verts/ALE) til Rådet

(29. november 2000)

Om: Hemmelig protokol i St. Malo-erklæringen

På topmødet i St. Malo den 3. 4. december 1998 offentliggjorde den franske og britiske regering en fælles erklæring om europæisk forsvar. Ifølge erklæringen skal EU kunne handle uafhængigt med opbakning af troværdige militærstyrker og have midlerne til at bruge dem og villigheden til at udføre dem med henblik på at reagere på militære kriser. Af erklæringen fremgik også, at den kollektive sikkerhed var et anliggende for NATO, og at NATO spillede en fremtrædende rolle i Europas territoriale forsvar.

Ifølge en artikel i den hollandske avis NRC Handelsblad den 8. marts 2000 var der angiveligt vedføjet en hemmelig protokol til erklæringen, hvoraf det fremgik, at Europa-Parlamentet aldrig skulle inddrages i udformningen af en kommende europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik.

1. Er Rådet og dets generalsekretær klar over, at denne form for protokol eksisterer som en del af St. Malo-erklæringen?

2. Vil medlemsstaterne, Kommissionen og Europa-Parlamentet blive orienteret om indholdet af denne protokol?

Svar

(12. marts 2001)

1. Den fransk-britiske erklæring om det europæiske forsvar, som det ærede parlamentsmedlem henviser til, blev vedtaget af Frankrigs og Det Forenede Kongeriges stats- og regeringschefer på det bilaterale fransk-britiske topmøde, der blev afholdt på Saint Malo den 3.-4. decem-ber 1998.

2. Det Europæiske Råd trådte sammen den 11.-12. december 1998 i Wien. Det noterede sig ved denne lejlighed med tilfredshed den fransk-britiske erklæring fra Saint Malo.

3. Rådet har ikke kendskab til en hemmelig protokol, som skulle være knyttet til den fransk-britiske erklæring om det europæiske forsvar, og hvoraf det skulle fremgå, at Europa-Parlamentet aldrig skulle inddrages i udformningen af den kommende europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik.

4. Det Europæiske Råd har flere gange henvist til, at udviklingen af den fælles europæiske sikkerheds- og forsvarspolitik udgør en integrerende del af udbygningen af den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik, som Europa-Parlamentet regelmæssigt holdes orienteret om i medfør af artikel 21 i traktaten om Den Europæiske Union.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-4099/00

af Bart Staes (Verts/ALE) til Rådet

(10. januar 2001)

Om: Sprogdiskriminering i Den Europæiske Union

På tærsklen til Det Europæiske Sprogår kræver europæiske organisationer stadig oftere uden videre, at ansøgere skal have engelsk som modersmål. Således diskrimineres ansøgere med andre modersmål. Engelsk får med urette status som dominerende (kultur)sprog.

Et stødende eksempel på diskriminering mod ikke-engelsksprogede er stillingsopslaget fra Europæiske Kommuners og Regioners Råd. Denne paraplyorganisation søger til sit kontor i Bruxelles en indfødt engelsksproget som informationschef. Andre stillingsopslag viser desværre, at dette ikke er noget enkeltstående tilfælde. I ugebladene European Voice og The Bulletin ses regelmæssigt stillingsannoncer fra ikke-statslige organisationer og virksomheder med krav om engelsk som modersmål.

Modersmålskriteriet strider imod princippet om ikke-diskriminering i forbindelse med ansættelse af personale i Den Europæiske Unions medlemsstater. Ikke-engelsksprogede udelukkes på forhånd fra udvælgelsesproceduren, selv om de behersker engelsk mere end godt. Personer med andre sprog kommer tilsyneladende ikke længere i betragtning til bestemte stillinger, og det på tærsklen til Det Europæiske Sprogår.

Mener Kommissionen ikke, at betingelsen om en indfødt engelsksproget i forbindelse med ansættelse af personale i Den Europæiske Unions medlemsstater strider mod princippet om ikke-diskriminering? Hvilke foranstaltninger vil Kommissionen i bekræftende fald træffe for at stoppe denne (sprog)diskriminering? Hvilke argumenter kan Kommissionen i benægtende fald anføre for, at denne betingelse er i overensstemmelse med princippet om ikke-diskriminering?

Svar

(14. maj 2001)

Rådet er tilhænger af det grundlæggende princip om ligestilling af de officielle sprog i EU, som er fastlagt i Rådets forordning nr. 1(1) (senest ændret ved Østrigs, Finlands og Sveriges tiltrædelse), og anvender dette princip på lige fod med de øvrige EU-institutioner i sin egen ansættelsespolitik. Det har ikke kompetence til at udtale sig om den ansættelsespolitik, der føres af organisationer og organer.

(1) EFT 17 af 6.10.1958, s. 401.