SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3570/01

af Laura González Álvarez (GUE/NGL) til Kommissionen

(8. januar 2002)

Om: Rettigheder på det arbejdsretlige område for vagthold i primære behandlingsenheder

Den 3. oktober 2000 afsagde EU-Domstolen dom til fordel for Sindicato de Médicos de Asistencia Pública de la Comunidad Valenciana (fagforening for offentligt ansatte læger i regionen Valencia) i sag mod Consejería de Sanidad y Consumo (sundheds- og forbrugerstyrelsen) i samme region. Dommen omhandlede for lang maksimal ugentlig arbejdstid, utilstrækkelige forskriftsmæssige hvileperioder samt uhensigtsmæssige betingelser for nat- og skifteholdsarbejde for vagthold i de primære behandlingsenheder (sag C-303/98).

Domstolen støttede sig til rammedirektiv 89/391/EØF(1) om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet og særdirektiv 93/104/EF(2) om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden.

I dommen tages der hensyn til de alt for mange årlige arbejdstimer, manglende anerkendelse af natarbejde og skifteholdsarbejde samt manglende forskriftsmæssige hvileperioder i løbet af arbejdsdagen, der i visse tilfælde kan nå op på en samlet uafbrudt arbejdstid på 96 timer.

Mere end 2 500 læger og ansatte inden for sundhedsplejen arbejder på tilsvarende vilkår i Spanien (heraf 150 i Asturias). I et dokument fremsendt af disse ansattes faglige organisation beskrives de meget hårde arbejdsvilkår (2 832 årlige arbejdstimer, lave lønninger, manglende anerkendelse af skifteholdsarbejde, natarbejde og lønnede hvileperioder efter 36 timers vagt osv.). Det er indlysende, at de to nævnte direktiver ikke alene overtrædes i regionen Valencia, men også i hele det øvrige Spanien.

Hvilke foranstaltninger agter Kommissionen på baggrund heraf at træffe for at sikre en korrekt anvendelse af direktiv 89/391/EØF og 93/104/EF?

(1) EFT L 183 af 29.6.1989, s. 1.

(2) EFT L 307 af 13.12.1993, s. 18.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(28. februar 2002)

Formålet med Rådets direktiv 93/104/EF af 23. november 1993 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden(1) er at forbedre sikkerheden, hygiejnen og sundheden for arbejdstagerne under arbejdet. Direktivet finder anvendelse på alle former for private og offentlige aktiviteter som defineret i artikel 2 i Rådets direktiv 89/391/EØF af 12. juni 1989 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet(2), dog med undtagelse af vej-, luft-, sø- og jernbanetransport, sejlads ad indre vandveje, havfiskeri, andre aktiviteter på havet samt aktiviteter, der udøves af læger under uddannelse (ikke omfattede sektorer). De sektorer, der ikke er omfattet af direktiv 93/104/EF, dækkes nu af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/34/EF af 22. juni 2000 om ændring af Rådets direktiv 93/104/EF om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden, for at omfatte sektorer og aktiviteter, der er undtaget fra dette direktiv(3), som træder i kraft den 1. august 2003 (2004 for så vidt angår læger under uddannelse).

I artikel 2, stk. 1, i Rådets direktiv 93/104/EF defineres arbejdstid som det tidsrum, hvori arbejdstageren er på arbejde og står til arbejdsgiverens rådighed under udførelsen af sin beskæftigelse eller sine opgaver i overensstemmelse med national lovgivning og/eller praksis.

Domstolen har i sin kendelse af 3. oktober 2000 i forbindelse med anmodningen om præjudiciel afgørelse C-303/98(4) (Simap) kendt for ret, at den tid, hvorunder lægerne i de primære behandlingsenheder udfører vagter efter ordningen med fysisk tilstedeværelse i sundhedsinstitutionen, skal betragtes fuldt ud som arbejdstid og efter omstændighederne som overarbejde i direktiv 93/104's forstand. For så vidt angår ordningen med vagter, hvorunder de pågældende læger er til rådighed på tilkald, skal kun den tid, der faktisk bruges til at yde de primære behandlingsydelser, anses for arbejdstid.

Selv om en kendelse afsagt af Domstolen i forbindelse med en anmodning om præjudiciel afgørelse i princippet kun er bindende for den nationale retsinstans, som prøver sagen, tydeliggør og præciserer Domstolens fortolkning af en bestemmelse i fællesskabsretten i givet fald betydningen og rækkevidden af denne regel, som den skal forstås og anvendes eller burde være blevet forstået og anvendt siden dens ikrafttrædelse. Det følger heraf, at præjudicielle kendelser de fakto har en erga omnes-virkning og skal anvendes i juridisk identiske, sammenlignelige eller tilsvarende situationer og forhold. Udtrykket arbejdstid skal derfor fremover fortolkes i overensstemmelse med denne kendelse fra Domstolen.

I denne sammenhæng skal det bemærkes, at medlemsstaterne skal sætte de nødvendige love og administrative bestemmelser i kraft for at efterkomme direktiverne. Medlemsstaterne har ansvaret for at gennemføre direktiverne og skal især sørge for tilstrækkelig kontrol og overvågning af, at de nationale bestemmelser om gennemførelse af direktiverne anvendes korrekt.

Kommissionen har besluttet at offentliggøre et udbud vedrørende en undersøgelse af, hvilken rækkevidde og hvilke konsekvenser Simap-kendelsen har fået i andre sammenlignelige situationer i medlemsstaterne. Kommissionen træffer derefter, alt efter resultaterne af denne undersøgelse og sine egne overvejelser, de nødvendige foranstaltninger.

(1) EFT L 307 af 13.12.1993.

(2) EFT L 183 af 29.6.1989.

(3) EFT L 195 af 1.8.2000.

(4) Samlingen af Afgørelser 2000, s. I-7963.