SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1370/01

af Caroline Jackson (PPE-DE) til Kommissionen

(7. maj 2001)

Om: Europæiske ridesportsorganisationer

I 1995 udarbejdede 28 nationale ridesportsorganer i Europa en ordning med henblik på at udligne niveauet for instruktørers kvalifikationer inden for deres sektor på tværs af internationale grænser; dette medførte indførelsen af the international equestrian passport. Det førende organ var British Horse Society. Sammenslutningen af britiske rideskoler (Association of British Riding Schools, ABRS), hvis kvalifikationer ligeledes anerkendes af den britiske regering, blev hverken indbudt, hørt eller inddraget i noget af dette arbejde.

Sammenslutningen af britiske rideskoler (ABRS) konstaterer nu, at kun dem der er opført i British Horse Society's registre over instruktører kan ansøge om det internationale ridesportspas. Kvalifikationerne fra ABRS er ikke anerkendt. Denne situation betyder, at dem, der har uddannet sig med henblik på sådanne kvalifikationer kan konstatere, at deres manglende anerkendelse fra British Horse Society's side udgør en hindring for deres mulighed for at få arbejde i et andet EU-land.

Er Kommissionen enig i, at denne form for organisationstvang, som udøves af en uformel gruppe af europæiske ridesportsorganisationer, kan være illegal, idet den uden godkendelse af enhver ordning på EU-plan om gensidig anerkendelse, udgør en hindring for arbejdskraftens fri bevægelighed? Er Kommissionen enig i, at svaret på dette problem vil være en hurtig anerkendelse fra de landes side, der opererer med det internationalt ridesportspas, af afgangsbeviser og kvalifikationer fra sammenslutningen af britiske rideskoler (ABRS) og dermed undgå nødvendigheden af en retssag?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(16. juli 2001)

Ud fra de foreliggende oplysninger er Kommissionen ikke i stand til at fastslå, om aftalen mellem de nationale ridesportsorganisationer er i strid med fællesskabsreglerne om fri bevægelighed for personer. Kommissionen skal dog påpege, at den, selv om der skulle være tale om en krænkelse af fællesskabsreglerne om fri bevægelighed for personer, ikke er beføjet til at indbringe private organer for EF-Domstolen. Tvister mellem private parter på dette område henhører under de nationale domstole.

Medlemsstater, der har reguleret erhvervet som ridelærer på deres område, har pligt til at behandle og vurdere alle eksamensbeviser, ridelærere har fået udstedt i andre medlemsstater, jf. Rådets direktiv 89/48/EØF af 21. december 1988 om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed(1) og Rådets direktiv 92/51/EØF af 18. juni 1992 om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser til supplering af direktiv 89/48/EØF(2). Der er dog ikke tale om en ordning for automatisk anerkendelse af eksamensbeviser. Er der væsentlige forskelle mellem den uddannelse, ansøgeren har erhvervet i sit hjemland, og den uddannelse, der er omfattet af det eksamensbevis, der kræves i værtslandet, kan værtslandets kompetente myndigheder kræve, at den vandrende arbejdstager enten går op til en egnethedsprøve eller

gennemgår en prøvetid efter vedkommendes eget valg. Det står de kompetente nationale myndigheder eller andre organer frit for at indgå mere eller mindre formelle aftaler baseret på objektive kriterier med sigte på en yderligere lettelse af den frie bevægelighed, forudsat at disse ikke er af eksklusiv art.

(1) EFT L 19 af 24.1.1989.

(2) EFT L 209 af 24.7.1992.