SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2338/99

af Ioannis Marínos (PPE-DE) til Kommissionen

(13. december 1999)

Om: Fri bevægelighed for kapital inden for sundhedssektoren

På tærsklen til det ny årtusinde har tjenesteydelser inden for sundhedssektoren fået en ganske særlig betydning. Jeg ved, at der i øjeblikket ikke findes en fælles sundhedspolitik i EU, men jeg ved imidlertid også, at en sådan politik trods vanskeligheder på et tidspunkt vil blive en realitet.

Kan Kommissionen give mig følgende oplysninger:

- Kan man på nogen måde begrænse af den fri bevægelighed for kapital i forbindelse med tjenesteydelser inden for sundhedssektoren i EU? Kan medlemsstaterne foretage procentielle begrænsninger via sundhedsprogrammer, eller kan de foretage præferencielle reguleringer i forbindelse med hospitalsudstyr? Kan medlemsstaterne begrænse EU-borgernes mulighed for at beskæftige sig med tjenesteydelser inden for sundhedssektoren?

- Den fri bevægelighed for kapital og arbejdstagere omfatter også ikke-statslige almennyttige organisationer, bl.a. religiøse. Kan ligegyldig hvilken religiøs bevægelse oprette hospitaler i en given medlemsstat?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(2. februar 2000)

Det ærede medlems forespørgsel vedrører flere forskellige grundlæggende friheder i det indre marked, såsom fri bevægelighed for kapital (EF-traktatens artikel 56, tidl. artikel 73B), fri etableringsret (artikel 43, tidl. artikel 52), fri udveksling af tjenesteydelser (artikel 49, tidl. artikel 59) og fri bevægelighed for arbejdstagere (artikel 39, tidl. artikel 48).

Den fri bevægelighed for kapital i henhold til EF-traktaten gælder for tjenesteydelser inden for sundhedssektoren og i princippet for alle former for investering i selskaber med aktiviteter inden for denne sektor (såvel direkte investeringer som porteføljeinvesteringer). I henhold til EF-traktaten er foranstaltninger, der virker diskriminerende over for disse investeringsformer, tilladt, hvis de falder ind under traktatens undtagelsesbestemmelser (hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den offentlige sundhed), men deres forenelighed med traktaten kan kun bedømmes ved en tilbundsgående analyse. Desuden vil også ikke-diskriminerende foranstaltninger kunne begrænse investeringerne i selskaber med aktiviteter inden for sundhedssektoren, hvis disse foranstaltninger opfylder fire grundlæggende betingelser. De skal anvendes uden forskelsbehandling, de skal være begrundet i tvingende samfundsmæssige hensyn, de skal være egnede til at sikre virkeliggørelsen af det formål, de forfølger, og de må ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå formålet. Sådanne foranstaltningers forenelighed med traktaten vil også kræve en detaljeret analyse.

De nævnte bestemmelser og principper gælder også for ikke-statslige almennyttige organisationer, bl.a. religiøse organisationer. Også disse er omfattet af den i EF-traktaten sikrede bevægelsesfrihed for kapital, men kun i det omfang denne frihed ikke begrænses af nationale foranstaltninger begrundet i de nævnte hensyn til den offentlige sikkerhed, den offentlige orden, den offentlige sundhed eller almenvellet.

Medlemsstaterne kan vedtage begrænsende nationale foranstaltninger over for etableringsretten og den fri udveksling af tjenesteydelser, hvis disse foranstaltninger kan godtgøres ud fra de grunde, der er anført i artikel 46 (tidl. artikel 56) af EF-traktaten (hensynet til den offentlige orden, den offentlige sikkerhed eller den offentlige sundhed) eller ud fra tvingende samfundsmæssige hensyn, og foranstaltningerne skal stå i et rimeligt forhold til det mål, som søges opnået af medlemsstaten i den pågældende sammenhæng. Etableringsretten gælder for enhver erhvervsdrivende etableret i én medlemsstat, som ønsker at etablere sig i en anden medlemsstat. Den fri udveksling af tjenesteydelser gælder såvel for

erhvervsdrivende etableret i én medlemsstat, og som ønsker at levere tjenesteydelser på tværs af grænser, og for modtagerne af tjenesteydelser (f.eks. patienter, der modtager ydelser i sundhedssektoren).

Nationale krav om at hospitaler ikke må drives med gevinst for øje er forenelige med EF-traktaten. Dette princip, som er nedfældet i EF-traktatens artikel 48, stk. 2 (tidl. artikel 58), er af Domstolen bekræftet i Sodemare-sagen (sag C-70/95, Domstolens dom af 17.6.1997, Samling af Domstolens Afgørelser, s. I-3395). Andre begrænsninger må undersøges i lyset af Domstolens retspraksis i forbindelse med Kohll-sagen (sag C-158/96, Domstolens dom af 28.4.1998, Samling af Domstolens Afgørelser, s. I-1931), der vedrører hensynet til den offentlige sundhed og mere specifikt behovet for at opretholde en stabil læge- og hospitalstjeneste, som alle har adgang til, samt den tvingende samfundsmæssige interesse i at undgå en undergravelse af finansieringen af den pågældende sociale sikringsordning. Kvantitative begrænsninger eller præferencielle reguleringer skal være begrundet i disse hensyn. Foranstaltningerne må under ingen omstændigheder hverken de jure eller de facto føre til forskelsbehandling af borgerne i EU.

Betingelserne for EU-borgeres udøvelse af erhverv i sundhedssektoren i henhold til artikel 39 (tidl. artikel 48) fastlægges af medlemsstaterne. Disse nationale bestemmelser skal imidlertid være i overensstemmelse med fællesskabsretten, herunder især Rådets direktiver 89/48/EØF(1) og 92/51/EØF(2) om de generelle ordninger for gensidig anerkendelse af faglige kvalifikationer og Rådets direktiver 77/452/EØF(3), 78/686/EØF(4), 80/154/EØF(5), 85/433/EØF(6) og 93/16/EØF(7) om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for henholdsvis sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje, tandlæger, jordemødre, farmaceuter og læger.

(1) EFT L 19 af 24.1.1989.

(2) EFT L 209 af 24.7.1992.

(3) EFT L 176 af 15.7.1977.

(4) EFT L 233 af 24.8.1978.

(5) EFT L 33 af 11.2.1980.

(6) EFT L 253 af 24.9.1985.

(7) EFT L 165 af 7.7.1993.