SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1989/02

af Karl-Heinz Florenz (PPE-DE) til Kommissionen

(8. juli 2002)

Om: Import af hunde fra Spanien til Tyskland Tilfælde af leishmaniasis

Der er den seneste tid konstateret sandfluer 11 steder i Tyskland. Dette insekt er smittebærer af middelhavssygdommen leishmaniasis og udgør en potentiel smittefare for hvirveldyr og mennesker.

Risikoen for smitte opstår konkret ved transport af leishmaniasis-lidende hunde fra Middelhavsområdet, særlig fra Spanien, der skal formidles som herreløse dyr til familier i Tyskland.

Er dyreformidling underlagt bestemte lovkrav, der muligvis ikke opfyldes fuldt ud? Findes der lovregler om dyretransport af hunde fra Middelhavsområdet til Centraleuropa, f.eks. fra Spanien til Tyskland, der

- forbyder massetransport på op til 50 dyr pr. transport?

- forbyder eksport af leishmaniasis-lidende hunde?

- kræver vaccination mod middelhavssygdommene leishmaniasis, ehrlichiose, babesiose, dirofilariose, microfilariose og borreliose, inden der generelt må sendes hunde fra Syd- til Centraleuropa?

- påbyder kastration, vaccination og ormekur for hunde inden en eventuel transport?

- kræver, at transportfirmaet orienterer sig om, hvor hunden skal anbringes på bestemmelsesstedet (dyreasyl eller familie)?

Er Kommissionen bekendt med problematikken omkring leishmaniasis-smitte?

Agter Kommissionen i nær fremtid at opstille faste importkrav, der af sundhedshensyn begrænser eller helt forbyder import af syge hunde fra Middelhavsområdet til Centraleuropa?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af David Byrne

(20. september 2002)

Kommissionen er opmærksom på, at leishmaniasis som endemi betragtet er udbredt i kystegnene i medlemsstaterne i Middelhavsområdet. Denne situation skyldes et sammenfald i disse egne af en række økologiske parametre, der giver gunstige livsbetingelser for smittebæreren (phlebotomus også kaldet sandflue), hvilket forklarer, at sygdommen fortsat forekommer.

Det er således en sygdom, der hovedsagelig er knyttet til eksistensen af et gunstigt økosystem, og den kan kun meget vanskeligt klare sig uden for de egne, hvor de betingelser, der er nødvendige for sygdommens cyklus, er fremherskende. På trods af den intense trafik mellem de franske Middelhavsegne og den nordlige del af landet, forekommer det således stadig kun i sporadiske tilfælde, at personer pådrager sig leishmaniasis uden for det område, hvor endemien forekommer (Rhône-dalens nedre forløb og kystegnene). Efter hvad Kommissionen har kendskab til, har transporten af smittede dyr ikke ført til, at sygdommen har bredt sig til nye egne langt fra den nuværende frontlinje.

Når den zone, der er ramt af endemien, i dag synes at udvide sig, er dette sandsynligvis en følge af det generelt varmere klima, der bevirker, at der bliver et større område med gunstige livsbetingelser for de smittebærere, der indgår i sygdommens cyklus.

Risikoen for, at leishmaniasissygdommen skal sprede sig til nye landområder som følge af transport af levende dyr, er derfor fortsat yderst begrænset.

De veterinærmæssige foranstaltninger, der kunne tænkes iværksat for yderligere at nedbringe denne risiko, ville efter Kommissionens opfattelse være ude af proportioner med det tilsigtede mål. Da der ikke findes nogen vaccine, kunne der nemlig kun blive tale om foranstaltninger i form af forbud mod dyretransport fra endemi-zonen eller serologisk test af hvert enkelt dyr sammenkædet med en karantæne, hvilket ikke ville kunne holde til en cost-benefit-analyse af problemet.