SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-3785/02

af Bruno Gollnisch (NI) til Kommissionen

(17. december 2002)

Om: Mærkning på fransk af forbrugsprodukter i Frankrig

Den 4. august 1994 blev det med loven om det franske sprog obligatorisk at anvende fransk i alle dokumenter, som skal oplyse brugere eller forbrugere: etiketter, prospekter, kataloger, brochurer og andre oplysende dokumenter osv..

Den 20. marts 2000 blev det i et EU-direktiv, som kodificerede direktivet af 18. december 1978, anført, at fællesskabslovgivningen er til hinder for, at der i henhold til nationale regler udelukkende skal anvendes et bestemt sprog ved mærkning af levnedsmidler, uden at der gives mulighed for anvendelse af et andet sprog.

Europa-Kommissionen meddelte Frankrig i en meddelelse som følge af Domstolens dom af 12. september 2000 vedrørende et præjudicielt spørgsmål, der var forelagt af appelretten i Lyon, at landet havde to måneder til at rette sig efter denne lovgivning.

Som følge heraf ændrede den franske regering med dekret nr. 2002-1025 af 1. august 2002 artikel R 112-8 i code de la consommation (den franske fødevarelov), idet den beholdt kravet om mærkning på fransk, men i det nye stk. 2 tillader mærkning på et eller flere sprog.

Finder Kommissionen, at denne ændring af loven er tilstrækkelig i henhold til de ovenfor nævnte europæiske bestemmelser?

Kan en medlemsstat med andre ord fortsat med fuld ret kræve, at mærkningen af de levnedsmidler, der sælges på dens område, i det mindste er affattet på landets nationale sprog?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(20. januar 2003)

Kommissionen besluttede den 17. juli 2002 at sende en begrundet udtalelse til de franske myndigheder, hvori den opfordrede disse til at bringe fransk ret i overensstemmelse med Domstolens dom af 12. september 2002 i Geffroy-sagen (C 366/98) vedrørende anvendelse af sprog til mærkning af levnedsmidler.

Kommissionen er i færd med at gennemgå dekret nr. 2002-1051 af 1. august 2002, som de franske myndigheder har fremsendt som svar på den begrundede udtalelse. Den har i øvrigt optaget snæver kontakt med de franske myndigheder med henblik på at finde den mest passende løsning på denne sag.

Det skal nemlig anføres, at såvel Kommissionen som fællesskabsretten og -retspraksis understreger, at alle bestemmelser om mærkning af levnedsmidler først og fremmest tager udgangspunkt i kravet om forbrugeroplysning og -beskyttelse.

I praksis sikrer det nationale sprog naturligvis, at kravet om forbrugeroplysning og -beskyttelse opfyldes. Denne faktiske omstændighed må dog ikke føre til, at der vedtages urimelige og uberettigede foranstaltninger, der vil kunne være til hinder for denne målsætning vedrørende oplysning.

Kommissionen finder nemlig på grundlag af retspraksis, at en national lovgivning blandt andet skal gøre det muligt, at der anvendes et bestemt udenlandsk udtryk ved mærkningen, når forbrugeroplysningen er sikret eller styrket. Dette gælder for eksempel for udenlandske opskrifter, til hvis benævnelser der ikke findes nogen tilsvarende benævnelse på fransk. I så tilfælde opfylder den oprindelige benævnelse bedre end et fransk udtryk kravet om forbrugeroplysning.

Kommissionens foranstaltninger tager slet ikke sigte på at begrænse anvendelsen af et bestemt sprog, men afspejler tværtimod ønsket om at sikre samhandelen med varer, der ofte kendetegner Europas kulturelle forskelligartethed, og samtidig så vidt muligt tilgodese forbrugeroplysningen med hensyn til disse varers egenskaber.