SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-1717/98

af Carl Lang (NI) til Kommissionen

(19. maj 1998)

Om: Supplerende sociale sikringsordninger

Det synes ikke at være helt klart, hvorledes forholdet er mellem de supplerende sociale sikringsordninger og direktiverne om forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring.

Kan Kommissionen i betragtning af, at nogle medlemsstater har gjort visse supplerende ordninger obligatoriske, oplyse, om sådanne ordninger omfattes af direktiverne om forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring eller ligger uden for disses anvendelsesområde? Kan sådanne ordninger betragtes som lovbestemte ordninger?

Mener Kommissionen i øvrigt, at disse supplerende ordningers funktionsmåde og juridiske status - i den form de eksisterer i dag - er forenelige med princippet om personers frie bevægelighed?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Pádraig Flynn

(10. juni 1998)

Kommissionen ønsker at henlede det ærede medlems opmærksomhed på Domstolens retspraksis vedrørende den eventuelle virkning af Rådets direktiv 92/49/EØF af 18. juni 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring og om ændring af direktiv 73/239/EØF og 88/357/EØF (tredje skadesforsikringsdirektiv)(1).

I sin afgørelse(2) af 26. marts 1996 understregede Domstolen, at dette direktiv ikke kunne være en lovgivning for den sociale sikring, som dækkes af forskellige bestemmelser i fællesskabsretten.

For så vidt angår afgørelsen af 26. marts 1996, drejer det sig om en dom, der kun kan tillægges begrænset betydning i situationer som den, den pågældende sag drejer sig om. Indskrænkningen af direktivernes anvendelse på forsikringer vedrører kun de sociale sikringsorganers aktivitet i forbindelse med den pågældende sag og inden for rammerne af forvaltningen af den nationale sociale sikring, som har et socialt sigte og er underkastet solidaritetsprincippet. I disse præcise tilfælde kan den aktivitet, disse organer udøver, ikke anses for at være af økonomisk karakter, og derfor heller ikke en virksomhedsaktivitet, sådan som denne er defineret i EF-traktaten.

Derimod udelukkes de forsikringsaktiviteter, forsikringsselskaberne udøver under forsikringsdirektiverne, ikke med den begrundelse, at de er en del af den nationale obligatoriske sociale sikring. Når private forsikringsselskaber gennemfører sådanne aktiviteter for egen regning og risiko, sker dette under forsikringsdirektivernes anvendelsesområde og dækkes af medlemsstatens administrative ordning og finansielle kontrol.

De problemer, de supplerende pensionsordninger rejser i forhold til personers frie bevægelighed, er især behandlet i Kommissionens grønbog om supplerende pensioner i det indre marked(3). For at overvinde de hindringer for den frie bevægelighed, der knytter sig til de supplerende pensioner, har Kommissionen for nylig som en første etape fremsat et forslag til direktiv til sikring af, at arbejdstagere og selvstændige erhvervsdrivende, der flytter inden for Den Europæiske Union, kan bevare deres supplerende pensionsrettigheder(4). Dette forslag drøftes i øjeblikket i Rådets instanser, efter at Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg har afgivet en positiv udtalelse.

(1) EFT L 228 af 11.8.1992.

(2) Dom af 26. marts 1996, sag C-238/98, Garcia, Sml. I, s. 1673.

(3) KOM(97) 283.

(4) EFT C 5 af 9.1.1988.