SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0785/02

af Bartho Pronk (PPE-DE), Ria Oomen-Ruijten (PPE-DE)og Toine Manders (ELDR) til Kommissionen

(19. marts 2002)

Om: Forordning (EF) nr. 44/2001

Den 1. marts er forordning (EF) nr. 44/2001(1) om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område trådt i kraft. I forordningens artikel 20, stk. 1, fastlægges følgende:

En arbejdsgiver kan kun anlægge sag ved retterne i den medlemsstat, på hvis område arbejdstageren har bopæl.

I betragtning af de store forskelle mellem medlemsstaterne inden for arbejdsret, social sikringsret og skatteret ser det ud, som om der kan opstå langvarige, omstændelige og kostbare procedurer. En dommer i den medlemsstat, hvor arbejdstageren har bopæl må i tilfælde af tvist først sætte sig ind i retten i arbejdsgiverens medlemsstat. Derefter skal sagens akter oversættes, hvilket koster tid og penge. Dette ville være rimeligt, hvis arbejdstageren faktisk udfører sit arbejde i den medlemsstat, hvor han har bopæl, men dette er givet ikke altid tilfældet. Bestemmelsen virker derfor meget ufleksibel.

1. Kan Kommissionen under hensyntagen til ovenstående oplyse, hvordan denne bestemmelse skal fortolkes, hvad baggrunden for den er, og hvilke følger den vil få? Ville det ikke være bedre at sætte som kriterium, at kun retterne i den medlemsstat, hvor arbejdet faktisk udføres, er kompetente?

2. Fører dette system ikke til unødigt høje udgifter til oversættelse? Kan Kommissionen oplyse, hvem der skal betale disse ekstra omkostninger til oversættelse, og mener Kommissionen ikke, at dette er en ekstra og unødvendig belastning af borgerne og/eller virksomhederne i Den Europæiske Union?

(1) EFT L 12 af 16.1.2001, s. 1.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af António Vitorino

(21. maj 2002)

Hensynet til en god retsforvaltning udgør en væsentlig faktor ved udformningen af retsregler inden for international privatret. Denne ret sikrer imidlertid også andre formål af almen interesse som f.eks. tvistens nærhed i forhold til den ret, for hvilken sagen indbringes, lovvalg samt beskyttelse af den svage part.

Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 om retternes kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser på det civil- og handelsretlige område(1) er trådt i kraft pr. 1. marts 2002. Bestemmelserne vedrørende ansættelseskontrakter er blevet ændret netop med det formål at beskytte den svage part ved hjælp af kompetenceregler, der er mere fordelagtige for den svage part end de generelle regler, der ville have favoriseret en domstol tættere på arbejdsgiveren. I forordningens artikel 20 fastlægges det derfor, at en arbejdsgiver kun kan anlægge sag mod en arbejdstager ved retterne i den medlemsstat, på hvis område arbejdstageren har bopæl. Til gengæld kan arbejdsgiveren sagsøges af arbejdstageren ved retterne i den medlemsstat, på hvis område arbejdsgiveren har bopæl, eller i en anden medlemsstat ved retten på det sted, hvor arbejdstageren sædvanligvis udfører sit arbejde, eller ved retten på det sidste sted, hvor han sædvanligvis udførte sit arbejde.

I Rom-konventionen af 19. juni 1980, der forpligter alle medlemsstaterne, er det fastsat, at hvad lovvalg angår, anvender dommeren den lov, som parterne vælger. Dette valg kan dog ikke fratage arbejdstageren den beskyttelse, som de præceptive bestemmelser i loven på det sted, hvor han sædvanligvis udfører sit arbejde, i princippet sikrer ham. Hvis parterne ikke har truffet noget valg, anvendes loven i det land, hvor arbejdstageren sædvanligvis udfører sit arbejde. Der findes således i grænseoverskridende situationer, som kun er omfattet af forordning (EF) nr. 44/2001, en vis adskillelse mellem den anvendte lov og den lov, der er gældende på det sted, hvor sagen er anlagt. Denne løsning retfærdiggøres dog dels ved nødvendigheden af, at alle ansatte i en given virksomhed er underlagt samme lov, dels derved, at loven på det sted, hvor arbejdet sædvanligvis udføres, og navnlig lovens præceptive bestemmelser om beskyttelse af arbejdstagerne,

udgør den tætteste tilknytning til tvisten. Til orientering kan det oplyses, at Kommissionen er i færd med at udarbejde en grønbog om omdannelsen af Rom-konventionen til et fællesskabsinstrument samt om dens modernisering. Det kan således ikke udelukkes, at konventionens bestemmelser vedrørende ansættelseskontrakter underkastes en kritisk evaluering.

I øvrigt indeholder forordningens artikel 73 bestemmelse om, at Kommissionen senest fem år efter denne forordnings ikrafttræden forelægger Europa-Parlamentet en rapport om anvendelsen af forordningen. Selv om den situation, som de ærede medlemmer beskriver, og som fandtes allerede på tidspunktet for Rådets vedtagelse af forordning (EF) nr. 44/2001, hverken er blevet drøftet eller har givet anledning til ændringer under forhandlingerne, vil Kommissionen således kunne undersøge den nærmere i forbindelse med udarbejdelsen af den omtalte rapport, hvis det ved forordningens anvendelse i medlemsstaterne skulle vise sig, at artikel 20 volder vanskeligheder, særlig hvad angår en forhøjelse af omkostningerne i tilknytning til de processuelle skridt.

Kommissionen agter derfor ikke på nuværende tidspunkt at stille forslag om en revision af forordning (EF) nr. 44/2001, som netop er trådt i kraft.

(1) EFT L 12 af 16.1.2001, s. 1.