SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0890/02

af Antonio Di Pietro (ELDR) til Kommissionen

(3. april 2002)

Om: Beskyttelse af arbejdstagernes sundhed og sikkerhed

I Italien er de vigtigste fællesskabsdirektiver om sikkerhed og sundhed på arbejdspladsen blevet overtaget i lovanordning 626/94, der senere en ændret med lovanordning 242/96.

Lovanordningen fra 1996 er ændret gennem artikel 1 a i den nyligt vedtagne lov nr. 1 af 8. januar 2002. Denne artikel giver speciallæger i hygiejne og forebyggende medicin og speciallæger i retsmedicin og forsikringsmedicin mulighed for at udføre hvervet som kompetent læge med henblik på beskyttelsen af arbejdstagernes sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen, hvilket tidligere var forbeholdt speciallæger i arbejdsmedicin som krævet i lovanordning 626/94 og 242/96.

I Italien er områderne for erhvervsuddannelse og for de videnskabelige fagområder for at opnå titel af specialist inden for et givent fag fastsat ved lov (lov 245/90) og ministerielle bekendtgørelser (D.M. nr. 88 af 11. maj 1995, G.U. af 19.7.1995). Heri omtales ingen speciel uddannelse i den pågældende sektor for speciallæger i retsmedicin og forsikringsmedicin (sidstnævnte er ikke en gang harmoniseret på europæisk plan). Mener Kommissionen ikke, at den pågældende artikel 1 a er i åbenlys modstrid med grundprincippet om, at Den Europæiske Union forpligter sig til at opretholde et højt sundhedsbeskyttelsesniveau for borgerne, med EØF-henstillingen fra 1962 til medlemsstaterne og med de øvrige konsoliderede henstillinger fra kompetente internationale organer (ILO, ICOH, WHO), som for at sikre arbejdstagernes sundhed altid har omtalt og stadig udtrykkeligt udelukkende nævner speciallæger i arbejdsmedicin?

Da speciallæger i hygiejne og forebyggende medicin og speciallæger i retsmedicin ikke har den tilstrækkelige uddannelse og dermed kompetence, mener Europa-Kommissionen da ikke, at anvendelsen af artikel 1 a kan vise sig at udgøre en fare for beskyttelsen af arbejdstagernes sundhed og sikkerhed?

Anser Kommissionen der ikke for nødvendigt, at man har gennemført en fuldstændig og tilbundsgående erhvervsuddannelse for at kunne udøve et hverv som speciallæge?

Samlet supplerende svarafgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopouloupå skriftlige forespørgsler E-0189/02 og E-0890/02

(4. juni 2002)

Kommissionen deler til fulde det ærede parlamentsmedlems synspunkt, hvad angår betydningen af passende kompetencer for de personer, der er ansvarlige for kontrol med arbejdstagernes sundhed.

Den italienske lov nr. 1 af 8. januar 2002 vedrørende omdannelse af lovanordning nr. 402 af 12. november 2001 fastsætter bl.a.: artikel 1 a (om ændring af lovdekret nr. 626 af 19. september 1994) 1. I artikel 2, stk. 1, litra d), nr. 1), i lovdekret nr. 626 af 19. september 1994 indsættes efter udtrykket eller industriel sundhedspleje følgende tekst: eller i hygiejne og forebyggende sundhedspleje eller retsmedicin og forsikringsmedicin.

Ifølge ovenstående tilføjer lov nr. 1 af 8. januar 2002 læger, der er specialiserede i hygiejne og retsmedicin samt forsikring til ordlyden i artikel 2, litra d) i lovdekret nr. 626/94, hvori det fastsættes, at der ved ansvarlig læge forstås:

en læge med en af følgende specialiseringer:

- specialisering i arbejdsmedicin eller forebyggende sundhedspleje for arbejdstagerne og psykoteknik eller industriel toksikologi eller industriel hygiejne eller virksomhedshygiejne eller industriel sundhedspleje samt andre angivne specialiseringer, hvor det er relevant, i sundhedsministeriets dekret i samarbejde med ministeriet for universiteter og for videnskabelig og teknologisk forskning;

- doktorat eller agregation i forebyggende arbejdsmedicin eller i forebyggende sundhedspleje for arbejdstagerne og psykoteknik eller i industriel toksikologi eller industriel hygiejne eller i fysiologi og arbejdshygiejne;

- autorisation i henhold til artikel 55 i lovdekret nr. 277 af 15. august 1991.

Lovdekret nr. 626/94 af 19. september 1997 gennemfører en række direktiver inden for sikkerhed og sundhed for arbejdstagerne i italiensk ret, bl.a. direktiv 89/391/EØF(1), 89/654/EØF(2), 89/655/EØF(3), 89/656/EØF(4), 90/269/EØF(5), 90/270/EØF(6), 90/394/EØF(7) som ændret, 90/679/EØF(8) som ændret.

I henhold til visse af disse direktiver har medlemsstaterne vedtaget foranstaltninger til fyldestgørende kontrol med arbejdstagernes sundhed i overensstemmelse med national lovgivning og/eller praksis (f.eks. artikel 14, stk. 1, i direktiv 90/394/EØF) og praktiske retningslinjer for helbredskontrol

af arbejdstagere, som opført i bilaget (f.eks. bilag II til direktiv 90/394/EØF). Det anføres navnlig i dette bilag, at helbredskontrollen af arbejdstagere skal gennemføres i overensstemmelse med arbejdsmedicinske principper og praksis ().

Ingen af direktiverne om sikkerhed og sundhed på arbejdspladsen fastslår, at helbredskontrollen af arbejdstagerne skal gennemføres af en læge med speciale i arbejdsmedicin. Visse af direktiverne begrænser sig til at kræve, at helbredskontrollen skal foregå i overensstemmelse med arbejdsmedicinske principper og praksis, hvilket ikke nødvendigvis forudsætter en specialisering i arbejdsmedicin.

I de pågældende direktiver overlades det dermed til medlemsstaterne at definere de nødvendige kvalifikationer på nationalt niveau for at gennemføre helbredskontrollen med arbejdstagerne.

De relevante direktiver angående sikkerhed og sundhed på arbejdspladsen indeholder et krav til medlemsstaterne om at sikre en fyldestgørende kontrol, i henhold til national lovgivning og/eller praksis. Intet angiver, at en kontrol, der foretages af andre personer end læger med speciale i arbejdsmedicin ikke er fyldestgørende.

I øvrigt skal der henvises til Kommissionens henstilling nr. 831, som blev vedtaget den 20. juli 1962, hvori Kommissionen tilskynder medlemsstaterne til at harmonisere deres lovgivning og undervisning inden for det arbejdsmedicinske område(9). I den forbindelse gør Kommissionen det ærede parlamentsmedlem opmærksom på, at henstillinger ikke er af forpligtende karakter. Medlemsstaterne retter sig efter dem på frivillig basis.

En detaljeret gennemgang af den pågældende italienske lov har altså ikke vist, at der forekommer brud på EF-retten.

(1) Rådets direktiv 89/391/EØF af 12. juni 1989 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet, EFT L 183 af 29.6.1989.

(2) Rådets direktiv 89/654/EØF af 30. november 1989 om minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med arbejdsstedet (første særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF), EFT L 393 af 30.12.1989.

(3) Rådets direktiv 89/656/EØF af 30. november 1989 om minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med arbejdstagernes brug af arbejdsudstyr under arbejdet (andet særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF), EFT L 393 af 30.12.1989.

(4) Rådets direktiv 89/655/EØF af 30. november 1989 om minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med arbejdstagernes brug af personlige værnemidler under arbejdet (tredje særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF), EFT L 393 af 30.12.1989.

(5) Rådets direktiv 90/269/EØF af 29. maj 1990 om minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med manuel håndtering af byrder, som kan medføre risiko for især ryg- og lændeskader hos arbejdstagerne (fjerde særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF), EFT L 156 af 21.6.1990.

(6) Rådets direktiv 90/270/EØF af 29. maj 1990 om minimumsforskrifter for sikkerhed og sundhed i forbindelse med arbejde ved skærmterminaler (femte særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF), EFT L 156 af 21.6.1990.

(7) Rådets direktiv 90/394/EØF af 28. juni 1990 om beskyttelse af arbejdstagerne mod risici for under arbejdet at være udsat for kræftfremkaldende stoffer (sjette særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF), EFT L 196 af 26.7.1990.

(8) Rådets direktiv 90/679/EØF af 26. november 1990 om beskyttelse af arbejdstagerne mod farerne ved at være udsat for biologiske agenser under arbejdet (syvende særdirektiv i henhold til artikel 16, stk. 1, i direktiv 89/391/EØF), EFT L 374 af 31.12.1990.

(9) EFT B 80 af 31.8.1962.