SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2350/02

af Alexandros Alavanos (GUE/NGL) til Kommissionen

(30. juli 2002)

Om: Børn med multihandicap

For en vis kategori af multihandicappede børn (som både er psykomotorisk retarderede, blinde og ikke selvhjulpne, når det gælder deres egne basale behov) findes der ifølge et dokument fra det græske undervisningsministerium ikke nogen infrastruktur specielt udformet med henblik på kompensation for de handicappedes skader og deres pleje, hvorfor deres liv er lagt i hænderne på deres nærmeste pårørende.

Eftersom EU-traktaten giver Rådet mulighed for at træffe hensigtsmæssige foranstaltninger til at bekæmpe forskelsbehandling på grund af køn () handicap, alder eller seksuel orientering, og Rådet i sin resolution af 20. december 1996 om lige muligheder for mennesker med handicap (EFT C 12 af 13.1.1997, s. 1) bekræfter, at det støtter princippet om lige muligheder ved udarbejdelse af overordnede politikker på handicapområdet, og at der allerede er ydet betragtelige beløb til aktiviteter, der vedrører mennesker med handicap, bedes Kommissionen besvare følgende:

Agter Kommissionen at bidrage til, at der i Grækenland skabes en ramme for beskyttelse og pleje, som giver de handicappede de bedste muligheder for et menneskeværdigt liv? Hvilke bestemmelser gælder for denne kategori af handicappede i de øvrige medlemsstater?

1. Har disse børn inden for rammerne af borgernes frie bevægelighed mulighed for at blive optaget i centre eller institutioner, der har hjemsted i andre medlemsstater i henhold til de dér gældende regler, hvis deres værger ønsker det, og de ikke kan få deres behov dækket i Grækenland?

2. Agter Kommissionen i 2003, som er blevet udnævnt til Det Europæiske Handicapår at træffe yderligere foranstaltninger med henblik på at sikre en bedre tilværelse for børn af denne kategori?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(16. september 2002)

Foranstaltninger vedrørende behandling af individuelle borgere i en medlemsstat henhører ikke under Kommissionens kompetence. Kommissionen kan derfor ikke gribe ind i enkeltsager. Under EF-støtterammen er der dog siden 1984 ydet finansiel bistand til støtte af reformer på området for psykiatrisk

behandling. Under den anden EF-støtteramme har projekter i Grækenland bidraget til at løse de problemer, det ærede medlem bringer på bane. I 2000 blev det vedtaget, at der skulle ydes finansiel støtte til foranstaltninger til løsning af disse problemer under den tredje EF-støtteramme for perioden 2000-2006. Det operationelle program for sundhed og velfærd stillede f.eks. godt 513 mio. EUR til rådighed under fem prioriterede områder, herunder foranstaltninger på områderne for sundhed, mental sundhed og velfærd. En række aktioner er allerede indledt med særligt henblik på at forbedre situationen for handicappede børn.

For så vidt angår den frie bevægelighed for personer inden for EU, henviser Kommissionen først og fremmest til forordning (EØF) nr. 1408/71(1), som koordinerer medlemsstaternes sociale sikringsordninger. Ved fastlæggelse af, om behandling af handicappede børn kan betragtes som sundhedspleje, er der mulighed for at benytte bestemmelserne i forordningens artikel 22 vedrørende personer, der rejser til en anden medlemsstat netop for at få lægebehandling. I den forbindelse anføres det i artikel 22 i forordning (EØF) nr. 1408/71, at denne person skal indhente forhåndstilladelse fra den sygesikringsordning, som han er tilsluttet. Den krævede tilladelse kan ikke nægtes, når den pågældende behandling er opført under de ydelser, der er fastsat i lovgivningen i den medlemsstat, hvor vedkommende er bosat, og såfremt denne behandling under hensyn til den pågældendes aktuelle helbredstilstand og udsigterne for sygdommens udvikling ikke kan ydes inden for den frist, der normalt er nødvendig for at opnå denne behandling i den medlemsstat, hvor han er bosat. I alle andre tilfælde har sygesikringsordningen en bred manøvremargen med hensyn til at give eller nægte tilladelse til behandling i udlandet.

I afgørelserne i sagerne Kohll (C-158/96), Decker (C-120/95), Smits og Peerbooms (C-157/99) og Vanbraekel (C-368/98) fastslog Domstolen imidlertid, at medlemsstaterne skal overholde fællesskabsretten under udøvelsen af deres kompetence. I disse afgørelser anførte Domstolen, at forordning (EØF) nr. 1408/71 ikke indeholder regler om og følgelig på ingen måde er til hinder for godtgørelse fra medlemsstaterne efter de gældende satser i den kompetente stat af de udgifter, der er opstået i anledning af en behandling, der er ydet i en anden medlemsstat, selv om der ikke foreligger en forhåndstilladelse. Ifølge Domstolen skal turister, personer, der modtager lægebehandling, og personer, der rejser i uddannelses- eller forretningsøjemed, alle betragtes som modtagere af tjenesteydelser, så de kan benytte sig af den frie bevægelighed for tjenesteydelser som anført i EF-traktatens artikel 49, også selvom der ikke foreligger en forhåndstilladelse. I afgørelsen i Kohll-sagen bekræftede Domstolen desuden, at en medlemsstat skal godtgøre udgifter til lægebehandling i en anden medlemsstat, i det omfang den behandling, der er ydet i den anden medlemsstat, indgår i de behandlinger, der betales af den sociale sikringsordning i den medlemsstat, som personen tilhører, og efter de satser, der er gældende i den pågældende medlemsstat. Om den nationale lovgivning kan begrundes, afhænger dog af de konkrete omstændigheder, herunder navnlig af den ønskede behandling.

Med hensyn til Det Europæiske Handicapår, jf. Rådets afgørelse(2), skal hver medlemsstat oprette eller udpege et nationalt koordineringsorgan, som skal stå for tilrettelæggelsen af medlemsstatens deltagelse i Det Europæiske Handicapår. Dette organ skal bl.a. fastlægge en strategi og de vigtigste prioriterede områder for den pågældende medlemsstat. Det er derfor det nationale koordineringsorgan i Grækenland, der skal afgøre, om der i løbet af året skal fokuseres særligt på handicappede børn i Grækenland.

(1) Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, EFT L 82 af 27.3.1980.

(2) 2001/903/EF: Rådets afgørelse af 3. december 2001 om Det Europæiske Handicapår 2003, EFT L 335 af 19.12.2001.