SKRIFTLIG FORESPOERGSEL E-0183/98 af Jonas Sjoestedt (GUE/NGL) til Kommissionen (5. februar 1998)

Om: Det finske toldvaesens handlemaade

I et par tilfaelde sidste aar har det finske toldvaesen beslaglagt svenske statsborgeres biler. Det finske toldvaesen haevder, at de paagaeldende skal beskattes i Finland, eftersom de opholder sig i landet i mere end 185 dage om aaret. Til stoette herfor paaberaabes EU-direktiv 83/182/EOEF ((EFT L 105 af 23.4.1983, s. 59. )). De personer, der rammes af disse forholdsregler, er svenske statsborgere, der har fast bopael og betaler skat i Sverige. Det drejer sig f.eks. om en ung svensk mand, der besoeger sin finske veninde, og et aeldre aegtepar, som tager til deres sommerhus i Finland. Er det finske toldvaesens handlemaade korrekt? Fortolker det finske toldvaesen det gaeldende direktiv rigtigt?

Svar afgivet paa Kommissionens vegne af Mario Monti (7. april 1998)

Raadets direktiv 83/182/EOEF af 28. marts 1983 om afgiftsfritagelse inden for Faellesskabet ved midlertidig indfoersel af visse transportmidler ((EFT L 105 af 23.4.1983. )) har til formaal at fjerne hindringer for personers fri bevaegelighed samt de hindringer for skabelsen af et europaeisk indre marked ((Se betragtninger i direktivet samt bl.a. EF-Domstolens dom af 29. maj 1997, sag C-389/95, Siegfried Klattner mod den graeske stat, Sml. 1997, s. I-2719. )), som skyldes medlemsstaternes forskellige afgiftsordninger, der anvendes ved midlertidig indfoersel af transportmidler.

I henhold til direktivets artikel 3 kan der indroemmes fritagelse for indregistreringsafgifter og andre periodiske motorkoeretoejsafgifter for en sammenhaengende eller ikke-sammenhaengende periode paa hoejst seks maaneder pr. periode af 12 maaneder ved midlertidig indfoersel af navnlig private koeretoejer, forudsat at den person, der indfoerer disse ejendele, har sit saedvanlige opholdssted i en anden medlemsstat end den, i hvilken den midlertidige indfoersel finder sted, og at han anvender disse transportmidler til privat brug.

Hvad angaar begrebet »saedvanlig opholdssted«, jf. direktivets artikel 7, forstaas herved det sted, hvor en person saedvanligvis opholder sig, dvs. mindst 185 dage pr. kalenderaar, paa grund af et privat og erhvervsmaessigt tilhoersforhold - eller hvis der er tale om en person uden erhvervsmaessig tilhoersforhold - paa grund af et privat tilhoersforhold hidroerende fra snaevre baand mellem den paagaeldende og det sted, hvor vedkommende bor.

Dette begreb, der er hjoernestenen i direktivet, kan ikke som EF-begreb aendres af medlemsstaterne ((EF-Domstolens dom af 2. august 1993, sag C-9/92, Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber mod Den Graeske Republik, Sml. 1993, s. I-4467. )) og har givet anledning til visse fortolkningsproblemer, som EF-Domstolen har haft lejlighed til at tage stilling til. I en sag, hvor de faktiske omstaendigheder fremboed lighedspunkter med det foerste eksempel, som det aerede medlem har naevnt ((EF-Domstolens dom af 23. april 1991, sag C-297/89, Rigsadvokaten mod Nicolai Christian Ryborg, Sml. 1997, s. I-1943. )), fastslog Domstolen, at det »saedvanlige opholdssted« skal betragtes som vaerende det sted, hvor en person har etableret det permanente centrum for sine interesser, og at den simple omstaendighed, at man regelmaessigt begiver sig til en anden medlemsstat, ikke er tilstraekkelig til at fastslaa, at han har flyttet dette permanente center til den paagaeldende stat.

Under alle omstaendigheder indeholder direktivet ikke bestemmelser om de sanktioner, der skal bringes i anvendelse i tilfaelde af overtraedelse af disse regler (f.eks. forbud mod at udlaane koeretoejet til en privatperson i den medlemsstat, hvor den midlertidige indfoersel finder sted, eller hvis koeretoejet bliver i en importerende medlemsstat i en laengere periode end tilladt).

I EF-Domstolens retspraksis har man fastlagt visse principper for direktivets fortolkning i lyset af ovennaevnte maal og bl.a. under hensyntagen til, at der ikke er tale om bedrageri, misbrug eller skatteunddragelse fra den paagaeldendes side, for derved at kontrollere, om der er sket overtraedelse af reglerne eller ej ((Bl.a. EF-Domstolens dom af 6. juli 1998, sag 127/86, anklagemyndigheden og finansministeren for Belgien mod Yves Ledoux, Sml. 1988, s. 3741. )). I oevrigt skal det naevnes, at EF-Domstolen i analoge tilfaelde har statueret, at dersom der ikke paa omraadet er sket harmonisering af overtraedelsen af visse EF-bestemmelser, har medlemsstaterne lov til at vaelge de sanktioner, som de finder passende. De skal dog udoeve denne kompetence under overholdelse af EF-retten og de generelle EF-principper og dermed saaledes ogsaa proportionalitetsprincippet. I den forbindelse skal det naevnes, at de administrative eller repressive foranstaltninger ikke maa gaa ud over, hvad der er strengt noedvendigt af hensyn til det tilsigtede maal, og der maa ikke til kontrolforanstaltningerne vaere knyttet en sanktion, der staar i misforhold til overtraedelsens grovhed, saaledes at man derved laegger hindringer i vejen for de frihedsrettigheder, der er nedfaeldet i EF-traktaten ((F.eks. EF-Domstolens dom af 16. december 1992, sag C-210/91, Kommissionen for De Europaeiske Faellesskaber mod Den Graeske Republik, Sml. 1992, s. I-6735. )).

Det er paa grundlag af disse principper, at man skal vurdere de foranstaltninger, som de finske myndigheder har truffet, og hvor Kommissionen ikke er bekendt med de naermere omstaendigheder. Kommissionen er rede til at tage kontakt med de paagaeldende myndigheder paa grundlag af supplerende oplysninger, som det aerede medlem bedes forelaegge.