SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0630/01

af Bert Doorn (PPE-DE) og Karla Peijs (PPE-DE) til Kommissionen

(6. marts 2001)

Om: Retningslinjer for vertikale begrænsninger (konkurrencelovgivning)

I sine nyligt vedtagne retningslinjer for vertikale begrænsninger(1) anfører Kommissionen følgende:

Hvis en virksomhed er dominerende eller bliver dominerende som følge af den vertikale aftale, kan en vertikal begrænsning, der har mærkbare konkurrencebegrænsende virkninger, principielt ikke fritages.

Der er rejst indvendinger mod denne udtalelse med den begrundelse, at dette ville skabe en situation, hvor der ville blive diskrimineret mod virksomhederne. En tjenestemand ved Kommissionen har nu reageret på disse indvendinger i en offentliggjort artikel(2), hvori han fremfører følgende:

Det generelle svar er, at konkurrencepolitikken er og bør vedrøre diskrimination mellem virksomheder; bestemmelserne er strengere for dem, der indtager en førende markedsstilling, end for dem der ikke gør dette, og bestemmelserne er strengest for virksomheder, der er dominerende.

For så vidt angår dominerende stillinger forbyder konkurrencelovgivningen i traktaterne visse former for adfærd, der anses for misbrug af dominerende stilling. Ved at forbyde en sådan adfærd er lovgivningen imidlertid ikke diskriminerende. Den tillader ikke en praksis for én konkurrent, som forbydes en anden dominerende konkurrent, den forhindrer derimod en dominerende virksomhed i at indføre en praksis, som de øvrige konkurrenter ikke kan indføre. Målet er at opnå ensartede spilleregler og bevare konkurrencen under samme forhold.

Ovenstående kunne medføre en ændring i den indfaldsvinkel, som Kommissionen anlægger i sådanne tilfælde. Man kan heraf logisk slutte, at fremtidig konkurrencelovgivning kommer til at vedrøre diskrimination mellem virksomheder og ikke at hindre visse former for konkurrencebegrænsende adfærd. Dette ville stride imod afgørelsen om ligebehandling afsagt af Retten i Første Instans i Langnese-sagen.

1. Mener Kommissionen, at det grundlæggende princip om ikkediskriminering gælder for konkurrencelovgivningen på samme måde som for al anden EU-lovgivning?

2. Mener Kommissionen, at der er en forskel mellem en lovgivning, som indfører et generelt forbud mod en vis adfærd, selv om der er tale om en adfærd, der kun kan praktiseres af en dominerende virksomhed, og en lovgivning, som hindrer en dominerende virksomhed i at indføre en praksis, som det står andre konkurrenter på markedet frit for at indføre?

3. Mener Kommissionen, at der i første tilfælde ikke finder diskrimination sted mellem virksomheder, men at der sker diskrimination i det andet tilfælde?

(1) EFT C 291 af 13.10.2000, s. 1.

(2) www.nera.com/media/campaigns/Campaign_info.cfm?show=nl&cid=1005.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Mario Monti

(11. maj 2001)

Retningslinjerne for vertikale begrænsninger og den artikel, som de ærede medlemmer omtaler, viser blot, at Kommissionen ved anvendelsen af Fællesskabets konkurrenceregler tager hensyn til virksomhedernes stilling på det relevante marked.

Det fremgår især, at Kommissionen kun kan fritage en virksomheds konkurrencebegrænsende aftaler, hvis betingelserne i EF-traktatens artikel 81, stk. 3 (tidligere artikel 85) er opfyldt. Det sidste kriterium i artikel 81, stk. 3, nemlig at konkurrencen ikke må udelukkes for en væsentlig del af de pågældende varer, er knyttet til spørgsmålet om dominans. Udelukkelse af konkurrencen og spørgsmålet om dominans hører nøje sammen. Når en virksomhed kan udelukke konkurrencen, indtager den en dominerende stilling, og

dette medfører automatisk, at den ikke opfylder alle fire betingelser for fritagelse i artikel 81, stk. 3, og at individuel fritagelse for aftalerne således er umulig. Derfor bør f.eks. dominerende virksomheder generelt afholde sig fra at anvende konkurrenceklausuler eller loyalitetsrabatter.

Denne anvendelse af Fællesskabets konkurrenceregler er i overensstemmelse med det grundprincip, at der ikke må udøves forskelsbehandling, idet virksomheder i samme situation behandles ens: ligebehandling af ligestillede. Reglerne hjemler dog forskelsbehandling af virksomheder, der ikke er i samme situation. At virksomheder, der ikke er ligestillede, behandles forskelligt, strider ikke mod det princip, at der ikke må udøves forskelsbehandling. Reglerne er strengere for virksomheder med en stærk stilling på markedet end for virksomheder, der ikke indtager en sådan stilling, og reglerne er strengest for dominerende virksomheder. EF-traktatens artikel 81 og 82 (tidligere artikel 86) gør det klart, at dominerende virksomheder ikke kan anvende visse former for praksis, som er tilladt for virksomheder, der ikke er dominerende, fordi de ikke indtager samme markedsstilling.