DA Den Europæiske Unions Tidende CE 70/181

(2004/C 70 E/190)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-2970/03

af Catherine Stihler (PSE) til Kommissionen

(6. oktober 2003)

Om: Udtræden af den fælles fiskeripolitik

Kan Kommissionen redegøre for en medlemsstats mulighed for at trække sig ud af den fælles fiskeripolitik i henhold til de nugældende traktater og udkastet til en europæisk forfatning?

Vil en sådan handling eller det at underkaste fiskeripolitikken national kontrol føre til, at den pågældende medlemsstat må træde ud af EU, eller at traktaterne skal genforhandles med enstemmig vedtagelse fra alle medlemsstaternes side?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Franz Fischler

(30. oktober 2003)

Som EU-retten ser ud i dag (EF-traktatens artikel 3, stk. 1, litra e)) omfatter EU's aktiviteter en fælles politik på fiskeriområdet, hvor EU har enekompetence, når det gælder bevarelse og forvaltning af fiskeressourcerne i de indre farvande og på åbent hav. Denne enekompetence med hensyn til regulering af sektoren og bevarelse af de levende marine ressourcer har hjemmel i EF-traktatens artikel 37 og 1972-tiltrædelsesaktens artikel 102. EF-Domstolen har fastlagt rækkevidden af EU's kompetence og bekræftet, at den erstatter medlemsstaternes både i EU-farvande og uden for disse. EU's enekompetence i andre farvande end EU-farvande gælder internationale forpligtelser, der er indgået enten med enkeltlande (forhandling og indgåelse af aftaler med tredjelande) eller med grupper af lande (EU-repræsentation i internationale fiskeriorganisationer) (1).

Den fælles fiskeripolitiks anvendelsesområde blev fornylig bekræftet i artikel 1 i Rådets forordning (EF) nr. 2371/2002 (2). Der er således to aspekter af EU's kompetence: 1) den gælder levende akvatiske ressourcer, akvakultur og forarbejdning og afsætning af fiskevarer og akvakulturprodukter i farvande under medlemsstaters højhedsområde eller jurisdiktion og dækker alle fiskeriaktiviteter i disse farvande, uanset om det er EU-fiskere og -fartøjer eller tredjelandsfiskere og -fartøjer, der udøver disse aktiviteter; 2) den gælder alle fiskeriaktiviteter, som udøves af EU-fiskere og -fartøjer såvel inden for EU-farvande og på åbent hav som inden for tredjelandes fiskerizoner, i sidstnævnte tilfælde i overensstemmelse med reglerne i international ret.

Det sæt retsakter, som den fælles fiskeripolitik består af, er umiddelbart gældende i medlemsstaternes lovgivning og går forud for deres interne love og bestemmelser (3). Som følge heraf vil de nationale myndigheder ikke overholde deres forpligtelser ifølge EU-retten, hvis de vedtager interne retsakter om fravigelse af EF-traktaten eller EF-bestemmelser vedtaget i henhold til denne traktat. En medlemsstat kan ikke ændre ved det forhold, at EU-retten gælder ensartet i hele EU.

EF-traktatens regler kan kun ændres ved en ny traktat, som ratificeres af alle medlemsstater.

Ifølge artikel 59 i udkastet til traktat om en forfatning for Europa kan en medlemsstat frivilligt træde ud af EU, men den kan ikke trække sig ud af en bestemt EU-politik.

Det fremgår af ovenstående, at, som EU-retten ser ud i dag, og som den vil komme til at se ud, hvis forfatningsudkastet vedtages, kan en medlemsstat ikke undlade at anvende fælles regler, der er vedtaget som led i den fælles fiskeripolitik.

(1) Se Domstolens dom af 14. juli 1976 i sag nr. 3, 4 og 6/76, Samling 1976, s. 1279; af 16. februar 1978 i sag nr. 61/77, Sml. 1978, s. 417; af 25. juli 1991 i sag nr. C-258/89, Sml. 1991, s. 3977; af 24. november 1992 i sag nr. C-286/90, Sml. 1992, s. I-6019; af 24. november 1993 i sag nr. C-405/92, Sml. 1993-I, s. 6133.

(2) Rådets forordning (EF) nr. 2371/2002 af 20. december 2002 om bevarelse og bæredygtig udnyttelse af fiskeressourcerne som led i den fælles fiskeripolitik, EFT L 358 af 31.12.2002.

(3) EF-Domstolen fastlagde princippet om EU-rettens forrang for national ret i sin dom af 25. juli 1964 i sag nr. 6/64, Sml. 1964, s. 614 i den engelske udgave.