DA Den Europæiske Unions Tidende CE 33/8

(2004/C 33 E/009)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2496/02

af Mogens Camre (UEN) til Kommissionen

(9. september 2002)

Om: Sharialovgivning i muslimske lande

En ung kvinde ved navn Amina Lawal blev den 19. august 2002 dømt til døden ved stening ved en domstol i det nordlige Nigeria. Hendes »forbrydelse« består i, at hun har haft et forhold til en mand hun ikke er gift med!

Dette er ikke et enkeltstående tilfælde, ej heller en situation, som begrænser sig til Nigeria. At unge kvinder bliver dømt til døden ved stening, er en almindelig situation i muslimske lande, som praktiserer sharialovgivning. Der har således været adskillige lignende sager i både Nigeria, Pakistan, Saudi-Arabien og en række andre muslimske lande.

At unge kvinder skal stenes for utroskab og sex uden for ægteskabet, er en situation, som alle normalt tænkende mennesker tager afstand fra. Således har både kvinderetsgrupper, indvandrerorganisationer, Amnesty International og andre taget afstand fra den dom, som er afsagt i Nigeria.

Det internationale samfund er nødt til at reagere, hvis disse barbariske grusomheder skal undgås i fremtiden.

Kommissionen bedes derfor oplyse, hvad den vil gøre i det konkrete tilfælde — Lawal-sagen. Kommissionen bedes yderligere oplyse i, hvilke lande der praktiseres sharia, og hvor mange sager om stening af kvinder, der er på årsbasis i hvert af de shariapraktiserende lande.

Samlet svar

afgivet på Kommissionens vegne af Poul Nielson

på skriftlige forespørgsler E-2495/02 og E-2496/02

(6. november 2002)

EU har konsekvent fordømt idømmelse af dødsstraf og har gjort rede for sin politik i retningslinjerne for en EU-politik over for tredjelande vedrørende dødsstraf (1). Heri henvises der ikke kun til EU's mål om afskaffelse af dødsstraffen i hele verden, men det understreges også, at de stater, der fortsat anvender dødsstraf, må sørge for, at dødsstraf fuldbyrdes så smertefrit som muligt. Det er helt klart, at metoden med stening ikke opfylder den betingelse.

Kommissionen har tilbudt konkret støtte til projekter, der skal fremme afskaffelsen af dødsstraf verden over. Resultaterne af indkaldelsen af forslag for 7 mio. EUR under det europæiske initiativ for demokrati og menneskerettigheder er ved at blive evalueret.

I Amina Lawals tilfælde er afgørelsen blevet appelleret til shariaappelretten i Katsina. Amina kan desuden appellere til forbundsappelretten i Kaduna og til forbundshøjesteretten i Abuja. Amina kan ikke henrettes, så længe hun ammer sit barn, dvs. indtil januar 2004. EU fremsatte den 21. august 2002 en erklæring, hvori det gav udtryk for sin dybe bekymring over dommen. EU har indtrængende anmodet Nigerias regering om at ophæve dødsstraffen eller som et første skridt indføre et moratorium. Desuden har EU udtrykt bekymring over de umenneskelige straffe, der pålægges i visse af Nigerias delstater. Kommissionen vil gennem sin delegation i Abuja følge udviklingen i Amina-sagen meget opmærksomt. Endnu er der ikke blevet gennemført nogen henrettelser ved stening i Nigeria. Kommissionen meddelte i marts 2001, at Nigeria ville blive tildelt 222 mio. EUR under 9. EUF. Når man medregner restbeløbene fra tidligere EUF'er, er der i alt 552 mio. EUR til rådighed for programmering.

EU indtager en lignende holdning over for andre lande, der idømmer grusomme og umenneskelige straffe som f.eks. stening. I Irans tilfælde har Amnesty International rapporteret om henrettelse af mindst 139 personer i 2001, herunder to kvinder ved stening. EU fremlagde på FN's 56. generalforsamling en resolution, hvori der bl.a. gives udtryk for dyb beklagelse over anvendelsen af sådanne henrettelser, og spørgsmålet er rejst i dialogen med de iranske myndigheder. Iran er på nuværende tidspunkt ikke inkluderet i nogen projektprogrammering fra Kommissionen, som dog i årenes løb har finansieret et begrænset antal aktiviteter på bl.a. narkotika- og flygtningeområdet.

Kommissionen er ikke i stand til at fremlægge detaljerede oplysninger om shariapraktiserende lande og det præcise antal steninger, der finder sted i hvert af disse lande.

Alle EF-aftaler med tredjelande indeholder en klausul, hvori det fastslås, at respekten for menneskerettighederne er et væsentligt element i aftalen. Hvis en part tilsidesætter sine forpligtelser til at respektere menneskerettighederne, er det muligt at suspendere aftalen. Imidlertid vil en suspension af støtten til et land normalt ramme de fattigste befolkningsgrupper hårdest og mindske vores muligheder for at udøve pres i tilfælde som dette. Derfor er det en løsning, der kun benyttes som en sidste udvej.

(1) Findes på www.europa.eu.int/comm/external_relations/human_rights.