SKRIFTLIG FORESPOERGSEL E-2615/97 af Jean-Thomas Nordmann (ELDR) til Kommissionen (1. september 1997)

Om: Opfoerelse af et stort handelscenter

Har Kommissionen undersoegt overensstemmelsen mellem den franske lov af 5. juli 1996 om betingelserne for opfoerelse af et handelscenter og traktatens artikel 5, 52 og 59?

Hvilke konklusioner har den draget?

Svar afgivet paa Kommissionens vegne af Mario Monti (18. november 1997)

Det aerede medlems spoergsmaal vedroerende den franske lov af 5. juli 1996 om betingelserne for opfoerelse af et handelscenter. Spoergsmaalet vedroerer tilsyneladende lov nr. 96-603 af 5. juli 1996 om udvikling og fremme af handel og haandvaerk, den saakaldte »Raffarin-lov«.

Ved denne lov er der indfoert en ordning, hvor der skal gives tilladelse til opfoerelse, udvidelse og brug af forretningsarealer eller af et kommercielt center, forudsat at arealet overstiger 300 m2. Tilladelsen skal udstedes af »commission départementale d'equipement commercial« (CDEC) og skal gives foer byggetilladelsen. Denne kommission er sammensat af 3 lokalvalgte (borgmesteren i den kommune, hvor komplekset skal opfoeres, borgmesteren i den mest befolkede kommune i arondissementet, praesidenten for offentlige foretagender for samarbejde mellem kommunerne, eller i mangel heraf cantonens generelle raadgiver), praesidenten for handelskammeret, praesidenten for haandvaerkskammeret og en repraesentant for forbrugerorganisationerne.

»Raffarin-loven« tager saaledes sigte paa at udvide den tidligere »Royer-lov« (lov nr. 73-1193), hvor der allerede indfoertes en saadan ordning for forretninger, hvis forretningsareal oversteg 1 000 m2. »Royer-loven« fra 1973 var en modreaktion over for den davaerende udvikling af store supermarkeder i Frankrig og forfulgte et maal, hvor man soegte at beskytte de smaa forretninger i byerne. Nedsaettelsen af taersklen under 1 000 m2, jf. »Raffarin-loven«, tager nu sigte paa udviklingen af maxidiscountforretninger (»hard discounter«).

Det aerede medlem har udbedt sig Kommissionens udtalelse om, hvorvidt loven er i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 5, 52 og 59. Hvad angaar traktatens artikel 5, foelger det af EF-Domstolens faste retspraksis ((Sag »Dip/Lidl«, D-140/94, C-141/94 og C-142/94, dom af 17.10.1995. )), at denne artikel er saa generelt formuleret, at der ikke kan vaere tale om at anvende den autonomt, naar den paagaeldende situation er omfattet af en specifik traktatbestemmelse. Traktatens artikel 59 og 60 anvendes kun subsidiaert (dvs. hvis den oekonomiske aktivitet ikke allerede er omfattet af en anden bestemmelse, der er vedtaget for det indre marked).

Da der er tale om en situation, hvor der er spoergsmaal om opfoerelse eller aendring af en forretningslokalitet, hvorfra en virksomhed paataenker at saelge varer, skal den paagaeldende »Raffarin-lovs« forenelighed med EF-retten alene vurderes paa baggrund af EF-traktatens artikel 30 og 52. Disse bestemmelser forbyder restriktioner i medlemsstaterne paa grundlag af varernes oprindelse (artikel 30) eller paa grundlag af den nationalitet, som saelgeren, der oensker at aabne en forretning i Frankrig, har (artikel 52). I henhold til »Raffarin-loven« maa de kommunale myndigheder ikke paa diskriminerende maade begraense adgangen til det franske marked for varer fra andre medlemsstater eller for udenlandske virksomheder. Da der saaledes er tale om en lov, der finder anvendelse uden forskel, har Kommissionen ikke indtil dato kunnet konstatere elementer, der implicerer, at der er tale om overtraedelse af EF-traktatens artikel 30 og 52.

Hvad angaar artikel 30 har EF-Domstolen allerede afvist, at artiklen fandt anvendelse i »Dip/Lidl«-sagen ((Sag »Dip/Lidl«, D-140/94, C-141/94 og C-142/94, dom af 17.10.1995. )). Denne sag vedroerte den italienske lov nr. 426 af 11. juni 1971, hvorved der er indfoert en ordning, hvor der stilledes krav om en administrativ tilladelse, der skulle udstedes i kommunerne som betingelse for at aabne en detailhandel i Italien. Da der her er tale om lignende regler som dem, der gaelder i Frankrig, finder Kommissionen, at EF-Domstolens konklusion dermed ogsaa gaelder for »Raffarin-loven«.

Hvad angaar artikel 52 er Kommissionen ikke paa nuvaerende tidspunkt i besiddelse af oplysninger, der kan bevise, at denne bestemmelse er blevet overtraadt, jf. EF-Domstolens retspraksis. Men Kommissionen vil dog vaere agtpaagivende, naar CDEC for fremtiden bringer »Raffarin-loven« i anvendelse.