SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0020/01

af Daniel Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE) til Kommissionen

(17. januar 2001)

Om: Internationale fiskeriaftaler og de baltiske lande

Den forskellige måder, hvorpå Europa-Kommissionen forvalter de internationale fiskeriaftaler i nord og syd, stiller de af EU's skibsejere, der driver fiskeri i begge disse områder, i en uretfærdig situation.

Kan Kommissionen bekræfte, at der gives finansiel modydelse til de baltiske lande i forbindelse med tildelingen af fiskerimuligheder?

På hvilken måde kontrolleres tredjelandes anvendelse af denne modydelse?

Mener Kommissionen, at de fællesskabsfiskere, som drager fordel af disse kvoter, burde medvirke til betalingen af denne modydelse?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Franz Fischler

(1. marts 2001)

Fiskeressourcerne i Østersøen består for en stor dels vedkommende af fælles bestande eller meget vanskeligt adskillige bestande, som befiskes af fiskere fra flere lande. Som et resultat heraf har en af de vigtigste forudsætninger for de fiskeriaftaler, som Fællesskabet i 1996 indgik med Letland, Litauen og Estland(1), været, at udvekslingen af fiskerimuligheder skal ske på en afbalanceret måde, og at der vedtages gensidige adgangsordninger på grundlag af fælles forvaltningsordninger for de fælles bestande. I tilfælde af overskud af fiskeressourcer kan det pågældende land bevilge yderligere fiskerirettigheder i dets eksklusive økonomiske zone. I så fald yder Fællesskabet et finansielt bidrag i henhold til artikel 4 i de ovenfor nævnte fiskeriaftaler. Fiskerimulighederne og de finansielle bidrag fastsættes for et år ad gangen i forbindelse med bilaterale høringer om fiskeriordningerne.

Ifølge artikel 4 i de ovennævnte fiskeriaftaler skal de pågældende lande anvende de finansielle bidrag til at støtte udviklingen af deres fiskerisektorer. Bidragene overføres til en bankkonto, som de pågældende landes fiskerimyndigheder har opgivet, og som forvaltes af disse myndigheder. Fællesskabet orienteres om de finansielle bidrags anvendelse i forbindelse med de årlige bilaterale høringer om fiskeriordningerne.

Fiskeriaftalerne med de baltiske lande, som løber indtil 2003 for Letlands og Litauens vedkommende og 2006 for Estlands vedkommende, indeholder intet om, at udgifterne skal deles mellem Fællesskabet og dets fiskere. Da fiskeriaftalerne blev forhandlet på plads, var der ingen af parterne, der krævede, at der skulle indføres en betaling for fiskerne. Det skal understreges, at fiskeriordningerne i Østersøen er meget komplekse, da de bl.a. gør det muligt for EF-fiskerne at fiske på grundlag af tredjelandes kvoter både i tredjelandes farvande og under særlige omstændigheder i EF-farvande. Herudover kan de i henhold til de gensidige adgangsordninger fiske i tredjelandes farvande på grundlag af en EF-kvote. Bortset fra det politiske problem, der kan opstå, hvis der ikke gælder samme finansielle betingelser for alle fiskere, der fisker i samme område, og nogle skal betale og andre ikke, ville det være forbundet med meget store administrative byrder at lade fiskerne betale, især i betragtning af at der er tale om forholdsvis begrænsede mængder fisk. Herudover ville der opstå en lang række juridiske problemer. Det er dog Kommissionens opfattelse, at man kunne diskutere dette emne i den bredere kontekst af reformen af den fælles fiskeripolitik.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 2394/96, 2395/96 og 2396/96 af 2. december 1996, EFT L 332 af 20.12.1996.