SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-0587/01

af Elisabeth Schroedter (Verts/ALE) til Kommissionen

(21. februar 2001)

Om: Nægtelse af indgåelse af lejekontrakter med udenlandske medborgere i Berlin

Landeseigene Gemeinnützige Siedlungs- und Wohnungsbaugesellschaft Berlin mbH (GSW) har afslået en ansøgning om bolig fra et ægtepar fra Iran med den begrundelse, at GSW kun indgår varige lejekontrakter, og at borgere med begrænset opholdstilladelse i Forbundsrepublikken Tyskland ikke kan komme i betragtning .

Er Kommissionen af den opfattelse, at dette er foreneligt med princippet om fri bevægelighed inden for EU, at borgere fra andre lande, som er i besiddelse af en gyldig opholdstilladelse, kan nægtes ret til bolig i Forbundsrepublikken Tyskland, fordi de kun opholder sig i landet i en begrænset periode?

I benægtende fald, hvilke forslag vil Kommissionen forelægge for den tyske regering, således at den sørger for, at princippet om fri bevægelighed i Forbundsrepublikken Tyskland kan gennemføres fuldt ud?

Er Kommissionen af den opfattelse, at nægtelse af ret til bolig for mennesker med en retmæssig opholdstilladelse i et EU-medlemsland er foreneligt med artikel 13 i traktat om oprettelse af Den Europæiske Union?

I bekræftende fald, med hvilken begrundelse?

Er Kommissionen af den opfattelse, at nægtelse af ret til bolig for mennesker med en retmæssig opholdstilladelse i et EU-medlemsland er foreneligt med artikel 21 og 45 i EU's charter om grundlæggende rettigheder?

I bekræftende fald, med hvilken begrundelse?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Antonio Vitorino

(10. april 2001)

Ifølge oplysningerne fra det ærede medlem var årsagen til, at tredjelandsstatsborgerne i dette tilfælde fik nægtet adgang til en almennyttig bolig, at de pågældende borgere ikke havde fast opholdstilladelse.

Inden for rammerne af den nuværende EU-lovgivning er der ikke noget EU-instrument, der regulerer tredjelandsborgeres adgang til almennyttige boliger(1). Det Europæiske Råd i Tammerfors i oktober 1999 understregede, at Unionen skal sikre en retfærdig behandling af tredjelandsborgere, der er lovligt bosat i medlemsstaterne. En mere dynamisk integrationspolitik bør sigte mod at give dem de samme rettigheder og pligter, som medlemsstaternes egne borgere har. Den bør endvidere fremme ikke-forskelsbehandling på det økonomiske, sociale og kulturelle område og fremme foranstaltninger til bekæmpelse af racisme og fremmedhad. Virkeliggørelsen af disse målsætninger kommer til udtryk i lovgivningsforanstaltninger, der fremgår af resultattavlen på området for indre og retlige anliggender(2), som Kommissionen forelagde for Europa-Parlamentet og Rådet i marts 2000.

De forslag, som Kommissionen overvejer, omfatter foranstaltninger vedrørende særlige grupper tredjelandsstatsborgeres adgang, rettigheder og pligter (borgere, der har været fastboende i længere tid, arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende, studerende ). Disse instrumenter tager sigte på at sikre ensartet behandling af tredjelandsstatsborgere og statsborgere fra den pågældende medlemsstat inden for en række områder, herunder på boligområdet. Der vil ske en differentiering af tredjelandsstatsborgeres rettigheder afhængig af opholdets varighed og de mest omfattende rettigheder indrømmes tredjelandsstatsborgere med langvarigt ophold. Det vil være i overensstemmelse med de mål, der blev fastlagt i Tammerfors, samt med Kommissionens opfattelse af, at tredjelandsstatsborgeres rettigheder skal stå i forhold til opholdets varighed, hvilket den gav udtryk for i Meddelelse fra Kommissionen om en indvandringspolitik(3) i november 2000.

EF-traktatens artikel 13 giver Fællesskabet mulighed for at træffe foranstaltninger til at bekæmpe forskelsbehandling, men den har ingen direkte virkning. Den indrømmer derfor ikke enkeltpersoner nogen rettigheder, der kan håndhæves ved de nationale domstole eller EF-Domstolen.

Den Europæiske Unions charter om grundlæggende rettigheder(4), der blev proklameret af Det Europæiske Råd i Nice, er et instrument, der skal overvåge, at institutionerne og medlemsstaterne overholder de grundlæggende rettigheder, når de handler inden for rammerne af Unionens lovgivning. Da der ikke findes nogen EU-lovgivning, der specifikt omhandler tredjelandsstatsborgeres adgang til almennyttige boliger, kan den kritiserede tyske praksis ikke betragtes som en overtrædelse af charterets bestemmelser.

(1) Bortset fra personer fra tredjelande, der er i familie med en unionsborger, som har udnyttet retten til fri bevægelighed.

(2) Meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet Resultattavle vedrørende fremskridt henimod oprettelsen af et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed i EU (KOM(2000) 167 endelig udg.); Den halvårlige ajourføring (anden halvdel 2000) (KOM(2000) 782 endelig udg.).

(3) Meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om en indvandringspolitik i EU (KOM(2000) 757 endelig udg.).

(4) EFT C 364 af 18.12.2000.