SKRIFTLIG FORESPOERGSEL E-1434/97 af Freddy Blak (PSE) til Kommissionen (23. april 1997)

Om: Misbrug af EU-landenes varemaerkelovgivning

Inden for de seneste 3-4 aar er smarte forretningsfolk i EU begyndt at udnytte EU-landenes varemaerkelovgivning til at presse smaa forretningsdrivende for licensafgifter. Det foregaar paa den maade, at de for beskedne beloeb koeber retten til at bruge f.eks. et bestemt navn, udtryk, kombination af ord, tegninger eller tal. Ved derefter at paaberaabe sig ejendomsretten til forretningsmaessig brug af disse ord - som ofte er stednavne, der af de fleste opfattes som »allemandseje« - afkraever de licensafgift hos mindre erhvervsdrivende, som i god tro har valgt at bruge disse ord til at markedsfoere deres virksomhed. Naegter disse smaa virksomheder at betale, anlaegges der bare sag mod dem, hvilket paafoerer de smaa erhvervsdrivende ekstraomkostninger til sagfoerer og retssager og dermed oeget risiko for konkurs.

Som et saerligt graverende eksempel paa denne form for misbrug af varemaerkeretsbegrebet kan naevnes »Route 66«-sagen i Nederlandene, som naermest er ved at udvikle sig til en diplomatisk krise med USA. Det drejer sig om en raekke smaavirksomheders brug af navnet paa en kendt hovedvej i USA - »Route 66« - som led i betegnelserne for deres produkter (restauranter, bilvaerksteder, rejsebureauer, parfumer o.l.) Her har sagsanlaeg fra den hollandske indehaver af varemaerkeretten til udtrykket »Route 66«, hr. Groenveld, foert til lange retssager, modstridende domstolsafgoerelser, konkurser og virksomhedsnedlaeggelser. Lignende sager er siden opstaaet i Danmark (»McDonalds versus McAllan« samt den seneste sag om opkoebet af retten til WEB-sidenavne paa Internettet), i Nederlandene (varemaerkeretten til udtrykket »EURO«) og Tyskland (et hamburgsk firmas opkoeb af retten til at bruge op til 90 kendte tyske navne saasom Goethe, Schiller, Wagner osv.)

Her har Kommissionen kendskab til disse forhold, og hvordan forholder den sig til disse konkrete sager? I betragtning af den fordrejning af varemaerkebegrebet, som disse nye smarte »mellemmaend« har sat sig for at udnytte paa bekostning af initiativet hos smaa ivaerksaettere i EU, paataenker Kommissionen da at stille forslag til aendring af EU-lovgivningen paa dette for beskaeftigelsen saa vigtige omraade?

Svar afgivet paa Kommissionens vegne af Mario Monti (7. juli 1997)

Varemaerker udgoer vaerdifulde aktiver for virksomhederne, idet de tjener til at adskille deres varer og tjenesteydelser fra deres konkurrenters og skaber betydelig goodwill for deres indehavere, der ofte investerer betydelige beloeb i udvikling og opreklamering af varemaerker og i de paagaeldende varers og tjenesteydelsers kvalitet og renommé. Retlige ordninger for beskyttelse af varemaerker har derfor eksisteret i mindst et aarhundrede. De er fuldt berettigede og giver ikke anledning til grundlaeggende tvister.

Medlemsstaternes lovgivning om varemaerker er blevet harmoniseret paa grundlag af Raadets foerste direktiv 89/104/EOEF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om varemaerker ((EFT L 40 af 11.2.1989. )). Der er her tale om en af de mest moderne retsakter om varemaerker, og den indeholder principper, der siden er blevet omsat til standardbestemmelser til brug paa internationalt plan (f.eks. i aftalen om handelsrelaterede intellektuelle ejendomsrettigheder (TRIPS), der er indgaaet inden for Verdenshandelsorganisationen).

Ifoelge disse principper kan alle tegn, der kan adskille en virksomheds varer eller tjenesteydelser fra andre virksomheders, og som kan gengives grafisk, i princippet registreres som beskyttede varemaerker. Registrering kan dog afslaas af bestemte aarsager, der er udtoemmende opregnet i direktivets artikel 3 og 4. Efter artikel 4 kan indehavere af aeldre rettigheder modsaette sig registrering af nye maerker, og artikel 3 indeholder en raekke generelle muligheder for at udelukke varemaerker fra registrering; dette gaelder bl.a. tegn, der er beskrivende eller vildledende, eller som mangler fornoedent saerpraeg.

De eksempler, som det aerede medlem naevner, skyldes ikke utilstraekkelig lovgivning om varemaerker, men er snarere eksempler paa anvendelse af varemaerker til tvivlsomme formaal. Det er dog et generelt princip i varemaerkelovgivningen, at den person, der foerst har anmeldt et varemaerke, faar eneret til at bruge det, naar det er registreret. Det er derfor meget vigtigt, at brugere af varemaerker, hvad enten der er tale om smaa, mellemstore eller store virksomheder, beskytter deres varemaerker, inden andre komplicerer forholdene ved uberettiget at anmelde disse varemaerker i deres eget navn.

Afhaengigt af de saerlige omstaendigheder ved en konkret sag kan udnyttelsen af eneretten til et varemaerke, som omtalt af det aerede medlem, vaere misbrug af varemaerkesystemet. Kommissionen har ingen detaljerede oplysninger om de sager, som det aerede medlem henviser til, hvilket goer det vanskeligt at bedoemme, om der er tale om misbrug af EF-varemaerkeretten.

I henhold til varemaerkeretten skal vurderingen af, om et tegn kan beskyttes som varemaerke, principielt baseres paa objektive kriterier, saasom saerpraeg og synlighed. En vurdering af, om et tegn kan beskyttes som varemaerke, kan derfor ikke i princippet baseres paa subjektive kriterier, som f.eks. om ansoegeren handler i god tro med hensyn til brugen af varemaerket. Direktivets artikel 3, stk. 2, litra d) indeholder dog en bestemmelse, som medlemsstaterne kan indarbejde i deres nationale lovgivning (frivilligt), og som gaar ud paa, at et varemaerke kan udelukkes fra registrering eller, hvis det er registreret, kan erklaeres ugyldigt, hvis ansoegeren har indgivet anmeldelsen af maerket i ond tro. Det overlades til medlemsstaterne at fortolke begrebet ond tro.

Selv om begrebet ond tro kan spille en rolle ved vurderingen af et givet varemaerkes gyldighed, er det ikke et element, der indgaar i betingelserne for haandhaevelse af rettighederne til et gyldigt varemaerke. Ifoelge varemaerkestandarder er muligheden for at haandhaeve retten til et givet varemaerke principielt ikke begraenset, hvis saadanne rettigheder anvendes i ond tro.

Kommissionen erkender, at der i den senere tid er opstaaet et stigende antal problemer paa grund af udnyttelsen af varemaerker paa Internettet. Der er dog her tale om et andet problem, nemlig tredjemands misbrug af eksisterende og beskyttede varemaerker som sidenavne paa Internettet. Kommissionen er i faerd med at undersoege dette problem paa baade EU-plan og internationalt plan.