SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-2319/99

af Gunilla Carlsson (PPE-DE) til Kommissionen

(29. november 1999)

Om: Liberalisering af telekommunikationen i Sverige

Der findes vidtgående planer i Sverige om gennem lovgivningen at tvinge samtlige såvel statslige som private mobiltelenetsejere til at give tjenesteleverandører adgang til deres investeringstunge anlæg, som er opbygget under konkurrencevilkår.

Vil Kommissionen tillade et sådant brud på princippet om konkurrence på lige vilkår?

Hvorledes vil Kommissionen sikre en fortsat høj investeringsvilje i mobilnetskapacitet i lyset af de nye store behov, som følger af indførelsen af det universelle mobiltelekommunikationssystem, UMTS?

Hvad mener Kommissionen om en sådan reguleret opdeling mellem netværksoperatører og tjenesteleverandører?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Erkki Liikanen

(13. december 1999)

Kommissionen er opmærksom på de svenske forslag til lovgivning om tjenesteudbyderes adgang til mobilnetoperatørers net, men har forstået, at rækkevidden af lovgivningen og vilkårene endnu ikke er fastlagt.

Kommissionen anerkender, at reguleringen både på EU-plan og i medlemsstaterne bør holdes på et minimum. Kommissionen har for nylig i sin meddelelse om revurdering af kommunikationslovgivningen i 1999 (Fastlæggelse af nye rammebestemmelser for elektronisk kommunikationsinfrastruktur og tilhørende tjenester)(1) erklæret, at et unødigt restriktivt lovgivningssystem kan komme til at hæmme investeringen eller forhindre, at der i det lange løb foretages bæredygtige investeringer. En stor del af de nuværende rammebestemmelser har at gøre med, at der skulle indføres et konkurrencebaseret marked, så det f.eks. kræves, at de etablerede selskaber skal imødekomme alle anmodninger om adgang til og samtrafik via deres net. Når markedet først er reelt konkurrencebaseret, er mange af disse bestemmelser ikke længere nødvendige, og derfor kan man i det store hele henholde sig til traktatens konkurrenceregler.

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 97/33/EF af 30. juni 1997 om samtrafik på teleområdet med henblik på at sikre forsyningspligtydelser og interoperabilitet ved anvendelse af ONP-principperne(2) fastsætter i artikel 4, stk. 2, at organisationer, som har tilladelse til at udbyde de offentlige telenet og -tjenester, der er angivet i bilag I, og som har en stærk markedsposition, skal opfylde enhver rimelig anmodning om adgang til nettet, herunder adgang til andre punkter end de termineringspunkter, der tilbydes flertallet af slutbrugerne. I henhold til denne bestemmelse kan medlemsstaterne regulere

markedet med henblik på at sikre en retfærdig og rimelig adgang til telenettene (mobilnet og faste net), hvis det er nødvendigt for at sikre, at markedet som helhed er konkurrencedygtigt, og at der udvikles nye innovative tjenester.

De nationale myndigheder, der har et detaljeret kendskab til situationen på de telekommunikationsmarkeder, de har tilsyn med, kan derfor afgøre, under hvilke præcise vilkår der bør stilles krav om adgang til mobilnet, forudsat at vilkårene er i overensstemmelse med EF-traktatens principper, navnlig konkurrencereglerne, og med de lovrammer, der er opstillet på EU-plan. Vilkårene vil kun kunne betragtes som værende i strid med konkurrencereglerne, hvis det kan påvises, at de pågældende krav vil begrænse ikke-dominerende netoperatørers mulighed for at konkurrere, f.eks. ved at forhindre dem i at drage fordel af en vertikal integration af net- og tjenesteudbud. Kommissionen har opfordret medlemsstaterne til at rådføre sig med de nationale konkurrencemyndigheder om sådanne foranstaltninger.

Kommissionen er klar over, at prissætningen på adgangen er kritisk, og at den på mellemlang og lang sigt bør give ejerne af nettene det nøvendige incitament til at foretage fremtidige investeringer i infrastrukturen.

Hvad angår opdelingen mellem mobilnetoperatører og tjenesteudbydere tillader den gældende EU-lovgivning medlemsstaterne at anvende forskellige tilladelsesvilkår. Medlemsstaterne bør dog sikre, at eventuelle forskelle ikke medfører en forvridning af markedet.

(1) KOM(1999) 539 endelig udg.

(2) EFT L 199 af 26.7.1997.