DA Den Europæiske Unions Tidende CE 33/238

(2004/C 33 E/244)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2234/03

af Bartho Pronk (PPE-DE) til Kommissionen

(7. juli 2003)

Om: Begæring om alderspensioner i Grækenland

I henhold til forordning (EØF) nr. 1408/71 (1) skal begæring om pension i medfør af lovgivningen indgives til forsikringsorganet i den medlemsstat, hvor den pågældende har sin bopæl. Dette betyder, at en person, der har erhvervet alderspensionsrettigheder i Nederlandene, men som bor i Grækenland på det tidspunkt, vedkommende fylder 65 år, skal indgive begæring om den nederlandske pension til det græske forsikringsorgan IKA. Proceduren for begæring om alderspension via det græske IKA tager dog ofte lang tid. således er det ikke usædvanligt at måtte vente to år. En eventuel græsk alderspension har ingen indflydelse på størrelsen af den pension, der udbetales fra Nederlandene.

1. Er Kommissionen enig i, at denne procedure er unødvendigt omstændelig og tidskrævende og derfor truer pensionisters økonomiske sikkerhed?

2. Ville det af hensyn til afviklingen af proceduren ikke være bedre, hvis begæringen om al derspension kunne indgives direkte til det nederlandske forsikringsorgan SVB?

3. Mener Kommissionen, at der her er tale om en hindring af arbejdskraftens frie bevægelighed?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(12. august 2003)

Kommissionen kan oplyse det ærede medlem om, at fællesskabsbestemmelserne vedrørende social sikring, dvs. Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (2), og Rådets forordning (EØF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemførelse af forordning (EØF) nr. 1408/71 (3), ikke indebærer en harmonisering af medlemsstaternes sociale sikringsordninger, men udelukkende en samordning af medlemsstaternes nationale ordninger, således at Europas borgere kan udnytte deres ret til fri bevægelighed inden for medlemsstaternes territorium bedst muligt. Medlemsstaterne kan således indrette deres sociale sikringsordninger, som de ønsker det. Dog indeholder EU-lovgivningen en række regler og principper, som medlemsstaterne skal overholde under udøvelsen af deres kompetencer. Ifølge forordning (EØF) nr. 574/72 skal pensionsanmodninger indgives til den kompetente institution i den stat, hvor den pågældende har sin bopæl. Hvis vedkommende har arbejdet og været forsikret i to eller flere medlemsstater, videresender den kompetente institution på opholdsstedet derefter anmodningen til den kompetente institution i hver enkelt af de medlemsstater, hvor den pågældende har været forsikret. Denne fremgangsmåde forhindrer, at en vandrende arbejdstager skal indgive en anmodning om separat pension i alle de medlemsstater, hvor vedkommende har arbejdet, og giver institutionen på opholdsstedet mulighed for at koordinere sagens behandling i samtlige berørte institutioner. Hvis den pågældende aldrig har arbejdet i den medlemsstat, hvor han/hun har sin bopæl, kan anmodningen indgives til institutionen i den medlemsstat, hvor vedkommende sidst var forsikret.

De kompetente myndigheder skal behandle pensionsanmodninger fra vandrende arbejdstagere inden for en rimelig frist, således at de pågældende kan få udbetalt de ydelser, de har ret til. I denne forbindelse er der i artikel 50 i forordning (EØF) nr. 574/72 opstillet en række foranstaltninger, der skal fremskynde de kompetente myndigheders behandling af pensionsanmodningerne og transmissionen af disse anmodninger mellem de forskellige medlemsstaters myndigheder. I afgørelse 118 fra Den Administrative Kommission for Vandrende Arbejdstageres Sociale Sikring (4) fastlægges de nærmere regler for denne artikels gennemførelse. Det fremgår bl.a., at en pensionsanmodning kan indgives et år, før den pågældende når pensionsalderen, således at sagen kan færdigbehandles i god tid. I øvrigt behandler den administrative kommission i øjeblikket et forslag til afgørelse, der har til formål at modernisere og forenkle procedurerne for samarbejdet mellem medlemsstaternes kompetente institutioner og således optimere og forkorte sagsbehandlingen.

(1) EFT L 149 af 5.7.1971, s. 2 — den danske specialudgave: serie I kapitel 1971(II) s. 366.

(2) Forordning ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1997, EFT L 28 af 30.1.1997, og senest ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1386/2001 af 5. juni 2001, EFT L 187 af 10.7.2001.

(3) EFT L 74 af 27.3.1971. Forordning ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 1290/97 af 27. juni 1997, EFT L 176 af 4.7.1997, og senest ændret ved Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1386/2001 af 5. juni 2001, EFT L 187 af 10.7.2001.

(4) EFT C 306 af 12.11.1983.