SKRIFTLIG FORESPOERGSEL E-1562/97 af Ben Fayot (PSE) og Viviane Reding (PPE) til Kommissionen (6. maj 1997)

Om: Forbrugerkredit - beskyttelsen af ikke-fastboende i den belgiske lovgivning

Belgien har omsat direktiv 87/102 ((EFT L 42 af 12.2.1987, s. 48. )) af 22. december 1986 om forbrugerkredit til national lovgivning den 12. juni 1991. Heri er det fastsat, at loven kun gaelder for forbrugerkreditter, der er indgaaet med forbrugere med fast bopael i Belgien.

Mange forbrugerkreditter indgaas for oejeblikket mellem belgiske kreditformidlende organer og forbrugere, der har fast bopael i Storhertugdoemmet Luxembourg. Disse aftaler om »let opnaaelige kreditter« angiver som gaeldende lov den belgiske lovgivning og disse aftaler er da ogsaa hovedsagelig knyttet til denne lovgivning.

Alt for ofte respekterer disse aftaler ikke forbrugernes rettigheder i henhold til den belgiske lovgivning (ydelse af en kredit uden kontrakt, manglende kendskab til fristen for opsigelse af aftalen,...). De belgiske kreditformidlere goer gaeldende over for forbrugerne, at den belgiske lov kun gaelder for personer med fast bopael i Belgien.

1. Kan Kommissionen tilslutte sig, at ovennaevnte direktiv og dermed de nationale gennemfoerelseslove ikke tillader forskelsbehandling mellem fastboende og ikke-fastboende, da disse beskyttelsesforanstaltninger har bindende karakter, som alle forbrugere boer vaere omfattet af, for saa vidt som deres kreditaftale er indgaaet i den paagaeldende medlemsstat, i dette tilfaelde Belgien?

2. Hvorfor har Kommissionen lukket oejnene, da den skulle kontrollere, om gennemfoerelsen af direktiv 87/102 i Belgien var korrekt, selv om begraensningen af anvendelsesomraadet for loven til kun at gaelde for belgiske statsborgere er en alvorlig overtraedelse af princippet i traktatens artikel 7, som forbyder enhver forskelsbehandling?

3. Kan Kommissionen tilslutte sig, at fuld forbrugerbeskyttelse af fastboende saavel som ikke-fastboende er saa meget mere vigtig som direktiv 87/102 er et minimum, som skal give medlemsstaterne mulighed for at opretholde eller vedtage strengere bestemmelser til beskyttelse af forbrugerne, saa forbrugeren i visse tilfaelde kan opnaa en bedre beskyttelse via lovgivningen i kreditformidlernes land end i sit eget lands lovgivning?

Svar afgivet paa Kommissionens vegne af Emma Bonino (3. juli 1997)

Der er tale om en fejl fra de belgiske firmaers side, naar de haevder, at forbrugere med bopael i Storhertugdoemmet Luxembourg ikke er omfattet af den belgiske lovgivning. Naar en sag indbringes for en belgisk eller luxembourgsk domstol, vil disse anvende den belgiske lovgivning, medmindre den luxembourgske lov viser sig at vaere mere fordelagtig for forbrugeren. Saadan er reglerne for internationale privatretlige sager i henhold til Romkonventionens (af 19. juni 1980) bestemmelser om kontraktforhold.

Af den generelle regel i Romkonventionen fremgaar det, at i kontraktforhold gaelder den lov, der er valgt af parterne (artikel 3), og ellers den lov, der er gaeldende i det land, til hvilket kontrakten har den taetteste tilknytning (artikel 4). Det fremgaar saaledes klart af Romkonventionens artikel 3, at den belgiske lov er gaeldende i de af de aerede parlamentsmedlemmer naevnte tilfaelde, eftersom parterne har valgt belgisk lov. Selv i tilfaelde, hvor der ikke er foretaget et saadant valg, vil belgisk lov paa grundlag af Romkonventionens artikel 4 i princippet vaere gaeldende. I forbindelse med forbrugerkreditter betragtes det land, i hvilket kreditformidleren har saede, som det land der opfylder betingelserne om »taet tilknytning ».

Hvis artikel 2 i den belgiske lov af 12. juni 1991 fortolkes bogstaveligt, ser den bort fra disse bestemmelser, eftersom det af teksten fremgaar, at loven gaelder for aftaler om forbrugerkreditter, der er indgaaet med forbrugere, som har fast bopael i Belgien« (»la présente loi s'applique aux contrats de crédit conclus avec un consommateur ayant sa résidence habituelle en Belgique«). Denne artikel skal dog fortolkes paa baggrund af Romkonventionen, som er et retligt instrument med forrang over belgisk lov. Denne artikel kan saaledes kun styrke beskyttelsen af personer med bopael i Belgien, idet loven saetter en graense for parternes frihed til at vaelge, hvilken lov der skal vaere gaeldende for en given kontrakt. I henhold til denne artikel fremgaar det saaledes, at denne lov altid er gaeldende for aftaler om forbrugerkredit indgaaet af en forbruger med bopael i Belgien og en kreditformidler med saede i samme land. Denne begraensning er ikke i strid med Romkonventionen.

Paa denne baggrund kan Kommissionen give de aerede parlamentsmedlemmer foelgende svar:

1. Direktiv 87/102/EOEF af 22. december 1986 om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om forbrugerkredit indeholder ingen bestemmelser om det territoriale anvendelsesomraade for de nationale gennemfoerelseslove. Kommissionen mener dog ligesom de aerede parlamentsmedlemmer, at hvis Belgien afviser at anvende lovene til gennemfoerelse af direktiv 87/102 i tilfaelde, hvor kreditformidlere med saede i Belgien formidler kredit til forbrugere, der ikke har bopael i Belgien, er der tale om en alvorlig overtraedelse af ovennaevnte direktiv. Ikke kun paa grund af forskelsbehandling mellem fastboende og ikke-fastboende, men ogsaa fordi denne fremgangsmaade skaber et retligt tomrum, hvor forbrugere uden bopael i Belgien ikke er beskyttet af nogen national gennemfoerelsesbestemmelse.

2. Som det fremgaar af ovennaevnte betragtninger, har Belgien ikke begraenset anvendelsen af gennemfoerelsesbestemmelserne for direktiv 87/102/EOEF til forbrugere bosiddende i Belgien, eftersom dette ville vaere indirekte diskrimination paa grundlag af nationalitet, hvilket er forbudt i henhold til EF-trakatens artikel 6. Paa den ene side vedroerer artikel 2 i den belgiske lov forbrugere, der har bopael i Belgien uanset nationalitet. Paa den anden side har denne artikel ikke til formaal at begraense lovens anvendelsesomraade men at sikre, at loven anvendes under de ovennaevnte forhold, uanset hvad parterne ellers vaelger.

3. Hvad angaar de spoergsmaal, der er omfattet af direktiverne om minimumsharmonisering, kan lovgivningen i det land, hvor firmaet har saede, sikre bedre forbrugerbeskyttelse end loven i det land, hvor forbrugeren har bopael. Dette skyldes de paagaeldende direktivers minimumsbestemmelser. Formaalet med direktiverne er nemlig ikke anvendelse af den mest fordelagtig lov for forbrugeren men at sikre et minimumsniveau for forbrugerbeskyttelse, uanset hvilken lov der er gaeldende i henhold til bestemmelserne i den internationale privatret.

I henhold til Romkonventionens faelles regler er det generelt lovgivningen i det land, hvor leverandoeren af varer eller tjenesteydelser har saede, der er gaeldende for forbrugere, med bopael i et andet land. I tilfaelde, hvor en forbruger er blevet opsoegt i sit eget land af et firma med saede i et andet land, omfattes forbrugeren i henhold til Romkonventionen dog under visse betingelser af loven i dennes hjemland, naar denne lov er den mest fordelagtige. (Romkonventionens artikel 5).