SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3550/00

af Johannes Blokland (EDD) til Kommissionen

(15. november 2000)

Om: Nederlandsk afgift på råstoffer, der indvindes ved dagdrift

Den nederlandske regering agter at indføre en afgift på råstoffer, der indvindes ved dagdrift. Havsand fra den nederlandske del af kontinentalsoklen og færdige produkter, der importeres fra udlandet, er fritaget for denne afgift. På foranledigelse af ministeriet for trafik og offentlige arbejder er der gennemført en undersøgelse af de økonomiske og miljømæssige indvirkninger. Af en anden undersøgelse, gennemført af nederlandsk økonomisk institut (NEI) i Rotterdam, fremgår det, at denne foranstaltning bl.a. vil føre til tab af arbejdspladser i grænseregionerne som følge af mistede eksportmuligheder.

1. Er Kommissionen af den opfattelse, at denne foranstaltning virker forstyrrende på det indre marked?

2. Er den påtænkte foranstaltning, og navnlig fritagelse af havsand og importerede færdige produkter fra udlandet efter Kommissionens opfattelse i overensstemmelse med WTO-bestemmelserne om international handel?

3. Er de forventede miljømæssige fordele ved denne foranstaltning så store, at de berettiger en sådan forstyrrelse af det indre marked?

4. Mener Kommissionen, at en medlemsstat først kan træffe en foranstaltning, der medfører en forstyrrelse af det indre marked, efter behørigt samråd?

5. Er Kommissionen rede til i denne sag at give sit standpunkt til kende over for den nederlandske regering?

Samlet svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein på skriftlige forespørgsler E-3549/00 og E-3550/00

(19. januar 2001)

Ifølge de oplysninger, som Kommissionen er i besiddelse af, overvejer den nederlandske regering at indføre en afgift på råstoffer, uafhængig af deres oprindelse, der udvindes af jordens øverste lag med undtagelse af havbunden. For at mindske en sådan udvinding ønsker den nederlandske regering at fremme brugen af genvindingsmaterialer, materialer, der kan genbruges og havsand. En sådan afgift og i tilknytning til den efterbetaling, der følger af forslaget, til de nederlandske virksomheder inden for den pågældende sektor har til formål at mindske de skadelige virkninger, som udvinding kan have på landskabet og naturen.

I fællesskabsretten, i dens nuværende harmoniserede form, er der i princippet intet til hinder for, at en medlemsstat kan indføre en sådan afgift under forudsætning af, at den ikke er i strid med traktatens principper og den afledte ret. Ifølge de oplysninger, som Kommissionen er i besiddelse af, er den nederlandske regerings planer endnu ikke blevet nedfældet i hverken en lov eller et lovforslag. Derfor kan Kommissionen ikke på nuværende tidspunkt udtale sig definitivt om den mulige nederlandske afgifts forenelighed med fællesskabsretten. Følgelig kan Kommissionen heller ikke på nuværende tidspunkt give sit standpunkt til kende over for den nederlandske regering.

En medlemsstat som ønsker at indføre skatteregler, der berører det indre marked, er ikke tvunget til at rådføre sig med de andre medlemsstater, medmindre de indeholder bestemmelser, som er tekniske forskrifter i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/34/EF om en informationsprocedure med hensyn til tekniske standarder og forskrifter(1). I et sådant tilfælde skal udkastet til tekniske specifikationer eller andre krav i tilknytning til skattereglerne, som påvirker forbruget af produkter ved at tilskynde til overholdelse af disse tekniske specifikationer eller andre krav eller forskrifter, meddeles Kommissionen. Ifølge artikel 8, stk. 1 i ovennævnte direktiv kan Kommissionens eller medlemsstaternes bemærkninger eller udførlige udtalelser kun vedrøre aspekter, som måtte være til hinder for samhandelen, men ikke en foranstaltnings skattemæssige aspekter. Det er under alle omstændigheder ifølge EF-traktaten Kommissionens opgave at tilse, at en medlemsstats lovgivning er i overensstemmelse med fællesskabsretten og ikke er til skade for det indre marked.

Kommissionen har ikke på nuværende tidspunkt tilstrækkelige oplysninger om foranstaltningen til at kunne udtale sig om dens forenelighed med Verdenshandelsorganisationens (WTO) regler. Men hvis foranstaltningen eller afgiften ikke synes at give dårligere betingelser for importerede produkter end for indenlandsk producerede produkter, synes der ikke at være særlige problemer i den retning.

Med hensyn til de mulige miljømæssige konsekvenser af en sådan afgift skal der mindes om strategien for inddragelse af miljø og bæredygtig udvikling i transportpolitikken, som blev godkendt på mødet i Rådet (Transport) den 6. oktober 1999 inden for rammerne af Cardiff-processen og forelagt det Det Europæiske Råd i Helsingfors (10. 11. december 1999). Denne strategi skal danne grundlaget for Kommissionens transportpolitik. En første analyse af strategien og dens gennemførelse er under udarbejdelse til et møde i Rådet (Transport) under det svenske formandskab i det første halvår af 2001.

Kernen i en bæredygtig udvikling er balancen mellem de økonomiske, sociale og miljømæssige aspekter, hvor alle tre aspekter tillægges lige stor betydning. Et vigtigt skridt på vejen fra den overordnede stræben mod en bæredygtig udvikling til et funktionsdygtigt koncept er den udvidede definition, der foreslås i en rapport fra den fælles transport- og miljøekspertgruppe, der blev forelagt Kommissionen den 26. september 2000. Ekspertgruppen består af sagkyndige fra medlemsstaternes transport- og miljøministerier. I rapporten konkluderes det, at et bæredygtigt transportsystem gør det muligt på en sikker måde at tilgodese den

enkeltes samt virksomheders og organisationers grundlæggende transportbehov på en måde, som ikke er til skade for menneskers helbred og økosystemet, og som fremmer lighed inden for og mellem generationer. Det tilbyder overkommelige priser, driftsikkerhed, giver mulighed for at vælge transportmiddel og støtter en dynamisk økonomi og regional udvikling. Det begrænser emissioner og affald til en mængde, som planeten kan absorbere, bruger vedvarende ressourcer men ikke hurtigere, end de skabes, og udnytter udtømmelige ressourcer i et tempo, som ikke er højere, end at der kan skabes en vedvarende erstatning, og endelig mindsker det landvinding og støjniveauet.

(1) EFT L 204 af 21.7.1998.