SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-2284/99

af Samuli Pohjamo (ELDR) til Kommissionen

(24. november 1999)

Om: Udnyttelse af materiale klassificeret som affald i Finland

Kommissionens forslag til direktiv om forbrænding af affald vil give anledning til alvorlige problemer i Finland. Direktivforslaget er udarbejdet for de lande, hvor affaldsbehandlingen er baseret på store forbrændingsanlæg. Direktivets overholdelse vil bringe Finland i en situation, der er i modstrid med en effektiv miljøbeskyttelse og miljøeffektiviteten.

I Finland findes ifølge industriens skøn i hvert fald omkring 200 varme- og kraftværker og industriovne, der kan anvendes til en sikker kombineret forbrænding af uskadelige materialer, der er klassificeret som affald. Disse er udover træ også f.eks. papir, pap og tekstiler, der af en eller anden årsag ikke kan genanvendes samt industrislam. Hos os kildesorteres i industrien de materialer, der er klassificeret som affald, og som kan anvendes til forbrænding, på samme måde som i husholdningerne og inden for handelen. På denne måde sikres det, at der ved forbrænding ikke opstår mere skadelige emissioner end ved forbrænding af normalt brændsel. Forbrændingsanlæggenes drift kontrolleres også på effektiv vis.

Det er meget vanskeligt at anvende grænseværdier for sådanne anlæg på de anlæg, der anvender ufarlige materialer, der er klassificeret som affald, som supplerende brændsel alene af den grund, at den kontinuerlige måling af emissioner er dyr og kræver store investeringer i måleudstyr. De store afstande i Finland er et argument for at anvende små anlæg. Omkostningerne kan stige i et sådant omfang, at anvendelse af affald som supplerende brændsel bliver urentabel.

Kombineret forbrænding kan mindske mængden af det affald, der transporteres til lossepladserne. Udnyttelse af energiindholdet i de kildesorterede materialer, der er klassificeret som affald, men som ved forbrænding producerer uskadelige røggasemissioner, bidrager i videst muligt en bæredygtig udvikling.

1. Hvad gør Kommissionen for at sikre, at der ved udarbejdelsen af direktivet tages hensyn til den effektive kildesortering af affald i Finland, og den energiudnyttelse, som dette giver mulighed for?

2. Er det muligt, at de myndigheder, der fører tilsyn med forbrændingen, tildeles mere vidtgående beføjelser til at udvise fleksibilitet i de enkelte tilfælde, når det er forsvarligt på baggrund af det pågældende affald og anlæggets tekniske niveau?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Margot Wallström

(22. december 1999)

Kommissionen vedtog sit forslag til direktiv om forbrænding af affald(1) den 7. oktober 1998. Europa-Parlamentet førstebehandling af det fandt sted den 14. april 1999. Rådet vedtog sin fælles holdning den 25. november 1999.

Under udarbejdelsen af direktivet førte Kommissionen indgående drøftelser med eksperter fra alle medlemsstaterne og andre berørte parter. Disse drøftelser førte sammen med forhandlingerne i Rådet til vedtagelsen af en fælles holdning, hvori der tages hensyn til de særlige behov i de nordiske lande.

I den fælles holdning søger man at stille samme krav til kombineret forbrænding af affald som til forbrænding af affald. For kombinerede forbrændingsanlæg er emissionsgrænseværdierne mere stringente end for de forbrændingsanlæg, hvor der ikke benyttes affald. Problemet er dog ikke altid de strengere emissionsgræseværdier, som skal overholdes, men omkostningerne ved gennemførelse af de målinger, der er fastsat i direktivet. For at løse dette problem, åbner direktivet mulighed for at indrømme tilladelse til at foretage mindre hyppige målinger, hvilket skulle nedbringe udgifterne.

Efter artikel 11, stk. 6, kan der ansøges om tilladelse til at foretage periodiske målinger i stedet for kontinuerlige målinger af HCl, HF og SO2. Endvidere er det i medfør af artikel 11, stk. 7, som blev til efter forslag fra den finske delegation i Rådet, tilladt ud fra bestemte kriterier at gennemføre mindre hyppige målinger.

Kommissionen mener derfor, at det nye direktiv allerede imødekommer de finske affaldshåndteringssystemers behov. I øvrigt vil Kommissionen tage hensyn til alle nye elementer, der kunne fremkomme på området som led i andenbehandlingen.

(1) EFT C 372 af 2.12.1998, som ændret ved KOM(1999) 330 endelig udg.