SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1846/02

af Guido Bodrato (PPE-DE) til Kommissionen

(28. juni 2002)

Om: Overførsel af EU-tjenestemænds pensionsrettigheder Aftale af 2. marts 1978 mellem Kommissionen og INPS

Den 2. marts 1978 blev der indgået en aftale mellem Kommissionen og den italienske socialsikringsinstitution INPS om, at nyansatte i Kommissionen kunne overføre de bidrag, de havde indbetalt under den italienske forsikringsordning, til Fællesskabets pensionsordning. I henhold til aftalen skulle de berørte indsende en overførelsesanmodning inden seks måneder efter deres faste ansættelse.

Ikke alle berørte tjenestemænd benyttede sig af denne mulighed for overførsel ved at indsende en anmodning inden for den fastsatte tidsfrist, hvilket betyder, at de nu ikke kan påberåbe sig deres ret til pension for forsikringsperioderne før ansættelsen i EU-institutionerne.

- Kan Kommissionen oplyse, om og under hvilke betingelser det atter bliver muligt for dem, der tidligere har undladt at gøre det nødvendige for at ordne deres forhold, at indsende en anmodning om overførsel af pensionsrettigheder?

- Kan den ligeledes oplyse, om aftalen af 2. marts 1978 mellem Kommissionen og INPS også gælder for de andre italienske socialsikringsinstitutioner, der administrerer andre obligatoriske sikringsordninger (ENPALS, INPGI, INPDAI og INPDAP), og om der i benægtende fald findes separate og særlige aftaler for disse institutioner?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Neil Kinnock

(31. juli 2002)

De relevante bestemmelser findes i artikel 11, stk. 2, i bilag VIII til vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber (Rådets forordning (EØF, Euratom, EKSF) nr. 259/68 af 29. februar 1968 om vedtægten for tjenestemænd i De Europæiske Fællesskaber og om ansættelsesvilkårene for de øvrige ansatte i disse Fællesskaber samt om særlige midlertidige foranstaltninger for tjenestemænd i Kommissionen)(1). I henhold til disse bestemmelser kan en tjenestemand efter fastansættelse anmode om overførsel til Fællesskabets pensionsordning af pensionsrettigheder, der er erhvervet inden tiltrædelsen af tjenesten i en EU-institution.

Da vedtægten er udarbejdet som Rådets forordning, gælder den umiddelbart i hver enkelt medlemsstat. Der er derfor ikke brug for en aftale for at bekræfte medlemsstaternes forpligtelser på dette område. I praksis er det dog nødvendigt med kontakter mellem Kommissionen og de pågældende departementer og organer i medlemsstaterne for at koordinere samtlige administrative og proceduremæssige aspekter. Aftalen af 2. marts 1978 er et led i en sådan procedure.

Tjenestemænd, som ikke forelægger en anmodning om overførsel i den fastsatte periode, mister retten til at gøre det, og alle de rettigheder, den pågældende måtte have, vil stadig være forbundet med den nationale ordning, i henhold til hvilken der i visse tilfælde udbetales en national pension under forudsætning af, at betingelserne i den nationale lovgivning er opfyldt. Der er ingen bestemmelser om fastsættelse af nye tidsfrister.

Vedtægten indeholder bestemmelser om overførsel af rettigheder fra samtlige italienske pensionsfonde, f.eks. ENPALS og INPGI. Af grunde, der er specifikke for det italienske system, foretages en sådan overførsel fra visse fonde, som f.eks. INPDAI og INPDAP, via Istituto Nazionale della Previdenza Sociale. Der findes lignende mekanismer i en række medlemsstater, og det er op til de nationale myndigheder at vurdere, om dette er fornuftigt og berettiget.

(1) EFT L 56 af 4.3.1968.