SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0529/98

af Ludivina García Arias (PSE) til Kommissionen

(2. marts 1998)

Om: Forsinkelser fra spansk side med hensyn til gensidig anerkendelse af universitetsuddannelser fra andre medlemsstater

Den spanske presse har gentagne gange berettet om klager fra europæiske borgere, som i mere end et år har afventet gensidig anerkendelse af deres universitetsuddannelser fra andre medlemsstater. Er Kommissionen bekendt med disse forsinkelser? Har Kommissionen anmodet den spanske stat om oplysninger om antallet af sager, som har verseret længere, end rimeligt er ifølge Fællesskabets normer?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Mario Monti

(3. juni 1998)

Ifølge EF-traktatens artikel 126 har medlemsstaterne det fulde ansvar for undervisningens indhold og undervisningssystemets tilrettelæggelse. Der findes ingen EF-bestemmelser om eksamensbevisers automatiske ligeværdi. Den slags anerkendelse henhører under national lovgivning eller internationale konventioner, som den pågældende medlemsstat undertegner.

I Spanien findes der en procedure for "homologación" (typegodkendelse) af eksamensbeviser, der går ud på, at et udenlandsk eksamensbevis (fra et EF-land eller fra et tredjeland) betragtes som havende samme værdi som det tilsvarende spanske eksamensbevis. Denne procedure har hjemmel i spansk lovgivning. Kommissionen har ingen beføjelser til at gribe ind i den slags procedurer. Overholder den behørige myndighed (undervisningsministeriet) ikke den ved lov fastsatte frist desangående, kan den pågældende under alle omstændigheder indbringe sagen for de behørige nationale (administrative eller retslige) instanser.

Det ærede medlems forespørgsel, således som den er udformet, synes at gå på forsinkelser i godkendelsesproceduren for eksamensbeviser. Denne godkendelsesprocedure er noget andet end procedurer for erhvervsmæssig anerkendelse af eksamensbeviser. Anerkendelse af eksamensbeviser, der er opnået i en medlemsstat med henblik på at optage og udøve et lovreguleret erhverv i en anden medlemsstat henhører under EF-bestemmelser, som medlemsstaterne skal overholde. Den vigtigste retsakt på dette område er direktiv 89/48/EØF om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed(1). Den anerkendelse, der indrømmes i overensstemmelse med dette direktiv, udgør en tilladelse til at udøve et bestemt erhverv, men indebærer ikke, at eksamensbeviset betragtes som ligeværdigt med et nationalt eksamensbevis med hensyn til andre formål.

I direktivet står der, at medlemsstatens behørige myndighed har en frist på fire måneder til at træffe en beslutning, efter at den pågældende har forelagt alle dokumenter i sin sag. Der står også, at medlemsstaterne hvert andet år skal tilstille Kommissionen en beretning om ordningens anvendelse. Denne procedure for erhvervsmæssig anerkendelse adskiller sig og har intet at gøre med godkendelsesproceduren. En EF-borger, der er i besiddelse af et eksamensbevis, der giver ham ret til at udøve et bestemt erhverv i en medlemsstat, og som ønsker at udøve samme erhverv i Spanien, har i overensstemmelse med ovennævnte direktiv og den spanske gennemførelseslovgivning ret til at opnå anerkendelse og skal ikke med henblik herpå have sit eksamensbevis godkendt.

Direktiv 89/48/EØF er gennemført i spansk ret ved kongeligt dekret 1665/1991(2). Flere gennemførelsesbestemmelser er blevet vedtaget for de forskellige erhverv, der er omfattet af det kongelige dekret. I disse nationale bestemmelser er indført forpligtelsen til at træffe en beslutning i løbet af fire måneder. Ifølge disse bestemmelser skal manglende svar efter fire måneder forstås som en afvisning af ansøgningen, hvilket giver mulighed for at klage. Hvilken minister der har beføjelser til at behandle klager om erhvervsmæssig anerkendelse, afhænger af, hvilket erhverv ansøgeren agter at udøve. I den beretning om direktivets anvendelse, som Spanien har sendt, og som gælder for tidsrummet 1993/1994, angives det, at de ministerier, der var hurtigst til at behandle sagerne, var dem, der allerede havde en vis erfaring på området (undervisning og sundhed). De spanske myndigheder angiver ligeledes, at i de andre sager har man iagttaget en vis træghed i behandlingen af de første sager. Tempoet er dog blevet sat op, efterhånden som der er truffet beslutninger om ansøgningerne.

Kommissionen er ikke i besiddelse af klager eller andet, der giver anledning til at konkludere, at der i den spanske forvaltning - på trods af at der i national ret findes bestemmelser om den i direktivet fastsatte frist på fire måneder - findes en dårlig praksis, der går ud på ikke at overholde fristen på fire måneder. Skulle det vise sig, at der findes en dårlig praksis med hensyn til de spanske myndigheders anvendelse af direktivet og de spanske gennemførelsesbestemmelser, vil Kommissionen (således som den har gjort i andre medlemsstaters tilfælde) kunne tage de traktatfæstede midler i anvendelse.

(1) EFT L 19 af 24.1.1989.

(2) R.D. 1665/1991 af 25.oktober. Den spanske lovtidende nr. 280 af 22.11.1991.