SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3091/02

af Ilda Figueiredo (GUE/NGL) til Kommissionen

(28. oktober 2002)

Om: Implementeringen af strukturfondene og reglen n+2

Den periode med kraftig økonomisk nedgang, som vi oplever, og stabilitetspagtens begrænsninger af de offentlige udgifter, ikke mindst de offentlige investeringer, skaber problemer for en korrekt og fuldstændig effektuering af strukturfondene. Denne situation er endnu alvorligere for lande som Portugal, med de største behov for kapital og investeringer, hvilket jeg har kunnet konstatere under diverse besøg og møder. Desuden ser det ikke ud til, at niveauet for medfinansiering og de nuværende foreskrevne procedurer, har

bidraget til at forbedre situationen, og da slet ikke efter de ændringer der blev indført i forbindelse med Agenda 2000. I denne forbindelse skaber reglen n+2, også kendt som guillotine-klausulen alvorlig bekymring for nedskæringer i strukturudgifterne. Faktisk bekræftede kommissær Michel Barnier dette i sin tale den 9. oktober 2001, i hvilken han benævnte denne regel en tidsindstillet bombe, eller af endnu nyere dato, da han i juli 2002 fremlagde data, der viste at mere end 3 mia. EUR skulle være omfattet af reglen n+2, at 45 operationelle programmer skulle være mindre end 50 % effektueret, og at situationen tegner til at forværres i 2003, uanset faren for at miste beløb så vidt man kan se ikke skulle være ret stor i 2002.

1. Mener Kommissionen ikke at reglen n+2 sår tvivl om strukturfonenes udgiftsmålsætning, og at den derfor bør fjernes? Hvordan ser situationen ud for 2002, når det gælder anvendelsen af denne regel, og hvad er perspektiverne for 2003?

2. Hvad er Kommissionens vurdering af revisionen af procedurerne for tilbagebetaling til og udbetaling fra strukturfondene, som blev indført i forbindelse med Agenda 2000? Hvilke skridt overvejer den for at forbedre effektueringen af strukturfondene, især for så vidt gælder revision og simplificering af tilbagebetalings- og udbetalingsprocedurerne?

3. Hvad mener Kommissionen om en forhøjelse af procenten for EF's medfinansiering til regioner under mål 1 som et middel til at forbedre absorberingsevnen og den fuldstændige effektuering af strukturfondene?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Michel Barnier

(9. december 2002)

Kommissionen erindrer det ærede medlem om, at reglen om automatisk frigørelse af midler n+2 er fastsat i artikel 31, stk. 2, i Rådets forordning (EF) nr. 1260/1999 af 21. juni 1999 om vedtagelse af generelle bestemmelser for strukturfondene(1), der blev enstemmigt vedtaget. Hensigten med reglen er at indføre en årlig disciplin i forvaltningen af strukturfondene, der skal tilskynde medlemsstaterne til at udføre programmerne inden for en tilfredsstillende og acceptabel tidsramme, således at der ikke dukker forsinkelser op i slutningen af perioden, ligesom det var tilfældet i de foregående programmeringsperioder. På Kommissionens møde med de ministre, der er ansvarlige for regionalpolitik, den 7. oktober 2002, hvor Parlamentet var inviteret, bekræftede medlemsstaterne, at de holder fast ved reglen om automatisk frigørelse af midler, da den sikrer en god forvaltning af de beløb, der er afsat til strukturpolitikken.

Der er fare for tab af midler for et begrænset antal programmer ved slutningen af 2002, der er det første år, hvor denne regel er blevet anvendt. Tallene vil sandsynligvis blive væsentligt reduceret på grundlag af de betalingsanmodninger, der vil blive forelagt Kommissionen frem til slutningen af 2002.

Det er endnu for tidligt at vurdere, hvor mange programmer, der vil kunne blive berørt af anvendelsen af regel n+2 i slutningen 2003.

De betalingsprocedurer, der blev indført ved den nye forordning for strukturfondene, har forbedret forholdet mellem fondenes udbetalinger og interventionernes finansieringsbehov.

Før 2000 var fondenes udbetalinger hovedsagelig baseret på et system med forskud, der blev beregnet på grundlag af programmernes gennemførelsesplan, som imidlertid alt for ofte ikke stemte overens med den faktiske udførelse. Dette system blev kritiseret af Parlamentet, der påpegede, hvor dårligt forholdet mellem budgetgennemførelsen og fremskridtene i strukturfondsprogrammerne var.

Med hensyn til udbetalingssystemet er Kommissionen af den opfattelse, at en bedre gennemførelsesprocent for programmerne forudsætter en forbedring af udbetalingerne til støttemodtagerne. Her ser systemet ud til at være godt tilpasset behovene i betragtning af størrelsen af det første acontobeløb og de normale tilbagebetalingsfrister (60 dage). Kommissionen vil fortsat bestræbe sig på at forkorte betalingsfristen så meget som muligt.

Efter forordning (EF) nr. 1260/1999 har medlemsstaterne en betydelig handlefrihed med hensyn til gradueringen af deltagelsessatserne. Fastsættelsen af den faktiske støttesats kan variere bl.a. på baggrund af den løftestangseffekt, der er en forudsætning for, at et projekt kan gennemføres. Kommissionen understreger, at en forøgelse af EU's medfinansieringsrate ville føre til et fald i antallet af projekter, der kan opnå EU-støtte, med en tilsvarende finansiel vægt. En sådan foranstaltning ville ikke i sig selv kunne løse de problemer, der opstår i forbindelse med implementeringen af strukturfondene, eftersom problemet ikke ligger i de anvendte medfinansieringsrater, men snarere i medlemsstaternes evne til at gennemføre programmerne inden for de i forordningen fastsatte tidsfrister. Kommissionen forelagde derfor på mødet den 7. oktober 2002 (jf. ovenfor) konkrete forslag, der tager sigte på at forenkle, præcisere og samordne forvaltningen af strukturfondene samt gøre disse mere fleksible, hvorved gennemførelsen af de nævnte fonde kan forbedres.

(1) EFT L 161 af 26.6.1999.