SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3151/00

af Jonas Sjöstedt (GUE/NGL) til Kommissionen

(6. oktober 2000)

Om: Eksporthindringer for byggesektoren i Tyskland

Små svenske virksomheder støder somme tider på problemer, når de ønsker at drive erhvervsvirksomhed i et andet EU-land. Problemerne er størst hos Sveriges største eksportpartner Tyskland.

Det er et problem, at den, som ønsker at drive økonomisk virksomhed i Tyskland uanset omfang, først skal registrere en virksomhed hos de tyske myndigheder. Ønsker man at drive byggevirksomhed, må man desuden søge om medlemskab af en byggemestersammenslutning. Til dette kræves, at man vedlægger bevis for en svensk erhvervsuddannelse og bevis for, at virksomheden har eksisteret i mere end seks år. Uanset om de svenske virksomheder skal være i Tyskland i en dag eller to år, skal de igennem den samme procedure i Tyskland.

Mener Kommissionen, at de ovennævnte regler er i overensstemmelse med den frie bevægelighed i det indre marked?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(7. november 2000)

Når virksomheder etableret i Sverige ønsker at drive erhvervsvirksomhed i Tyskland på permanent basis, skal værtslandets foranstaltninger i den forbindelse være i overensstemmelse med etableringsretten som omhandlet i EF-traktatens artikel 43 (tidl. artikel 52). Når det drejer sig om midlertidig erhvervsvirksomhed i Tyskland, skal de tyske myndigheder og domstole overholde bestemmelserne i EF-traktatens artikel 49 (tidl. artikel 59) om fri udveksling af tjenesteydelser.

I almindelighed er en national foranstaltning kun forenelig med EF-traktaten, hvis den anvendes på en ikke-diskriminerende måde, er begrundet i tvingende almene hensyn, er egnet til at sikre virkeliggørelsen af det tilstræbte mål og ikke går ud over, hvad der er nødvendigt for at nå dette mål.

For så vidt angår det problem i forbindelse med bygge- og anlægssektoren, som det ærede parlamentsmedlem henviser til, ønsker Kommissionen at fastslå, at der bør skelnes mellem anerkendelse af uddannelse og erhvervserfaring på den ene side og reglerne for optagelse i håndværksregisteret (Handwerksrolle) på den anden side, og at anerkendelse af uddannelse og erhvervserfaring kan ske i form af en tilladelse, der udstedes af de tyske myndigheder. Når disse myndigheder anmoder de svenske myndigheder om at attestere faktisk udøvelse af den pågældende virksomhed i en anden medlemsstat i mindst seks år, er det i overensstemmelse med direktiv 1999/42/EØF(1), særlig artikel 4, og dermed også med EF-traktatens artikel 43 og 49. Dette direktiv har erstattet direktiv 64/427/EØF(2), uden at gældende fællesskabsret på dette punkt er blevet ændret. Bestemmelserne i direktivets artikel 4 er blevet gennemført ved det tyske økonomiministeriums forordning af 4. august 1966 om betingelserne for optagelse af virksomheder fra andre medlemsstater i håndværksregisteret. Når tilladelsen først er udstedt, giver den dog ret til automatisk optagelse i håndværksregisteret uden yderligere administrative omkostninger. Det fremgår af den afgørelse, Domstolen for nylig har truffet i den præjudicielle

Corsten-sag(3), og gælder især, når der er tale om midlertidige tjenesteydelser. Hvad det angår, er det Kommissionens opfattelse, at ingen anden optagelsesprocedure er i overensstemmelse med fællesskabsretten.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/42/EØF af 7. juni 1999 om indførelse af en ordning for anerkendelse af eksamensbeviser for de former for erhvervsvirksomhed, der er omfattet af direktiverne om liberalisering og om overgangsforanstaltninger, og til supplering af den generelle ordning for anerkendelse af eksamensbeviser (EFT L 201 af 31.7.1999).

(2) Rådets direktiv 64/427/EØF af 7. juli 1964 om de nærmere overgangsforanstaltninger for selvstændig erhvervsvirksomhed inden for de be- og forarbejdende erhverv under CITI-hovedgrupperne 23-40 (industri og håndværk) (EFT 117 af 23.7.1964).

(3) Sag C58/98, Corsten, dom af 3.10.2000 (endnu ikke offentliggjort i Samling af Domstolens Afgørelser).