SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-0901/00

af Robert Evans (PSE) til Kommissionen

(21. marts 2000)

Om: Rejsearrangører og turistguider

Jeg forstår, at Kommissionen til en vis grad har været involveret i denne sag på et tidligere tidspunkt og er vel vidende om de vanskeligheder, rejsearrangører møder, når de forsøger at udøve deres ret til at arbejde i andre EU-lande.

London-medlemmer af International Association of Tour Managers har kontaktet mig. Selv om de erkender, at turistguider klart har andre kvalifikationer, idet de kan foretage omvisninger i historiske monumenter og museer, mener de, at både definitionens udstrækning og de overdrevne kvalifikationskrav til en turistguide (herunder visse steder bopælspligt) er urimelige begrænsninger.

Tilfælde, hvor rejsearrangører er blevet idømt bøder, blot fordi de har fulgt grupper fra en bus til en restaurant, er blevet citeret som ikke usædvanlige.

Agter Kommissionen at tage yderligere skridt i så henseende for at skabe klarhed i denne forvirring og bringe disse restriktioner til ophør?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(13. april 2000)

Kommissionen har rejst spørgsmålet om de vanskeligheder, som rejsearrangører møder, når de udøver deres erhverv i udlandet, over for de relevante faglige organisationer, som f.eks. European Tour Operators Association (ETOA), European Travel & Tourism Action Group (ETAG) og International Road Transport Union (IRU). For så vidt angår dette spørgsmål i almindelighed skal Kommissionen henlede det ærede medlems opmærksomhed på de svar, som Kommissionen gav på Edward Kellett-Bowmans(1) skriftlige forespørgsel E-2615/96 og Katerina Daskalakis(2). skriftlige forespørgsel E-797/98. Kommissionens arbejdsdokument om turistførere, som blev vedtaget i 1997, indeholder alle relevante detaljer om Fællesskabets gældende lovbestemmelser på området(3).

Ifølge det ærede medlem mener International Association of Tour Managers, at to begrænsninger er urimelige: fortolkningen af definitionen historiske bygningsværker og museer og de overdrevne kvalifikationskrav til en turistfører.

Med hensyn til det første punkt bemærker Kommissionen, at Domstolen i sine domme om turistførere (domme af 26.2.1991, sag C-154/89 Frankrig [1991] Sml. I-659, C-180/89 Italien [1991] Sml. I-709 og C-198/89 Grækenland [1991] Sml. I-727) med tydelighed har fastslået, at kravet om, at man skal være i besiddelse af en særlig autorisation for at udføre tjenesteydelser som turistfører, er i strid med retten til fri udveksling af tjenesteydelser, hvis disse tjenesteydelser består i turistrundvisning på andre steder end de museer eller historiske bygningsværker, der kun kan besøges sammen med en særlig faguddannet turistfører. Som følge af denne undtagelse er der en grænse for, hvilke tjenesteydelser der kan udføres af turistførere, der kommer fra andre medlemsstater. Med hensyn til de museer og historiske bygningsværker, der er omfattet af særlige nationale bestemmelser, skal turistførerne rette sig efter den nationale lovgivning. Kommissionen har nøje analyseret den lovgivning, som medlemsstaterne har vedtaget for at efterleve disse domme, og har fundet den i overensstemmelse med fællesskabsretten i lyset af subsidiaritets- og proportionalitetsprincipperne. Kommissionen mener, at eftersom Domstolen ikke har fastlagt detaljerede kriterier for fortolkning, kan museer og historiske bygningsværker, der kun kan besøges sammen med en særlig faguddannet turistfører, fortolkes i lyset af proportionalitetsprincippet.

I overensstemmelse med dette princip skal nationale love, der begrænser de friheder, som er fastlagt af EF-traktaten, stå i rimeligt forhold til de tilstræbte mål. Retten fandt, at målet med denne undtagelse er at beskytte den almene interesse i en dybere forståelse af den historiske arv og sikre den størst mulige udbredelse af kendskabet til et lands kunst og kultur (se dom af 26. februar 1991 i sag C-154/89, præmis 21). Derfor skal proportionaliteten i den lovgivning, som de enkelte medlemsstater vedtager for at rette sig efter turistførerdommene, for hvert sted eller kategori af steder, der er omfattet af undtagelsen, vurderes i forhold til kravet om en faguddannet turistfører for at beskytte en dybere forståelse af den historiske arv og sikre den størst mulige udbredelse af kendskabet til et lands kunst og kultur. En sådan vurdering skal først og fremmest foretages af den berørte medlemsstat, da det er de nationale myndigheder, som bedst kan vurdere den lokale historiske, kulturelle eller kunstneriske arv. Kommissionen mener, at en for bred fortolkning af denne undtagelse, som omfatter praktisk taget alle museer og historiske bygningsværker, ville være i strid med Domstolens domme.

Med hensyn til det andet punkt står det de enkelte medlemsstater frit for, i mangel af harmonisering af uddannelse og andre betingelser for udøvelse af et erhverv, at regulere erhvervene inden for deres område og fastsætte det nødvendige kvalifikationsniveau for udøvelsen af disse erhverv. Når medlemsstaterne regulerer erhvervet som turistfører, er det Rådets direktiv 89/48/EØF af 21. december 1988 om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed(4) og Rådets direktiv 92/51/EØF af 18. juni 1992 om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser til supplering af direktiv 89/48/EØF(5), der finder anvendelse. Så vidt Kommissionen er orienteret, er det ikke i nogen medlemsstater et krav, at betingelsen om bopæl skal være opfyldt for at opnå anerkendelse af ens kvalifikationer som turistfører. Kommissionen har aldrig modtaget nogen klager over, at en medlemsstat har nægtet at anerkende en turistførers kvalifikationer, eller over nogen særlige problemer vedrørende procedurerne for anerkendelse på dette område. De berørte parter opfordres til at gøre Kommissionen opmærksom på tilstedeværelsen

af sådanne krav.

Med hensyn til idømmelse af bøder til rejsearrangører synes problemet hovedsageligt at skyldes en sammenblanding af erhvervet som rejsearrangør og turistfører. I overensstemmelse med subsidiaritetsprincippet har medlemsstaterne ansvaret for definitionen af disse to erhvervs arbejdsområde. Ifølge de oplysninger på dette område, som Kommissionen indtil nu har fået, er der ikke tale om en praksis, som udgør en overtrædelse af EF-traktaten. Kommissionen skal under alle omstændigheder minde det ærede medlem om, at EF-traktatens artikel 49 (tidligere artikel 59) (fri udveksling af tjenesteydelser) kan have direkte indvirkning på borgerne og give dem en række rettigheder, som de nationale myndigheder skal respektere. De berørte parter kan derfor bedst beskytte deres rettigheder ved at gå til de nationale domstole for at få annulleret disse bøder under henvisning til EF-traktaten.

(1) EFT C 72 af 7.3.1997.

(2) EFT C 323 af 23.10.1998.

(3) SEK(97) 837 endelig udg.

(4) EFT L 19 af 24.1.1989.

(5) EFT L 209 af 24.7.1992.