SKRIFTLIG FORESPOERGSEL E-3809/98

af Barbara Weiler (PSE) til Kommissionen

(22. december 1998)

Om: Praejudicielle afgoerelser C-2/97, C-49/98 (sociale anliggender - minimumsnormer)

Med den europaeiske socialmodel garanteres et vist minimumsniveau af sociale rettigheder. De europaeiske bestemmelser hindrer imidlertid ikke de enkelte medlemsstater i at bibeholde eller ivaerksaette foranstaltninger med henblik paa en bedre beskyttelse af arbejdsvilkaarene:

Anledningen til bekymring giver flere retssager ved De Europaeiske Faellesskabers Domstol om minimumsbestemmelser paa grundlag af artikel 118 A i EF-traktaten (artikel 138 ny): i retssagen C-2/97 ("società italiana petroli SpA") er der tale om at tillade de strengere italienske graensevaerdier for kraeftfremkaldende stoffer i benzin; i retssag C-49/98 har arbejdsretten i Wiesbaden med afgoerelse af 10.2.1998 forelagt Domstolen spoergsmaalet om overfoersel af de gunstigere tyske feriebestemmelser paa de arbejdskraefter, der er udstationeret i udlandet. I begge tilfaelde naaede domstolene - som i tilfaeldet "società italiana" og ogsaa statsadvokaten - til den opfattelse, at disse EU-minimumsbestemmelser forbyder eller vanskeliggoer det for medlemsstaterne at udstede strengere beskyttelsesbestemmelser for arbejdskraft hhv. varer fra EF-udlandet end fastlagt i EF-retten.

Er Kommissionen klar over, at der her sker en overgang til hoejere beskyttelsesnormer? Hvis Domstolen med sin dom skulle bekraefte denne tendens, hvordan vil Kommissionen saa udforme sin politik for sociale minimumsnormer i forbindelse med lovgivningsinitiativer?

Svar afgivet paa Kommissionens vegne af Pádraig Flynn

(23. februar 1999)

I sag C-2/97 traf Domstolen sin afgoerelse den 17. december 1998, i hvilken den helt paa linje med Kommissionens stilling, som den kom til udtryk i de bemaerkninger, der blev fremsat i forbindelse med denne procedure, erklaerede, at en national bestemmelse, som tvinger arbejdsgiveren til at reducere arbejdstagernes udsaettelse for et kraeftfremkaldende stof uafhaengigt af en vurdering af risikoen, ikke er i modstrid med Raadets direktiv 90/394/EOEF af 28. juni 1990 om beskyttelse af arbejdstagerne mod risici for under arbejdet at vaere udsat for kraeftfremkaldende stoffer(1), eftersom den er en foranstaltning til styrkelse af beskyttelsen af arbejdsvilkaarene, som er tilladt ved artikel 118A, stk. 3, i EF-traktaten og direktiv 90/394/EOEF.

I den udstraekning, det aerede medlem med sin forespoergsel tager sigte paa de minimumsforskrifter paa faellesskabsplan, der findes i direktiv 93/104/EF(2) om visse aspekter i forbindelse med tilrettelaeggelse af arbejdstiden - som er genstand for et af de spoergsmaal, der er stillet i den praejudicielle sag C-49/98 - kan Kommissionen bekraefte, at dette direktiv i overensstemmelse med artikel 118A i EF-traktaten ikke er til hinder for opretholdelse eller etablering i de enkelte medlemsstater af strengere beskyttelsesforanstaltninger vedroerende arbejdsvilkaarene, som maatte vaere i overensstemmelse med traktaten. Denne opfattelse af traktaten er endvidere udtrykkeligt bekraeftet i artikel 15 i direktiv 93/104/EF.

Da der i denne sag er tale om en situation, hvor arbejdstagere udstationeres i udlandet, minder Kommissionen om, at Europa-Parlamentets og Raadets direktiv 96/71/EF af 16. december 1996 om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser(3) indeholder en haard kerne af ufravigelige regler om minimumsbeskyttelse, som arbejdsgivere, der udsender arbejdstagere til en anden medlemsstat inden for rammerne af en tjenesteydelse, skal respektere i vaertslandet. Blandt disse ufravigelige regler, der skal respekteres, findes ligeledes bestemmelserne om den aarlige, betalte feries minimumsvarighed.

I denne sammenhaeng kan de minimumsforskrifter, der er gaeldende i vaertslandet, og som skal anvendes paa udsendte arbejdstagere, fastsaette en laengere aarlig ferie end den, der er fastsat i direktiv 93/104/EF, naar denne minimumsvarighed er fastsat enten ved bestemmelser i lovgivningen eller gennem kollektive overenskomster, som gaelder generelt. Direktivets bestemmelser om udstationering af arbejdstagere skal vaere gennemfoert i medlemsstaterne inden den 16. december 1999.

(1) EFT L 196 af 26.7.1990.

(2) EFT L 307 af 13.12.1993.

(3) EFT L 18 af 21.1.1997.