SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2262/01

af Bartho Pronk (PPE-DE) til Kommissionen

(31. juli 2001)

Om: Supplerende spørgsmål om den nederlandske lov om erhvervshæmmede unge handicappede i forbindelse med dommen i Jauch-sagen

Den 17. marts 2000 stillede jeg en række spørgsmål om den manglende mulighed for overførsel til udlandet af ydelser efter den nederlandske lov om erhvervshæmmede unge handicappede (skriftlig forespørgsel E-0702/00(1)). Medlem af Kommissionen, Anna Diamantopoulou, besvarede spørgsmålene den 2. maj 2000. Som følge af udviklingen inden for retspraksisen - især dommen i Jauch-sagen - vil jeg gerne stille et antal supplerende spørgsmål til Kommissionen.

1. Kommissionens svar var ret generelt med hensyn til koordineringsordningen, og gik ud på, at ordningen var blevet anvendt korrekt. Det var rent faktisk også tilfældet i henhold til den dengang gældende ret. Med dommen i Jauch-sagen og Leclere-sagen er denne situation dog ændret. Vil Kommissionen besvare mit spørgsmål af 17. marts 2000 på ny i lyset af den seneste retspraksis?

2. Det tredje spørgsmål om fri bevægelighed for arbejdstagere med børn blev besvaret med, at ifølge Snares og anden relevant retspraksis var dette tilladt. Hvordan forholder Kommissionen sig til Domstolen om, at forordningens sigte er at sikre den størst mulige bevægelighed for arbejdstagere (dom i Jauch-sagen, betragtning 20)? Indebærer denne dom også en ændring af det svar, der i første instans blevet givet på spørgsmålet?

3. Med hensyn til den manglende mulighed for overførsel: I medfør af dommene i Jauch- og Leclere-sagerne er det ikke længere tilstrækkeligt, at en ydelse optræder i bilag IIa, for at den kan betegnes som undtaget fra overførsel. Indholdet af kravene må også være opfyldt. Er Kommissionen indstillet på at ændre bilag II a på en sådan måde, at kun de ydelser, der opfylder de i Jauch- og Leclere-dommene, må optræde på listen?

(1) EFT C 374 E af 28.12.2000, s. 138.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(5. september 2001)

Kommissionen bekræfter, at medlemsstaterne faktisk ifølge princippet om fri bevægelighed for personer inden for Fællesskabet principielt er tvunget til at udbetale de sociale sikringsydelser, der er optjent i henhold til lovgivningen i deres land, til modtagere, som er bosiddende på en anden medlemsstats område. Som det imidlertid fremgik af Kommissionens svar på skriftlig forespørgsel E-702/00 af det ærede medlem, indeholder de EU-bestemmelser, der koordinerer de nationale, sociale sikringsordninger, navnlig forordning (EØF) nr. 1408/71(1), en række undtagelser fra dette princip om udbetaling i udlandet, bl.a. for særlige ikke-bidragspligtige ydelser, der har til formål enten i stedet for eller som tillæg til andre ydelser at dække de omfattede risici eller udelukkende at sikre særlig beskyttelse af handicappede. Det system, der indføres med forordningen, er en særordning for ydelser, der er opført på listen i bilag II a. Ordningen sikrer kun tildeling af ydelser, der er omfattet af lovgivningen i den medlemsstat, på hvis område modtagerne er bosiddende(2).

Domstolen har i sin dom i Snares-sagen(3) bekræftet foreneligheden som sådan med EF-traktaten af en sådan afvigelse fra princippet om udbetaling af socialsikringsydelser i udlandet, navnlig fordi der er tale om ydelser, der er tæt forbundne med en særlig økonomisk og social omstændighed. Domstolen har imidlertid, som det ærede medlem kommer ind på i sit spørgsmål, lige suppleret denne retspraksis med sine domme i sagerne Jauch(4) og Leclere(5). I forbindelse med disse domme har Domstolen fundet, at afvigelsen fra princippet om udbetaling i udlandet, der følger af indføjelsen af visse ydelser i bilag II a, er uforenelig med princippet om fri bevægelighed for arbejdstagere, der er nedfældet i EF-traktaten, og navnlig når disse ydelser ikke er af særlig karakter, men henhører under de traditionelle socialsikringsydelser.

Kommissionen undersøger i øjeblikket i lyset af denne retspraksis, om indføjelsen på listen i bilag II a stadig er i overensstemmelse med de af Domstolen fastlagte kriterier for at retfærdiggøre, at de ikke kan udbetales i udlandet. Denne undersøgelse vedrører ikke kun den nederlandske Wajong-ydelse, men også alle de øvrige ydelser på listen. Kommissionen har til hensigt at forelægge fællesskabslovgiveren en pakke med en række ændringer til forordning (EØF) nr. 1408/71 inden årets udgang. I den pakke vil Kommissionen foreslå, at indføjelsen i bilag II a slettes, da den efter Kommissionens opfattelse ikke længere er berettiget, det gælder fx den østrigske og den luxembourgske ydelse, som efter Domstolens opfattelse i henhold til dommene i sagerne Jauch og Leclere bør udbetales i udlandet.

(1) Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, EFT L 149 af 5.7.1971. Forordningen er blevet ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 - EFT L 28 af 30.1.1997.

(2) Se artikel 4, stk. 2a, og artikel 10a i forordning nr. 1408/71, der er blevet indsat ved forordning (EØF) nr. 1247/92 - EFT L 136 af 19.5.1992.

(3) Dom af 4. november 1997, Snares, C-20/96, Sml. s. I-6057.

(4) Dom af 8. marts 2001, Jauch, C-215/99, endnu ikke offentliggjort.

(5) Dom af 31. maj 2001, Leclere, C-43/99, endnu ikke offentliggjort.