SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2324/02

af Daniel Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE) til Kommissionen

(26. juli 2002)

Om: Fordeling af fiskerimulighederne i EF-farvande mellem medlemsstaterne

Kan Kommissionen oplyse om hver enkelts medlemsstats fiskerimuligheder i EF-farvandene?

Kan Kommissionen give en detaljeret redegørelse for de konkrete kriterier, den har fulgt, ved fordelingen af fiskerimulighederne i EF-farvande mellem de enkelte medlemsstater?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Franz Fischler

(3. september 2002)

Rådet fastsætter fiskerimulighederne og fordeler dem mellem medlemsstaterne for hvert fiskeri eller hver fiskerigruppe, som er fastlagt ved målarter og fiskeriområder. Ved fastlæggelsen af fiskeriområderne anvendes i de fleste tilfælde de statistiske fiskeriområder, som benyttes af Det internationale Havundersøgelsesråd (ICES) og Komitéen for Fiskeriet i det Østlige Centrale Atlanterhav (CECAF). Afgrænsningerne heraf er ikke sammenfaldende med afgrænsningerne af de farvande, der henhører under medlemsstaternes højhedsområde eller jurisdiktion, og som udgør EF-farvandene. Der findes ingen data om fiskerimulighederne opdelt på de farvande, der henhører under medlemsstaternes højhedsområde eller jurisdiktion. Kommissionen må derfor stærkt beklage, at den ikke er i stand til at give det ærede parlamentsmedlem de ønskede oplysninger. Kommissionen vil dog gerne henvise det ærede medlem til Rådets forordning (EF) nr. 2555/2001 af 18. december 2001 om fastsættelse for 2002 af fiskerimuligheder og dertil knyttede betingelser for visse fiskebestande og grupper af fiskebestande gældende for EF-farvande og for EF-fartøjer i andre farvande, som er omfattet af fangstbegrænsninger(1), som er den bedste oplysningskilde på dette område.

I henhold til artikel 8, stk. 4, i Rådets forordning (EØF) nr. 3760/92 af 20. december 1992 om en fællesskabsordning for fiskeri og akvakultur(2), påhviler det Rådet at fastsætte den samlede tilladte fangstmængde (TAC) for hvert fiskeri eller hver fiskerigruppe og at fordele fiskerimulighederne mellem medlemsstaterne på en sådan måde, at hver medlemsstat sikres relativ stabilitet i fiskeriaktiviteterne for hver af de pågældende bestande. Det er retsgrundlaget for det, der kaldes princippet om relativ stabilitet. I 1983, da den fælles fiskeripolitik blev fastlagt, opstillede Rådet de tre kriterier, som fordelingen af fiskerimulighederne skal baseres på. Det er: traditionelle fiskeriaktiviteter (fangstopgørelserne fra tidligere år), særlige behov i regioner, hvor lokalbefolkningerne er særligt afhængige af fiskeriet, og tabtgåede fangstmuligheder i tredjelandsfarvande som følge af den generelle udvidelse til 200-sømilegrænser. Rådet fastlagde også for de fleste bestande de såkaldte fordelingsnøgler fra 1983. Siden da har disse fordelingsnøgler dannet grundlag for fiskerimulighedernes fordeling mellem medlemsstaterne, også selv om nye fiskebestande er blevet tilføjet på den liste, der anvendtes i 1983.

Man skal henlede det ærede medlems opmærksomhed på, at Kommissionen i forbindelse med sine reformforslag vedrørende den fælles fiskeripolitik foreslog, at der af Rådet fastsættes en fordelingsmetode for hver bestand for derved at opnå større gennemsigtighed ved anvendelsen af princippet om relativ stabilitet(3).

(1) EFT L 347 af 31.12.2001; kan også findes på Kommissionens websted http://europa.eu.int/comm/fisheries/doc.

(2) EFT L 389 af 31.12.1992.

(3) Se Kommissionens forslag til Rådets forordning om bevarelse og bæredygtig udnyttelse af fiskeressourcerne som led i den fælles fiskeripolitik (KOM(2002) 185 endelig udg.), kapitel IV, artikel 20.