SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1427/00

af Charles Tannock (PPE-DE), John Bowis (PPE-DE), Philip Bushill-Matthews (PPE-DE), Carlos Coelho (PPE-DE), Gianfranco Dell'Alba (TDI), Carlo Fatuzzo (PPE-DE), Francesco Fiori (PPE-DE), Jacqueline Foster (PPE-DE), José García-Margallo y Marfil (PPE-DE), Piia-Noora Kauppi (PPE-DE), Mario Mantovani (PPE-DE), Adriana Poli Bortone (UEN), José Ribeiro e Castro (UEN), Lennart Sacrédeus (PPE-DE), Dana Scallon (PPE-DE), Mariotto Segni (UEN), Francesco Speroni (TDI), Robert Sturdy (PPE-DE), Margie Sudre (PPE-DE), Geoffrey Van Orden (PPE-DE), Ari Vatanen (PPE-DE), Rainer Wieland (PPE-DE) og Jürgen Zimmerling (PPE-DE) til Kommissionen

(5. maj 2000)

Om: Kommissionens rolle som traktaternes vogter med særligt henblik på de mandlige efterkommere af slægterne Habsburg og Savojen

Kan Kommissionen forklare, hvorledes den i betragtning af ikke blot forpligtelsen i artikel 6 i den konsoliderede udgave af traktaten om Den Europæiske Union til at respektere de grundlæggende rettigheder, således som de garanteres ved den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende rettigheder, men også bestemmelserne i artikel 39 og 43 i afsnit III i traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, som omhandler henholdsvis den frie bevægelighed og etableringsretten samt Kommissionens forpligtelse til i henhold til artikel 211 at drage omsorg for gennemførelsen af traktatens bestemmelser er nået til den konklusion (jf. kommissær Vitorinos svar på skriftlig forespørgsel P-0475/00)(1), at såvel de begrænsninger i den frie bevægelighed, som er pålagt de mandlige efterkommere af slægterne Habsburg og Savojen, som nægtelsen af andre borgerlige rettigheder i henhold til bestemmelser i henholdsvis den østrigske og den italienske forfatning ikke henhører under Kommissionens virksomhedsområde?

(1) EFT C 225 E af 8.8.2000, s. 228.

Samlet svar afgivet på Kommissionens vegne af António Vitorino på skriftlige forespørgsler E-1425/00, E-1426/00 og E-1427/00

(6. juli 2000)

Den fri bevægelighed for personer er en af de grundlæggende rettigheder, fællesskabsretten indrømmer borgerne i EU. EF-traktatens artikel 18 (tidligere artikel 8a), stk. 1, giver generelt Unionens borgere ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område uden hensyn til erhvervsmæssig aktivitet. Der er dog tale om et supplerende retsgrundlag, som ikke erstatter det specifikke retsgrundlag i f.eks. artikel 39 og 43 (tidligere artikel 48 og 52). I øjeblikket reguleres opholdsretten af omkring 10 direktiver og forordninger, som er anført i den anden rapport om unionsborgerskab(1).

Retten til frit at færdes og tage ophold er ikke en absolut rettighed, men en ret, der er begrænset af EF-traktatens betingelser og de bestemmelser, der gælder for dens anvendelse. Retten til frit at færdes kan således begrænses af medlemsstaterne, f.eks. ud fra hensynet til den offentlige orden, sikkerhed og sundhed(2) og under overholdelse af bestemmelserne i direktiv 64/221/CEE(3). Kommissionen gør de ærede parlamentsmedlemmer opmærksom på sin meddelelse om de særlige bestemmelser gældende for

unionsborgeres rejse og ophold, som er begrundet i den offentlige orden, sikkerhed og sundhed(4). Meddelelsen indeholder en analyse af de erfaringer, der er indsamlet i forbindelse med direktivets anvendelse, herunder i lyset af EF-Domstolens retspraksis, samt henstillinger til medlemsstaterne. Heraf følger, at indrejseforbud ikke altid i sig selv udgør en overtrædelse af fællesskabsrettens bestemmelser om unionsborgernes fri bevægelighed.

Under alle omstændigheder kan en borger, der mener, at hans/hendes rettigheder er blevet krænket ved en medlemsstats foranstaltninger, indbringe sagen for den kompetente domsmyndighed, i hvilken forbindelse det bemærkes, at domstolene i medlemsstaterne fungerer som første instans i fællesskabsretlige spørgsmål. Det samme gælder, hvis den pågældende mener, at hans/hendes rettigheder i henhold til den europæiske menneskerettighedskonvention er blevet krænket. Kommissionen vil i denne forbindelse gerne minde om, at sager, der vedrører overholdelse af menneskerettighedskonventionen, ikke skal indbringes for Kommissionen.

EF-Domstolen har flere gange bekræftet, at Kommissionen ikke er forpligtet til at indlede en overtrædelsessag, hver gang den mener, at der kunne være tale om en krænkelse af fællesskabsretten, men at den har selvstændige skønsbeføjelser, der gør, at enkeltpersoner ikke kan kræve, at institutionen indtager en bestemt holdning(5).

(1) KOM(97) 230 endelig udg.

(2) Se EF-traktatens artikel 39, stk. 3, artikel 46, stk. 1 og artikel 55.

(3) Rådets direktiv 64/221/EØF af 25. februar 1964 om samordning af de særlige foranstaltninger, som gælder for udlændinge med hensyn til rejse og ophold, og som er begrundet i hensynet til den offentlige orden, sikkerhed og sundhed, EFT 56 af 4.4.1964.

(4) KOM(1999) 372 endelig udg.

(5) Domstolens afgørelse i sag C-87/89, sml. 1990 side I-1981.