SKRIFTLIG FORESPOERGSEL E-1142/96 af Freddy Blak (PSE) til Kommissionen (13. maj 1996)

Om: Ligeloen

Specialarbejderforbundet i Danmark (SID) har tabt en stor voldgiftssag om ligeloen. Porcelaensfabrikken Royal Copenhagen har et akkordsystem, der medfoerer, at de kvindelige malere har en loen, der gennemsnitlig ligger 22 kroner under deres mandlige kollegaer. Undervejs i sagsforloebet er EF-Domstolen blevet spurgt til raads. Det har ikke resulteret i klare svar.

Sagen har stor principiel betydning. Spoergsmaalet er derfor, hvordan Kommissionen forholder sig til sagens udfald?

Svar afgivet paa Kommissionens vegne af Pádraig Flynn (13. juni 1996)

I den sag, det aerede medlem henviser til ((Sag C-400/93, Royal Copenhagen, 31.5.1995, Samling af Domstolens afgoerelser 1995 I s. 1275. )) fik Domstolen fremlagt et praejudicielt spoergsmaal om fortolkningen af artikel 119 i EF-traktaten og Raadets direktiv 75/117/EOEF af 10. februar 1975 ((EFT L 45 af 19.2.1975. )) om indbyrdes tilnaermelse af medlemsstaternes lovgivning om gennemfoerelse af princippet om lige loen til maend og kvinder. I sin forespoergsel har den nationale retsinstans anmodet Domstolen om at udtale sig om bl.a. disse bestemmelsers anvendelse paa akkordloensystemer, isaer naar loennen bestaar af en uforanderlig del, som svarer til en grundloen beregnet efter timer og en variabel del, der udbetales i forhold til antallet af fremstillede genstande. Desuden stiller den spoergsmaalet om valget af de grupper af arbejdstagere, der skal sammenlignes.

De bemaerkes, at der i den virksomhed, der har givet anledning til det praejudicielle spoergsmaal, fandtes tre grupper af arbejdstagere, hvoraf en for stoerstedelens vedkommende bestod af maend og de to andre for stoerstedelens vedkommende af kvinder. Den gennemsnitlige timeloen i de tre grupper var paa henholdsvis 103,93 DKR., 91 DKR. og 116,20 DKR. Da imidlertid loennen blev beregnet paa grundlag af en fast del og et supplement efter antallet af fremstillede genstande, var afvigelserne mellem de enkelte arbejdstageres afloenning inden for samme gruppe meget store. I oevrigt modtog den bedst betalte arbejdstager i gruppe to mere i loen end den bedst betalte arbejdstager i gruppe et.

I sin besvarelse bekraeftede Domstolen sin tidligere retspraksis i flere henseender. For det foerste bekraeftede den sin afgoerelse i Barber-sagen ((Sag C-262/88 af 17.5.1990, Samling af Domstolens afgoerelser 1990 I s. 1889. )) paa den maade, at artikel 119 i EF-traktaten forbyder enhver diskrimination i afloenningen af mandlige og kvindelige arbejdstagere, uanset hvilken mekanisme der giver anledning til en saadan forskelsbehandling (punkt 13).

For det andet bekraeftede den ligeledes sin retspraksis paa omraadet bevisbyrde. I punkt 24 henvises der saaledes til sagerne Enderby ((Sag C-127/92 af 27.10.1993, Samling af Domstolens afgoerelser 1993 I s. 5535. )) og Danfoss ((Sag 109/88 af 17.10.1989, Samling af Domstolens afgoerelser 1989, s. 3199. )), idet det understreges, at naar en virksomhed anvender et afloenningssystem, der karakteriseres ved en fuldstaendig mangel paa gennemskuelighed, har arbejdsgiveren pligt til at bevise, at hans afloenningspraksis ikke er diskriminerende.

For det tredje henviser Domstolen til begrebet indirekte forskelsbehandling, saaledes som det bl.a. kom til udtryk i Bilka-sagen ((Sag C-170/84 af 13.5.1986, Samling af Domstolens afgoerelser 1986, s. 1607. )).

Den bekraeftede, at en forskel i afloenningen mellem to grupper af arbejdstagere ikke er en forskelsbehandling i modstrid med artikel 119 i EF-traktaten og direktivet, hvis den kan forklares med objektiv retfaerdiggjorte faktorer, som intet har med koensdiskriminering at goere (punkt 41).

Dette er efter Kommissionens opfattelse, at denne afgoerelse helt og fuldt er i overensstemmelse med Domstolens retspraksis paa dette omraade.