SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2511/00

af Charles Tannock (PPE-DE) til Kommissionen

(2. august 2000)

Om: Bilforsikringer

I en beretning i The Sunday Telegraph af 25. juni 2000 hævdes det, at der er blevet indført en ny nationalitetsklausul for biler, hvorved det ikke længere er tilstrækkeligt, at en britisk statsborger, der køber en bil til en forholdsvis lav pris i en anden medlemsstat, forelægger en tilsvarende forsikringspolice som et led i den pågældendes eksisterende nationale forsikringspolice, men den pågældende skal tegne en foreløbig forsikring i det land, hvor købet fandt sted. Kan Kommissionen bekræfte, at denne beretning er rigtig? I bekræftende fald hvorledes er dette foreneligt med det indre markeds krav?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(18. september 2000)

I fællesskabsretten på området for motorkøretøjsforsikring er det køretøjets hjemland, der er afgørende for, under hvilken medlemsstat risikoen henhører. I Rådets direktiv 72/166/EØF af 24. april 1972 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse(1) står der, at den medlemsstat, hvori køretøjet er hjemmehørende, skal sikre, at erstatningsansvaret herfor er dækket af en lovpligtig forsikring. Denne skal på grundlag af en ensartet præmie dække de skader, der forårsages af det pågældende motorkøretøj på de øvrige medlemsstaters område i overensstemmelse med gældende lovgivning i disse medlemsstater eller den dækning, der kræves af lovgivningen i den medlemsstat, hvor køretøjet er hjemmehørende, såfremt denne dækning er større (Rådets tredje direktiv 90/232/EØF af 14. maj 1990 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer(2)). Denne ansvarsforsikringsdækning kan ydes af enhver godkendt assurandør i Fællesskabet, herunder en assurandør, der ikke er etableret i den medlemsstat, hvor køretøjet er hjemmehørende, og som udøver forsikringsvirksomhed i henhold til ordningen vedrørende fri udveksling af tjenesteydelser. I fællesskabsretten, bl.a. Rådets direktiv 92/49/EØF af 18. juni 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring og om ændring af direktiv 73/239/EØF og 88/357/EØF (tredje direktiv om forsikring, bortset fra livsforsikring)(3) er det nemlig fastsat, på hvilke betingelser der hos en assurandør, der ikke er etableret i en medlemsstat, kan tegnes en lovpligtig ansvarsforsikring for motorkøretøjer i henhold til ordningen om fri udveksling af tjenesteydelser, dersom assurandøren er villig hertil.

Betragtningerne gælder også for køretøjer med en midlertidig nummerplade, der skal indføres i en anden medlemsstat end den, hvor de er indkøbt.

I den sag, det ærede medlem bringer på bane, er det op til den medlemsstat, hvor køretøjet er hjemmehørende, at overvåge, at der tegnes en lovpligtig ansvarsforsikring for motorkøretøjer. Denne skal tegnes i form af en forsikringsaftale i et forsikringsselskab, der har ret til at udøve forsikringsvirksomhed i denne medlemsstat, herunder et forsikringsselskab, der har ret til at udøve forsikringsvirksomhed fra en anden medlemsstat i henhold til ordningen om fri udveksling af tjenesteydelser.

En britisk assurandør kan således, dersom han ønsker det, yde dækning for køretøjer, der er indkøbt i en anden medlemsstat af britiske statsborgere og indregistreret dér, for så vidt som han har ret til at udøve forsikringsvirksomhed i henhold til ordningen vedrørende fri udveksling af tjenesteydelser.

(1) EFT L 103 af 2.5.1972.

(2) EFT L 129 af 19.5.1990.

(3) EFT L 228 af 11.8.1992.