SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-0863/02

af Herman Vermeer (ELDR) til Kommissionen

(20. marts 2002)

Om: Uproportionalt og diskriminerende belgisk trafikbødesystem

I tilknytning til skriftlig forespørgsel af Karla Peijs af 20. marts 2001 (E-0830/01(1)) om trafikbøder bedes Kommissionen besvare følgende:

Kommissionen oplyste i svaret på den tidligere forespørgsel, at den ville analysere belgisk lovgivning nærmere, inden den udtalte sig om, hvorvidt den belgiske lovgivning var forenelig med EU-retten.

Nu er situationen forværret for trafikanter, der ikke har bopæl i Belgien. For nylig har den belgiske regering forhøjet trafikbøderne til 200 EUR ved overskridelser på 10 km/t. Personer med bopæl i Belgien kan opnå en rabat på 60 EUR. Ikke-bosiddende personer må betale det fulde beløb. Bortset fra, at bøderne for ikke-bosiddende personer forelægges i euro og for bosiddende i den ikke mere eksisterende belgiske franc, hvilket for sidstnævnte gør opkrævning af bøden mindre sandsynlig, må ikke-bosiddende betale på stedet. Denne procedure er fastlagt i kongelig anordning af 10. juni 1985.

Spørgsmålet er, hvorvidt denne praksis er forenelig med EU-retten og dennes principper om ikke-diskriminering? Er det ikke på tide at indlede overtrædelsesprocedure mod de belgiske myndigheder? Det forhold, at der gøres forskel, strider mod konceptet om unionsstatsborgerskab, som blev indført med Maastricht-traktaten. De meget høje bøder strider endvidere mod proportionalitetsprincippet, som bekræftes af Domstolens praksis. Kommissionen har inden for rammerne af arbejdet med hvidbogen om transport til hensigt at harmonisere bøder og kontroller i EU; vil den i den forbindelse snarest se nærmere på ovennævnte praksis?

(1) EFT C 318 E af 13.11.2001, s. 129.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Antonio Vitorino

(29. maj 2002)

Ifølge de oplysninger, Kommissionen råder over, sondres der i den belgiske lovgivning om opkrævning af og depositum for bøder for overtrædelser af færdselsloven mellem hjemmehørende og ikke-hjemmehørende. Hjemmehørende har valget mellem enten at betale bøden med det samme eller at betale den inden for en frist, der er fastsat af Kongen, mens ikke-hjemmehørende enten med det samme skal betale det krævede beløb eller deponere dette beløb forhøjet med et beløb til dækning af sagsomkostninger.

På grundlag af Domstolens retspraksis i sagen Pastoors(1) er forskelsbehandling af hjemmehørende og ikke-hjemmehørende lovovertrædere objektivt set begrundet, eftersom der ikke findes nogen instrumenter, som gør det muligt at sikre, at en afgørelse vil blive fuldbyrdet i en anden medlemsstat end den, hvor den er afsagt, og en medlemsstat har ret til kun at pålægge ikke-hjemmehørende pligt til at indbetale et beløb som sikkerhed, hvis de i forbindelse med en lovovertrædelse vælger en retssag i stedet for at betale bøden med det samme.

Kommissionen skal færdiggøre sin undersøgelse af den belgiske lovgivning i lyset af Domstolens nylige dom af 19. marts 2002 i sag C-224/00, Kommissionen mod Italien, som vedrører den italienske lovgivning på samme område, inden den udtaler sig om, hvorvidt den er forenelig med fællesskabsretten.

En af grundene til, at de belgiske myndigheder sondrer mellem hjemmehørende og ikke-hjemmehørende, er, at det er vanskeligt at få en bøde, der er pålagt af en belgisk domstol, fuldbyrdet i en anden medlemsstat. I den forbindelse skal Kommissionen henlede opmærksomheden på initiativet fra Det Forenede Kongerige, Frankrig og Sverige med henblik på vedtagelse af Rådets rammeafgørelse om anvendelse af princippet om gensidig anerkendelse på bødestraffe(2). Ifølge forslaget til rammeafgørelse skal en bøde, der er pålagt i én medlemsstat, anerkendes og fuldbyrdes i andre medlemsstater. I nogle

medlemsstater er de bøder, der pålægges for overtrædelser af færdselsloven, administrative sanktioner og ikke strafferetlige sanktioner. Hvis rammeafgørelsen kommer til at omfatte administrative bøder, hvilket drøftes på nuværende tidspunkt, vil den i vidt omfang løse problemet med fuldbyrdelse af bøder på tværs af grænserne og dermed fjerne behovet for at behandle hjemmehørende og ikke-hjemmehørende forskelligt.

Med hensyn til bødernes størrelse henvises det ærede medlem til Kommissionens svar på skriftlig forespørgsel P-3092/00 fra Piia-Noora Kauppi(3). Selv om Kommissionen generelt er af den opfattelse, at bøder bør afpasses efter, hvor alvorlig den lovovertrædelse er, som de idømmes for, må det dog erkendes, at det er meget vanskeligt at afgøre i hvert enkelt tilfælde, om dette kriterium er blevet opfyldt eller ej. Forskellige medlemsstater kan have forskellige værdinormer, og hvad der kan forekomme rimeligt i en medlemsstat, kan i en anden betragtes som urimeligt.

Kommissionen er helt klar over, at der er væsentlige forskelle mellem medlemsstaterne med hensyn til størrelsen af fartbøder. Der findes ikke nogen lovgivning på unionsplan, der fastsætter de maksimumsbeløb, der kan idømmes i sådanne tilfælde.

Med hensyn til hvidbogen om europæisk transportpolitik er Kommissionen ganske rigtigt i gang med at undersøge, hvordan man mest effektivt kan harmonisere visse sanktioner og kontrolformer (specielt med hensyn til hastighedsoverskridelser og spirituskørsel).

(1) Domstolens dom af 23. januar 1997 i sag C-29/95.

(2) EFT C 278 af 2.10.2001.

(3) EFT C 136 E af 8.5.2001.