SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2279/00

af Bartho Pronk (PPE-DE), Karla Peijs (PPE-DE) og Ria Oomen-Ruijten (PPE-DE) til Kommissionen

(7. juli 2000)

Om: Følgerne af Zurstrassen-dommen for det nye nederlandske skattesystem

1. Hvad mener Europa-Kommissionen følgerne af Zurstrassen-dommen bliver for medlemsstaternes skattesystemer?

2. Betyder det, at beskæftigelseslandsprincippet tillægges større vægt også på skatteområdet?

3. Agter Kommissionen at gribe ind over for medlemsstater, der tager afstand fra at tilpasse deres skattesystem til EF-traktatens artikel 39 (tidligere artikel 48), hvorpå denne dom er baseret?

4. Er den skattenedsættelse, der indgår i det nye nederlandske skattesystem, og som ikke gælder for bestemte kategorier grænsearbejderes samlevere, i modstrid med EF-traktatens artikel 39 (tidligere artikel 48)?

5. I bekræftende fald hvorfor?

6. Hvilke foranstaltninger agter Kommissionen i benægtende fald at træffe herimod?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(14. september 2000)

1. Kommissionen mener ikke, at Zurstrassen-dommen får nogle særlige følger for medlemsstaternes skattesystemer. Denne dom har kun i en lidt anderledes situation bekræftet den fortolkning af EF-traktaten, som Domstolen har givet i Schumacker-dommen af 14. februar 1995 (sag C-279/93). Det er i strid med artikel 39 (tidligere artikel 48) i EF-traktaten og med artikel 7, stk. 2, i Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet(1), hvis en medlemsstat ved beskatning af en gift person, hvis ægtefælle ingen indkomst har, undlader at tage hensyn til ægtefællen, blot fordi denne er bosiddende i en anden medlemsstat. Det betyder i det pågældende tilfælde, at hr. Zurstrassen, en belgisk vandrende arbejdstager, der er bosat i Luxembourg, og hans hustru, der bor i Belgien, og som er uden indkomst, har ret til en samlet skattemæssig ligning i Luxembourg.

2. og 3. Zurstrassen-dommen har ingen følger for medlemsstaternes beskatningsmæssige jurisdiktion over for arbejdstagerne. Det er og har altid været beskæftigelseslandet, der har denne ret, medmindre en særlig beskatningsaftale skulle bestemme noget andet. EF-traktaten, som fortolket i Schumacker- og Zurstrassen-dommene, har imidlertid følger for den skattemæssige behandling af arbejdstagerens løn, hvis den optjenes af en ikke-bosiddende arbejdstager, eller hvis ægtefællen ikke er bosiddende i landet. Princippet om personers frie bevægelighed indebærer, at sådanne situationer ikke fører til nogen forskelsbehandling ved tildelingen af personlige ydelser. Så vidt Kommissionen er orienteret, anvender alle medlemsstater denne fortolkning og overholder således artikel 39 i EF-traktaten, men Kommissionen ville gøre brug af sine beføjelser i medfør af EF-traktatens artikel 226 (tidligere artikel 169), hvis den fik kendskab til en situation, hvor dette ikke var tilfældet.

4. - 6. Det nye nederlandske skattesystem, som finder anvendelse fra og med 2001, rummer bl.a. bestemmelse om et såkaldt skattenedslag (heffingskorting), der skal erstatte den eksisterende grundlæggende personydelse. Det udgør et nedslag i såvel skattebeløbet som i de sociale sikringsbidrag, som en nederlandsk skatteyder skal betale.

Som følge af Schumacker-dommen har en ikke-bosiddende skatteyder, der arbejder i Nederlandene, den valgmulighed at blive beskattet, som om vedkommende var bosiddende dér. I så tilfælde er vedkommende berettiget til at modtage samme personydelser som en bosiddende, herunder skattenedslaget. Fordi vedkommende arbejder i Nederlandene, er han underlagt det nederlandske sociale sikringssystem og er dermed berettiget til at modtage socialsikringsdelen af skattenedslaget.

Muligheden for at blive beskattet som bosidende skatteyder skal dog vælges af begge ægtefæller/partnere, så man undgår, at ægtefæller kan kumulere ydelser i begge berørte medlemsstater. hvis de vælger denne løsning, vil den ikke-bosiddendes partner, der f.eks. kan bo i Belgien eller Tyskland, også modtage den skattemæssige del af skattenedslaget, men partneren har ikke ret til at modtage den socialsikringsmæssige del.

Denne ordning synes ikke at være i strid med princippet om fri bevægelighed, eftersom det er overladt til de pågældende personer frit at vælge en løsning, der tager hensyn til deres personlige situation, uden at der opstår nogen forskelsbehandling.

(1) EFT L 257 af 19.10.1968.