SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2378/00

af Marjo Matikainen-Kallström (PPE-DE) til Kommissionen

(13. juli 2000)

Om: Vedvarende energikilder og vandkraft

Ifølge den seneste udtalelse fra kommissæren med ansvar for energi, Loyola de Palacio, vil Kommissionen ikke i sit nye forslag til energidirektiv godkende vandkraft som en vedvarende energikilde. Ifølge direktivforslaget bør Finland også øge elproduktionen med ti procent ved hjælp af forbrænding af træ inden 2010. Det er en helt umulig målsætning. Ifølge beregninger fra det finske handels- og industriministerium ville Finland blive nødt til at investere 12-15 mia. FIM i kraftværker til forbrænding af træ, for at landet kunne anvende de krævede ti millioner kubikmeter træ til energiproduktion. Forbrænding af træ vil også forårsage en betydelig mangel på råvarer for træforædlingsindustrien.

Kan Kommissionen oplyse, hvorfor den ikke vil godkende vand, der løber naturligt som en vedvarende energikilde? Hvilke beregninger har Kommissionen anvendt for at begrunde sin holdning om, at det er fornuftigt radikalt at øge forbrændingen af træ? Mener Kommissionen, at det er en hensigtsmæssig målsætning i betragtning af følgerne for miljøet som følge af forbrændingen af træ?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Loyola de Palacio

(18. september 2000)

Det forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om fremme af elektricitet fra vedvarende energikilder inden for det indre marked for elektricitet)(1), som det ærede medlem henviser til, afspejler Kommissionens traditionelle indstilling til vandkraft. Denne energiform er helt klart en fornyelig energikilde, men elektricitet produceret i store vandkraftanlæg (dvs. med en kapacitet på over 10 megawatt (MW)) er generelt set konkurrencedygtig og behøver ingen særlig offentlig støtte. Medlemsstaterne kan således medregne elektricitet, som er produceret i større vandkraftanlæg, til at opfylde deres nationale målsætning, for forbrug af elektricitet, som er produceret ved hjælp af vedvarende energikilder, jf. forslagets bilag. Bilagets målsætninger for forbrug er ikke bindende, men kun vejledende, og det er helt op til medlemsstaterne inden for grænserne af definitionen i artikel 2, stk. 1, at fremme de former for vedvarende energi, de finder bedst egnet til deres særlige forhold. Derfor følger det ikke af direktivforslaget, at Finland skulle være nødt til at erstatte elektricitetsproduktion fra vandkraftanlæg med en produktion baseret på f.eks. træ som brændsel.

Alle former for vandkraft er desuden omfattet af bestemmelserne om oprindelsescertifikater, da forbrugerne skal have ret til at vide, om deres elektricitet er produceret ved hjælp af vedvarende energikilder. Dog skal det i forbindelse med vandkraftanlæg være specificeret i certifikaterne, om deres kapacitet er større eller mindre end 10 MW.

Ligeledes er der heller ikke tale om, at større vandkraftanlæg drager fordel af de mere tekniske bestemmelser i forslaget, dvs. prioriteret adgang til nettet, da dette ikke er nødvendigt for at sikre økonomisk bæredygtighed på markedet. Det kan konkluderes, at Kommissionen med sin politik om at fremme vedvarende energikilder søger at koncentrere den offentlige støtte om de vedvarende energikilder, som har det største behov og den bedste økonmiske begrundelse.

(1) KOM(2000) 279 endelig udgave.