SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-1803/00

af Neil MacCormick (Verts/ALE) til Kommissionen

(31. maj 2000)

Om: Færgeforbindelser i fjerntliggende områder

Jeg er Kommissionen taknemmelig for dens konstruktive og imødekommende svar på min forespørgsel om færgeforbindelser til øer. Jeg ønsker endvidere at få følgende spørgsmål besvaret:

1. Har Kommissionen kendskab til de geografiske forhold ved Skotlands vestkyst, hvor dybe fjorde skaber isolerede halvøer, som med køretøjer kun kan nås ad lange og bugtede veje og bjergpas?

2. Er Kommissionen enig i, at det ud fra miljøhensyn er uønskeligt at tvinge vare- og passagerbefordringen til at foregå ad sådanne veje, når der ved hjælp af færgeforbindelser kunne skabes mulighed for at nå frem ad søvejen, som er langt kortere?

3. Er Kommissionen enig i, at det også ud fra mange sikkerheds- og sundhedsmæssige overvejelser samt hensynet til almenvellet vil være formålstjenligt at etablere færgeforbindelser til en overkommelig pris for både passagerer og køretøjer over sådanne afstande?

4. Mener Kommissionen derfor også, at det ville være rimeligt og hensigtsmæssigt at ligestille halvøer såsom Kintyre, Cowal og Roseneth med øer med henblik på gennemførelsen af artikel 4, stk. 1, i Rådets forordning nr. 3577/92 om søtransport?

5. Er Kommissionen derfor enig i, at det vil være legitimt, hvis Scottish Executive som den ansvarlige myndighed i Det Forenede Kongerige udbød kontrakter om offentlige tjenesteydelser med henblik på færgeforbindelser til disse og andre lignende halvøer?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Loyola de Palacio

(4. juli 2000)

Kommissionen er fuldt ud klar over de geografiske forhold på Skotlands vestkyst.

Som det blev anført i Kommissionens meddelelse om udvikling af Short Sea Shipping i Europa(1), har Kommissionen også det synspunkt, at søtransport skal udvikles, fordi den er et miljøvenligt og sikkert alternativ til vejtransport. Short Sea Shipping kan dog kun udvikles, hvis den er i overensstemmelse med fællesskabslovgivningen.

Hvad angår tjenesteydelser på søtransportområdet i Fællesskabet, er det Rådets forordning (EØF) nr. 3577/92 af 7. december 1992 om anvendelse af princippet om fri udveksling af tjenesteydelser inden for søtransport i medlemsstaterne (cabotagesejlads)(2), der finder anvendelse. Medlemslandene vedtog denne forordning, idet de alle havde den opfattelse, at det i forbindelse med oprettelse af det indre marked var nødvendigt at afskaffe restriktioner, der hindrer fri udveksling af tjenesteydelser inden for søtransport i medlemsstaterne.

Forpligtelse til offentlig tjeneste sætter dog begrænsninger for retten til fri udveksling af tjenesteydelser. Derfor blev det besluttet, at medlemsstaterne kun kan indføre forpligtelse til offentlig tjeneste, hvis det er med henblik på at sikre passende og regelmæssig trafik til, fra og mellem øer og således ikke mellem havne på fastlandet (se artikel 4, stk. 1, i forordningen). Denne bestemmelser skal fortolkes snævert, da det er en undtagelse i forhold til det almindelige princip om fri udveksling af serviceydelser. Derfor kan Kommissionen kun acceptere, at medlemsstater indfører forpligtelse til offentlig tjeneste, hvad angår søtransport, hvis der ikke er mulighed for vejtransport, og hvis medlemsstaterne kan påvise, at der er et reelt behov for forpligtelse til offentlig tjeneste.

(1) KOM(1999) 317 endelig udg.

(2) EFT L 364 af 12.12.1992.