SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1310/00

af Nicholas Clegg (ELDR) til Kommissionen

(27. april 2000)

Om: Mærkning af tekstilvarer

Hvilke bestemmelser findes der vedrørende mærkningskrav på europæisk eller multilateralt plan for tekstilvarer fra tredjelande? Hvilke skridt agter Kommissionen at tage for at indføre forbedrede og

bindende mærkningskrav, således at europæiske forbrugere af tekstilvarer fra tredjelande får adgang til flere oplysninger om oprindelsesland og produktionsmetode for de tekstilvarer, de køber?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Erkki Liikanen

(14. juni 2000)

På EU-plan findes der kun én retsakt om mærkning af tekstilvarer, nemlig Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/74/EF af 16. december 1996 om betegnelser for tekstilprodukter(1), som ændret ved Kommissionens direktiv 97/37/EF af 19. juni 1997(2). Tekstilprodukter må uanset oprindelseslandet kun markedsføres i EU, hvis de er i overensstemmelse med nævnte direktiv, som bestemmer, at der skal gives præcise oplysninger om tekstilprodukternes fibersammensætning. Derudover står det medlemsstaterne frit for at anvende nationale bestemmelser om beskyttelse af industriel og kommerciel ejendomsret, om angivelse af købs- eller oprindelsessted og om bekæmpelse af illoyal konkurrence (artikel 14), forudsat at disse er i overensstemmelse med principperne om det indre marked.

På multilateralt plan findes der ingen specialbestemmelser om mærkning af tekstilvarer. Alle nationale lovbestemmelser, der gælder på området, må derfor vurderes ud fra de almindelige WTO-regler, bl.a. princippet om ikke-forskelsbehandling. Desuden skal WTO-medlemmerne i henhold til aftalen om tekniske handelshindringer påse, at den internationale handel ikke unødigt hindres af tekniske forskrifter.

Mens der i henhold til WTO-reglerne efter princippet om ikke-forskelsbehandling kræves obligatorisk oprindelsesmærkning både af varer fra EU og varer fra tredjelande, ville et påbud om en præcis angivelse af oprindelseslandet i hvert fald inden for EU være uforenelig med fællesskabsretten.

For så vidt angår oprindelsesmærkning, har EF-Domstolen fastslået, at obligatorisk mærkning med den nationale oprindelse (f.eks. made in the United Kingdom) er i strid med gældende fællesskabsret, fordi det må anses for en foranstaltning med en virkning svarende til de kvantitative restriktioner, der er forbudt i henhold til EF-traktatens artikel 28 (tidl. artikel 30). Et påbud om oprindelsesmærkning inden for EU kunne få forbrugerne til at foretrække nationale produkter og dermed føre til en opbremsning af den økonomiske integration inden for Fællesskabet(3).

Ud over disse retlige restriktioner bør man også betænke, hvad sådanne foranstaltninger formentlig indebærer for andre parter, f.eks. producenterne i EU, idet påbud om yderligere mærkning ikke kan gælde for tredjelande alene. Hvis der gjaldt forskellige standarder på forskellige geografiske markeder, ville det påføre producenter med virksomhed på verdensplan en øget administrativ byrde. Selv om der ikke var påbud om mærkning, f.eks. oprindelsesmærkning, står det producenterne frit for at give yderligere oplysninger på frivillig basis.

Kommissionen bestræber sig ganske vist på, at de administrative krav holdes på et minimum, men er naturligvis rede til at undersøge ethvert forslag, som de berørte parter måtte fremsætte til forbedring af den gældende mærkningsordning.

(1) EFT L 32 af 3.2.1997.

(2) EFT L 169 af 27.6.1997.

(3) Sag 207/83.