SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2361/02

af Bartho Pronk (PPE-DE) til Kommissionen

(2. august 2002)

Om: Ligebehandling af indbyggerne i de nye tyske delstater

Lønningerne i de nye tyske delstater, der tidligere hørte til DDR, ligger væsentligt under lønningerne i de gamle delstater og i de forskellige stater i Den Europæiske Union. Nogle arbejdsgiverorganisationer anvender bestemmelser, der hindrer, at arbejdstagere skifter til en arbejdsgiver i de gamle delstater eller i andre af den Europæiske Unions medlemsstater (og dermed opnår en højere løn). Et eksempel herpå er den evangelisk-lutherske kirke i Thüringen, der ikke tillader præsterne at skifte til en kirke i de gamle delstater eller en kirke i en af Den Europæiske Unions øvrige medlemsstater.

Derfor bedes Kommissionen besvare følgende spørgsmål:

1. Er Kommissionen ikke enig i, at denne praksis er en overtrædelse af princippet om arbejdstagernes frie bevægelighed?

2. Er kommissionen ikke enig i, at der her er tale om en overtrædelse af EU-retten?

3. Hvilke foranstaltninger har Kommissionen til hensigt at træffe, ensidigt eller i samarbejde med den tyske regering?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(13. september 2002)

Arbejdskraftens frie bevægelighed er sikret ved artikel 39 i EF-traktaten og den afledte ret, herunder navnlig forordning (EØF) nr. 1612/68(1) og Rådets direktiv 68/360/EØF(2). Denne lovgivning giver arbejdstagere i EU ret til at arbejde og bo i en anden medlemsstat. Reglerne gælder både for offentlige og private arbejdsgivere(3).

For så vidt angår mobilitet inden for Tyskland, finder Fællesskabets regler om arbejdskraftens frie bevægelighed ikke anvendelse, da det er et rent internt forhold.

Med hensyn til mobilitet mellem Tyskland og andre medlemsstater har tyske statsborgere ret til at arbejde i en anden medlemsstat, hvis de kan betragtes som arbejdstagere i henhold til EF-lovgivningen om arbejdskraftens frie bevægelighed, et begreb der er udviklet af EF-domstolen(4). Hvis en arbejdstager ønsker at udøve denne ret, kan den pågældende ikke forhindres i at opsige sin nuværende stilling i henhold til gældende tysk lovgivning, og arbejdstageren kan heller ikke forhindres i at starte i en ny stilling i en anden medlemsstat. På baggrund af de foreliggende oplysninger kan Kommissionen ikke give et mere konkret svar.

Reglerne om arbejdskraftens frie bevægelighed har dog direkte virkning og kan derfor påberåbes ved de nationale domstole. Det er op til den arbejdstager, der føler sig forhindret i at udøve sin ret til fri bevægelighed for arbejdstagere, at anlægge sag mod den pågældende arbejdsgiver.

(1) Forordning nr. 1612/68/EØF af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet, EFT L 257 af 19.10.1968.

(2) Rådets direktiv 68/360/EØF af 15. oktober 1968 om afskaffelse af restriktioner om rejse og ophold inden for Fællesskabet for medlemsstaternes arbejdstagere og deres familiemedlemmer, EFT L 257 af 19.10.1968.

(3) Sag C-281/98, Angonese, Sml. 2000 I, s. 4139.

(4) I henhold hertil skal en person udføre reelt og faktisk arbejde under tilsyn af en anden og modtage betaling herfor Sag 53/81, Levin, Sml. 1982, s. 1035. Jf. også erklæring nr. 11 til Amsterdam-traktaten om kirkers status, hvori det anføres, at Den Europæiske Union respekterer og ikke anfægter den status i henhold til national lovgivning, som kirker og religiøse sammenslutninger eller samfund har i medlemsstaterne.