SKRIFTLIG FORESPOERGSEL E-2287/96 af Guido Podestà (UPE) til Kommissionen (27. august 1996)

Om: Anerkendelse af eksamensbeviser

I direktiv 89/48/EOEF ((EFT L 19 af 24.1.1989, s. 16. )) og 92/51/EOEF ((EFT L 209 af 24.7.1992, s. 25. )) indfoeres en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregaaende uddannelser af mindst tre aars varighed.

I henhold til disse direktiver kan en medlemsstat kraeve af en person, som er i besiddelse af et eksamensbevis erhvervet i en anden medlemsstat, at vedkommende foelger tillaegskurser med henblik paa at kunne udoeve det paagaeldende erhverv, saafremt der er »vaesentlige forskelle« med hensyn til uddannelse i de to medlemsstaters bestemmelser.

Under hensyn til den frie bevaegelighed for personer, hvilke skridt agter Kommissionen da, i betragtning af de hyppige tilfaelde af »vaesentlige forskelle« mellem eksamensbeviser fra de forskellige medlemsstater, at tage med henblik paa at opstille gyldige objektive sammenligningskriterier for evalueringen af disse forskelle?

Finder Kommissionen endvidere ikke, at man med henblik paa at sikre alle EU-borgere lige muligheder fremover boer sikre fuldstaendig og gensidig anerkendelse i medlemsstaterne af eksamensbeviser erhvervet i EU?

Hvilke foranstaltninger agter Kommissionen ellers at traeffe med henblik paa hurtigst muligt at goere en saadan fuldstaendig gensidig anerkendelse effektiv?

Svar afgivet paa Kommissionens vegne af Mario Monti (5. november 1996)

Ved Raadets direktiv 89/48/EOEF af 21. december 1988 indfoertes en generel ordning for anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregaaende uddannelser af mindst tre aars varighed. Siden blev dette direktiv suppleret med Raadets direktiv 92/51/EOEF af 18. juni 1992 om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser. Dette andet direktiv vedroerer de eksamensbeviser, der ikke var omhandlet i direktiv 89/48/EOEF.

I henhold til den generelle ordning for anerkendelse af eksamensbeviser skal en person, der er fuldt kvalificeret til at udoeve et erhverv i en medlemsstat, i princippet kunne udoeve samme erhverv i en anden medlemsstat. Anerkendelse af eksamensbeviset er saaledes reglen. Der findes dog nogle undtagelser fra denne regel. Det er bl.a. tilfaeldet, naar den uddannelse, ansoegeren om anerkendelse har modtaget i den medlemsstat, han kommer fra, vedroerer emner, der er vaesentligt forskellige fra dem, der er omfattet af det eksamensbevis, der kraeves i vaertslandet. I saa tilfaelde har vaertslandet mulighed for at kraeve, at ansoegeren gennemgaar en proevetid eller indstiller sig til en egnethedsproeve (udligningsforanstaltninger). Bortset fra ganske saerlige tilfaelde, der omhandles i direktiv 89/48/EOEF og 92/51/EOEF, kan indvandreren frit vaelge mellem proevetid og egnethedsproeve.

Disse udligningsforanstaltninger er i praksis blevet aendret meget lidt af medlemsstaterne. Bortset fra for de retlige erhvervs vedkommende (advokater, patentagenter, bogholdere) er der ifoelge de statistikker, Kommissionen har modtaget, kun undtagelsesvis blevet paalagt udligningsforanstaltninger. Denne begraensede anvendelse af udligningsforanstaltningerne viser, at princippet om gensidig tillid, der udgoer et af grundlagene for den generelle ordning af anerkendelse af eksamensbeviser, i praksis stadig iagttages af de nationale myndigheder, der skal behandle sagerne om anerkendelse. Rent faktisk har fuld anerkendelse af eksamensbeviser fra andre medlemsstater saaledes vaeret reglen.

Kommissionen mener, at fuld og gensidig anerkendelse, saaledes som det aerede medlem oensker det, synes vanskelig at gennemfoere. Et erhverv kan nemlig vaere meget forskelligt fra en medlemsstat til en anden med hensyn til saavel definition og retlig ordning som niveau og adgangsbetingelser. I overensstemmelse med naerhedsprincippet er det fortsat medlemsstaterne, der har alle befoejelser med hensyn til bestemmelser om erhverv. Heraf foelger, at visse erhverv vil findes i visse medlemsstater og ikke i andre. Selv om benaevnelsen er ens, er indholdet af erhvervet undertiden forskelligt. Endelig kan de uddannelsesniveauer, som kraeves for at faa adgang til at optage og udoeve ét og samme erhverv, ligeledes vaere forskellige.

Den generelle ordning for anerkendelse af eksamensbeviser har maattet overvinde disse vanskeligheder. Der er derfor indfoert mekanismer, for at forskellene mellem medlemsstaterne ikke bliver uovervindelige, og for at de ikke rent faktisk skal vaere til hinder for den frie bevaegelighed. Disse nationale forskelle kraever imidlertid, at der indfoeres fremgangsmaader og regler som led i den generelle ordning, og de tillader saaledes ikke en automatisk anerkendelse. Fuld og gensidig anerkendelse ville kunne tilskynde de studerende til at soege uddannelse i den eller de medlemsstater, hvor kravene med hensyn til uddannelsen er mindst strenge, og hvor eksamensbeviserne er lettest at opnaa. Dette ville betyde en udjaevning nedad i modstrid med EF's maalsaetninger, som i overensstemmelse med traktaten skal bidrage til at forbedre kvaliteten af undervisnings- og uddannelsessystemerne. Anerkendelsesmekanismerne skal derfor tage hoejde for de nationale saeregenheder. En automatisk anerkendelse er kun mulig, naar der foretages en mindsteharmonisering af uddannelserne. Dette er sket mellem 1975 og 1985 for visse erhvervs vedkommende (laeger, sygeplejersker, dyrlaeger). For disse har en harmonisering af de niveauer, der kraeves i hver enkelt medlemsstat, muliggjort en automatisk anerkendelse.

I fremtiden agter Kommissionen at fortsaette ad den vej, der er banet med indfoerelsen af den generelle ordning for anerkendelse af eksamensbeviser. Den vil holde oeje med, at direktiv 89/48/EOEF og 92/51/EOEF gennemfoeres fuldt ud i alle medlemsstater, og soerge for, at privatpersoner saaledes fuldt ud kan udoeve de rettigheder, de har faaet tildelt gennem de to direktiver.