SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2863/00

af Elspeth Attwooll (ELDR) til Kommissionen

(14. september 2000)

Om: Fælles landbrugspolitik: randzoner

Hvordan forestiller Kommissionen sig, at opfyldelsen af dens erklærede målsætning om bæredygtigt landbrug kan forenes med en streng håndhævelse af de nuværende regler om, at der maksimalt må være en to meter bred randzone mellem markgrænsen og det dyrkede areal, for at man kan være berettiget til fuld hektarstøtte?

Forordningerne (EF) nr. 1257/1999(1) og 1259/1999(2) giver forskellige midler til fremme af bæredygtigt landbrug. Kan Kommissionen bekræfte, om, og på hvilken måde, disse kan anvendes til at smidiggøre håndhævelsen af to-meter-reglen i tilfælde, hvor overholdelse af denne regel ville forudsætte fjernelse af læhegn?

(1) EFT L 160 af 26.6.1999, s. 80.

(2) EFT L 160 af 26.6.1999, s. 113.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Franz Fischler

(3. november 2000)

Kommissionen er bekendt med, at der øjensynligt er behov for at få afklaret, om og i hvilket omfang randzoner og navnlig områder beplantet med læhegn kan betragtes som en del af de marker, som er berettigede til hektarstøtte. Kommissionen har været ude for et lignende problem vedrørende træer på en mark, og her gælder bestemmelserne i artikel 2, stk. 1 i Kommissionens forordning (EØF) nr. 3887/92 af 23. december 1992 om gennemførelsesbestemmelser for det integrerede system for forvaltning og kontrol af visse EF- støtteordninger(1). Kommissionen er i færd med at undersøge de forskellige muligheder for at finde en lovgivningsmæssig løsning. Kommissionens arbejde med at forbedre og bevare miljøet i landdistrikter er et led i den fælles landbrugspolitik. Den mener, at læhegn og markgrøfter er af afgørende betydning for vilde dyr og andre miljøfunktioner på tværs af hele landbrugsspektret, især funktioner, som forvaltes mere intensivt. Kommissionen skal dog sikre, at det kun er støtteberettigede områder, der ydes støtte til under ordningen for markafgrøder.

Det ærede medlem spørger om, hvordan bestemmelserne i Rådets forordning (EF) nr. 1257/1999 af 17. maj 1999 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL) og om ændring og ophævelse af visse forordninger og Rådets forordning (EF) nr. 1259/1999 af 17. maj 1999 om fastlæggelse af fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte kan bruges til at beskytte markgrænserne.

Forordning (EF) nr. 1257/1999 indeholder de rammer, som medlemsstaterne skal anvende, når de på et hensigtsmæssigt geografisk niveau udarbejder landbrugsudviklingsplaner, som indsendes til Kommissionens godkendelse. Der kan gennemføres en lang række foranstaltninger under disse planer, hvortil der kan ydes støtte fra Fællesskabet inden for nogle finansielle rammer, som fastlægges på medlemsstatsplan. Alle planer skal omfatte en miljøvenlig landbrugsforanstaltning, som skal have til formål at støtte bestemte produktionsformer, der er rettet mod miljøbeskyttelse og bevarelse af landskabet. Den detaljerede beskrivelse af de miljøvenlige landbrugsforanstaltninger er primært medlemsstaternes ansvar; på den måde sikres det, at

sådanne foranstaltninger opfylder behovene i den pågældende region, men de kan ligeledes omfatte støtte til landbrugere, som indfører, bevarer eller genetablerer traditionelle markgrænser, hvis dette går ud over normal god landbrugspraksis i det pågældende område.

I artikel 3 i forordning (EF) nr. 1259/1999 hedder det, at medlemsstaterne træffer de miljøvenlige landbrugsforanstaltninger, de finder hensigtsmæssige under hensyntagen til den anvendte landbrugsjord eller den pågældende produktion, og som afspejler de potentielle miljøvirkninger. Disse foranstaltninger kan omfatte støtte til gengæld for forpligtelser til at drive miljøvenligt landbrug (i henhold til ovennævnte forordning (EF) nr. 1247/1999), generelle obligatoriske miljøkrav og også særlige miljøkrav, som udgør en betingelse for direkte betalinger. Denne tredje mulighed kan f.eks. være krav om, at landbrugerne skal bevare miljøvenlige egenskaber i landskabet, f.eks. læhegn, som en betingelse for at modtage direkte støtte.

(1) EFT L 391 af 31.12.1992.