SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-1806/99

af Paul Rübig (PPE-DE) til Kommissionen

(11. oktober 1999)

Om: Direkte forsendelse af nationale telefonbøger over grænserne

Den Internationale Telekommunikationsunion er en fælleseuropæisk sammenslutning af telekommunikationsvirksomheder. For at få en bestemt medlemsstats telefonbog råder sammenslutningen abonnenterne til at henvende sig til forvaltningen i hjemlandet. Mange tjenestegrene følger denne henstilling fra en ikke-statslig institution og institution uden for EU's rammer og udleverer kun de pågældende telefonbøger inden for landets grænser.

Hvordan vurderer Kommissionen denne fremgangsmåde i lyset af liberaliseringen af telekommunikationsmarkedet og gennemførelsen af det indre marked?

Kan Kommissionen bortlede mistanken om en overtrædelse af konkurrenceretten eller forbuddet mod forskelsbehandling?

Svar afgivet af Erkki Liikanen på Kommissionens vegne

(5. november 1999)

Det ærede parlamentsmedlems forespørgsel drejer sig om medlemsstaternes myndigheders gennemførelse af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/0010/EF af 26. februar 1998 om ONP-vilkår for taletelefonitjenesten og om udbud af forsyningspligtydelser på teleområdet under konkurrenceforhold(1).

I henhold til dette direktivs artikel 15, stk. 2, hedder det nemlig (med forbehold af bestemmelserne i den relevante lovgivning vedrørende beskyttelse af personoplysninger og privatlivets fred) træffer medlemsstaterne under iagttagelse af fællesskabsrettens konkurrenceregler alle nødvendige foranstaltninger for at fjerne alle forskriftsmæssige begrænsninger, der forhindrer levering af de i bilag I, del 3, omhandlede tjenester og faciliteter. I listen i bilag I, del 3, er under punkt e) og f) anført adgang til telefonistekspedition i andre medlemsstater samt adgang til nummeroplysningen i andre medlemsstater.

Det ærede parlamentsmedlems beskrivelse af Den Internationale Telekommunikationsunion og dens procedurer stammer fra en periode (inden Fællesskabet havde etableret retlige rammer for liberalisering af telekommunikationssektoren), hvor Telekommunikationsunionen ganske rigtigt bestod af en gruppering af nationale telestyrelser, der var statsmonopoler. I mellemtiden er der også indledt en udvikling af Telekommunikationsunionens strukturer for bedre at afspejle den på verdensplan stigende adskillelse mellem telekommunikationsoperatører og de myndigheder, der har ansvaret for den lovgivningsmæssige side af sagen.

Denne adskillelse er også i Europa gradvist blevet indført, bl.a. gennem liberaliseringspolitikken, og i denne forbindelse navnlig gennem fjernelsen af de sær- og eksklusivrettigheder, som de historiske operatører eventuelt rådede over, hvilket har ført frem til indførelse af adskillelse mellem den nationale regulator og den historiske operatør inden for rammerne af fællesskabslovgivningen. I dag deltager såvel de nationale myndigheder som de økonomiske operatører i Telekommunikationsunionens medlemsstater i dette arbejde, men fællesskabsbestemmelserne pålægger nu de deltagende myndigheder fra medlemsstaterne at handle fuldstændig uafhængig i forhold til samtlige klasser af operatører, der kan medvirke i Telekommunikationsunionens arbejde.

Det bør endvidere bemærkes, at de henstillinger, som Telekommunikationsunionen fremkommer med, som navnet angiver ikke har nogen direkte retlig betydning, og som følge deraf kan medlemsstaterne ikke tvinges til at efterkomme disse, med mindre de er i strid med gældende fællesskabslovgivning.

Endelig er Kommissionen til dato ikke bekendt med, at de henstillinger, som Telekommunikationsunionen fremkommer med, skulle have til formål hverken at modsætte sig eller lette medlemsstaternes myndigheders reelle gennemførelse af de ovennævnte bestemmelser i direktiv 98/0010/EF.

(1) EFT L 101 af 1.4.1998.