SKRIFTLIG FORESPOERGSEL E-3141/96 af Florus Wijsenbeek (ELDR) til Kommissionen (22. november 1996)

Om: Ansaettelse af tredjelandsborgere som chauffoerer

Er Kommissionen bekendt med, at der i mange EU-medlemsstater i oejeblikket er mangel paa chauffoerer inden for landevejstransporten, og at denne mangel i vid udstraekning afhjaelpes gennem ansaettelse af tredjelandsborgere?

Anser Kommissionen det ikke for yderst noedvendigt, at der i alle medlemsstater kraeves dels overholdelse af en faellesskabspraeference, naar der er tale om adgang til erhvervet som chauffoer, og dels overholdelse af forslaget til direktiv i KOM(93)0225 ((EFT C 187 af 9.7.1993, s. 5. ))?

Ifoelge artikel 1, stk. 3, litra a, i dette direktivforslag omfattes graenseoverskridende transportvirksomheder af direktivet.

Dette direktiv beskytter arbejdstagere fra EU-medlemsstater uden at beroere medlemsstaternes ret til at traeffe kollektive foranstaltninger med sigte paa at forsvare bestemte erhvervsgruppers interesser.

Svar afgivet paa Kommissionens vegne af Pádraig Flynn (21. januar 1997)

Foerst oensker Kommissionen at understrege, at det aendrede forslag til direktiv om udstationering af arbejdstagere, som naevnes af det aerede medlem, er blevet vedtaget af Raadet den 24. september 1996 ((Endnu ikke offentliggjort. )). Direktivet regulerer den situation, hvor en arbejdstager, som normalt er beskaeftiget i det land, hvor hans arbejdsgivers virksomhed er beliggende, udstationeres i et andet EU-land for, som defineret i direktivet, i forbindelse med udfoerelsen af en kontrakt vedroerende levering af tjenesteydelser at arbejde i det paagaeldende land i en begraenset periode.

Direktivets definition af udstationering daekker saaledes ikke de tilfaelde, hvor en arbejdstager, som soeger en ledig stilling i en medlemsstat, faar ansaettelse og derfor tager bopael i den paagaeldendemedlemstat. Begrebet udstationering omfatter heller ikke chauffoerer i international trafik, hvis arbejde i sagens natur er graenseoverskridende, uden at det for arbejdsgiveren er aktuelt at udstationere dem i en medlemsstat eller at flytte sin virksomhed til dette land.

Uanset direktivets bestemmelser og i det omfang arbejdskontrakterne fremstaar som internationale, vil alle spoergsmaal om, hvilket lovgrundlag der skal anvendes paa disse kontrakter, blive afgjort af den internationale privatret.

Angaaende faellesskabspraeferencen, som naevnes af det aerede medlem, henviser Kommissionen til bestemmelserne i Raadets forordning nr. 1612/68/EOEF af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevaegelighed inden for Faellesskabet ((EFT L 257 af 19.10.1968. )) og til Raadets resolution af 20. juni 1994 om begraensning af tredjelandsstatsborgeres indrejse paa medlemsstaternes omraade med henblik paa beskaeftigelse som loenmodtagere ((EFT C 274 af 19.9.1996. )), som er vedtaget i henhold til unionstraktaten.

Kommissionen minder om, at den sammmen med medlemsstaterne for at fremme arbejdskraftens frie bevaegelighed har indfoert Eures-nettet, hvis hovedopgave bestaar i saa hurtigt som muligt at stille de noedvendige informationer om ledige job og om leve- og arbejdsvilkaar i andre medlemsstater til raadighed for EU-arbejdstagere. Eures-nettet giver et godt overblik over arbejdsmarkedet og saetter dermed arbejdsformidlingerne i stand til at sikre EU-borgerne fortrinsstilling.