SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2663/99

af Glenys Kinnock (PSE) til Kommissionen

(12. januar 2000)

Om: Liberalisering af de offentlige indkøb

Er det i overensstemmelse med EU's forhandlingsmandat, når EU agter at inddrage liberalisering af de offentlige indkøb under næste WTO-runde?

Hvordan agter Kommissionen i så fald navnlig på baggrund af Amsterdam-traktatens artikel 178, hvorefter EU's eksternepolitikker skal være sammenhængende og ikke bør underminere bestræbelser på at hjælpe udviklingslande at forene dette mål med sine forpligtelser over for udviklingslandene? Hvordan vil liberaliseringen af de offentlige indkøb ifølge Kommissionen være til fordel for fattige lande, når denne juridiske forpligtelse tages i betragtning?

Samlet svar afgivet på Kommissionens vegne af Pascal Lamy på skriftlige forespørgsler E-2661/99, E-2662/99 og E-2663/99

(8. februar 2000)

De penge, der gives ud på offentlige indkøb (fraregnet anskaffelser til forsvaret) tegner sig for mindst 10-15 % af bruttonationalproduktet (BNP) i de fleste lande. Den kendsgerning, at der ikke findes nogen multilaterale bestemmelser for, hvorledes disse penge gives ud, betyder, at regeringerne kan fastholde politikker og praksis for offentlige indkøb, der indebærer forskelsbehandling, og som er konkurrencefordrejende for samhandelen.

Uigennemsigtige og/eller diskriminerende offentlige indkøbsprocedurer har en skadelig indvirkning på landenes mere langsigtede udviklingsmål, fordi de er med til at støtte ikke-konkurrencedygtige virksomheder og til at skabe et miljø, der fører til korruption og bestikkelse. Dette understøttes af den empiriske forskning, der er blevet udført af diverse lande og organisationer. Det forholder sig oven i købet sådan, at den handelsmæssige liberaliseringseffekt, der er opnået af Verdenshandelsorganisationen (WTO) og dens forgænger, Den Almindelige Overenskomst om Told og Udenrigshandel (GATT), mindskes, fordi en væsentlig del af den potentielle samhandel

falder uden for WTO-bestemmelsernes anvendelsesområde.

Et åbnet marked for offentlige indkøb indebærer, at man får mest muligt ud af skatteydernes penge, hvilket medfører betydelige udgiftsbesparelser. Det drejer sig om penge, der kan anvendes til at forfølge udviklingsmæssige og andre mål. Derfor støtter Fællesskabet bestræbelserne inden for De Forenede Nationer og andre internationale organisationer med henblik på at overtale landene til at benytte sig af forbilledlige former for praksis i forbindelse med offentlige indkøb og at foretage deres indkøb ud fra princippet om, at det gælder om at få mest mulig valuta for pengene.

Fællesskabets mere langsigtede mål, der går ud på, at WTO bør tilstræbe en liberalisering af de offentlige indkøb på multilateral basis, bør betragtes som et supplement til en række andre initiativer samt til den forpligtelse, der er indeholdt i EF-traktatens artikel 178 (tidligere artikel 130R), og som går ud på ikke at undergrave bestræbelserne for at bistå udviklingslandene. Fællesskabet erkender fuldt ud, at det vil tage tid at opbygge det nødvendige grundlæggende regelværk inden for WTO, og at det må gøres skridt for skridt.

Gennemsigtighed er en grundlæggende byggesten med henblik på at opnå et stabilt og forudsigeligt miljø for offentlige indkøb, og Fællesskabets politik i tiden op til ministerkonferencen i Seattle var derfor at søge at supplere det multilaterale arbejde, der allerede var i gang på dette område, og sidenhen i stigende omfang bygge videre på dette arbejde.

Den største vanskelighed, som WTO er stillet over for, er af politisk karakter. Diverse lande og ikke blot udviklingslande skal først overtales til ikke længere at benytte de offentlige indkøb som et middel til at forfølge andre mål. En forudsætning for at opnbå dette er, at der findes andre troværdige midler til at nå disse mål. Det er en af de store udforordninger, som fortalerne for en åben politik omkring offentlige indkøb for tiden står over for.

Inden for rammerne af det bilaterale samarbejde er der gennemført adskillige specifikke landeundersøgelser, og som antydet ovenfor er der også et arbejde i gang i andre internationale organisationer såsom FN og Organisationen for Økonomisk Samarbejde og Udvikling (OECD). Hidtil har Kommissionen ikke set nogen fordel i at gennemføre yderligere undersøgelser af udviklingslandenes fordel ved en liberalisering af offentlige indkøb, hverken for de enkelte lande eller mere generelt, men den er villig til på ny at overveje, om det vil være hensigtsmæssigt med en ekstra indsats med henblik på at overbevise udviklingslandene om, at det er i deres egen interesse at få åbnet op for deres markeder for offentlige indkøb.

De vanskeligheder, som udviklingslandene, især de mindst udviklede lande, er stillet over for i forbindelse med deres deltagelse i Genève-processen, rækker ud over problemet omkring de offentlige indkøb. Men i forbindelse med dette særlige anliggende har Fællesskabet fremsat forslag om et initiativ, der for øjeblikket er under overvejelse blandt medlemmerne af aftalen om offentlige indkøb (GPA), og som går ud på at indrømme de mindst udviklede lande visse GPA-fordele. På et mere teknisk plan indeholder GPA-aftalen bestemmelser om faglig bistand til udviklingslandene, og lignende bestemmelser er blevet foreslået i forbindelse med ovennævnte arbejde omkring gennemsigtigheden. Fællesskabet har således deltaget i og været medarrangør af en række seminarer og konferencer, både for enkelte lande og for landegrupper, og et vist antal medlemsstater er også aktive på dette område. Men selv om dette tekniske arbejde er af betydning, tager det ikke direkte sigte på at løse ovennævnte grundlæggende politiske vanskeligheder.

Anskuer man spørgsmålet i lidt bredere sammenhæng, har Kommissionen udarbejdet et integreret program med det formål at støtte integreringen af en række lande i Afrika, Vestindien og Stillehavsområdet (AVS-staterne) i verdenshandelsordningen under WTO. I programmet indgår finansiel støtte til faglig bistand, uddannelse, erhvervelse af forhandlingsfærdigheder samt kapacitetsopbygning. Som et første skridt på vejen støtter Kommissionen nu en forstærket samordning i Genève mellem AVS-staterne via AVS-generalsekretariatet. Kommissionen har også tidligere samarbejdet med WTO's sekretariat om finansiering og tilvejebringelse af menneskelige ressourcer til møder og seminarer, der tog sigte på at få en bedre viden om og forståelse af WTO's regler og muligheder inden for det multilaterale samhandelssystem. Sammen med sekretariaterne for WTO og AVS er Kommissionen nu i færd med at undersøge, om der er andre foranstaltninger, man kan samarbejde om til fordel for udviklingslandene.