SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0614/00

af Bart Staes (Verts/ALE) til Kommissionen

(3. marts 2000)

Om: Anvendelse af sprog i forbindelse med forbrugeroplysning

Af Kommissionens meddelelse om sprogbrug ved oplysning af forbrugerne i Fællesskabet (10.11.1993) fremgår, at der ikke på europæisk plan findes nogen forpligtelse til at anvende landets officielle sprog, bortset fra ved vin, medicin og tobak. Etiketter på levnedsmidler og oplysninger om levnedsmidlers næringsværdi skal udarbejdes på et sprog, som er nemt at forstå for køberen. Det kan ligeledes forekomme, at spørgsmålet om anvendelse af sprog slet ikke kommer på tale, som f. eks. ved misvisende reklame eller forbrugerkredit, eller at det overlades til medlemsstaterne at opstille krav med hensyn til sproganvendelse (sikkert legetøj, kosmetiske produkter).

Kommissionen fastslår endvidere, at bestemmelser med hensyn til anvendelse af sprog kan betragtes som en hindring for den frie samhandel. Dette standpunkt er ikke i overensstemmelse med Kommissionens meddelelse, nemlig at information som er vanskelig at læse og forstå kan få skadelige virkninger for forbrugerens sundhed og sikkerhed. Desuden gøres der indgreb i hver forbrugers ret til oplysning og en brugsanvisning på i det mindste den pågældende medlemsstats officielle sprog. Jeg spørger Kommissionen om følgende:

1. Begrænser den europæiske forpligtelse til at anvende landets officielle sprog sig til vine, medicin og tobak, således som det er fastsat i Kommissionens meddelelse af 10. november 1993? I benægtende fald, for hvilke andre produkter skal indlægsseddelen eller/og brugsanvisningen være på landets officielle sprog?

2. Er Kommissionen rede til at udarbejde en generel sprogretningslinje for i det mindste at gøre det obligatorisk, at landets officielle sprog benyttes ved forbrugeroplysning i de 15 medlemsstater, da a) oplysninger, som er vanskelige at læse og forstå, ofte kan have skadelige virkninger for forbrugerens sikkerhed og sundhed, og b) da der gøres indgreb i hver forbrugers ret til udførlig oplysning? I benægtende fald, hvilke argumenter har Kommissionen for at modsætte sig en generel retningslinje på sprogområdet med henblik på en omfattende forbrugeroplysning?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af David Byrne

(15. juni 2000)

I den meddelelse om sprogvalg i forbindelse med forbrugeroplysning som det ærede medlem referer til(1), anførte Kommissionen, at mldr Kommissionen anser bestemmelser om sprog for henrørerende under medlemsstaternes naturlige kompetence, bl.a. under hensyntagen til subsidiaritetsprincippet. Meddelsen fremhævede endvidere, at mldr Det bør derfor i hvert enkelt tilfælde vurderes, hvorvidt der er balance mellem de sproglige hensyn og hensynet til princippet om fri bevægelighed ud fra helt ufravigelige krav som sundhedsbeskyttelse, forbrugerbeskyttelse eller fair konkurrence mldr

Når der ikke forefindes særskilt lovgivning på europæisk niveau, har medlemsstaterne i princippet ret til at håndhæve deres egne regler og bestemmelser vedr. sprogvalg, når blot disse er i overensstemmelse med EF-traktatens bestemmelser navnlig hvad angår forbrugerbeskyttelse og den fri bevægelighed for varer og står i rimeligt forhold til den nationale lovgivnings tilsigtede mål.

Den pågældende fremgangsmåde er i overensstemmelse med EF-domstolens retspraksis, som ved adskillige lejligheder senest i sag C-33/97(2) har påpeget, at medlemsstaterne kan fastsætte bestemmelser om, at etiketter på importerede varer skal være udformet på det pågældende områdes sprog eller på et hvilket som helst andet sprog, som er let forståeligt for forbrugerne i det pågældende område. Disse bestemmelser skal uden forskel gælde for hjemmemarkedsprodukter og for produkter fra andre medlemsstater og stå i et rimeligt forhold til det tilsigtede mål om at beskytte forbrugerne og skal være begrænset til

angivelser, som er obligatoriske i henhold til det enkelte lands lovgivning. Gennemførelse af passende forbrugeroplysning skal have forrang over princippet om fri bevægelighed for varer i overensstemmelse med bestemmelserne i artikel 28 (tidligere artikel 30) i EF-traktaten.

Det er de nationale myndigheder og domstole, som har beføjelserne til at gøre ovennævnte principper gældende, og det må kun ske på grundlag af en vurdering af hvert enkelt tilfælde.

M.h.t. de præcise krav der for tiden er gældende på europæisk niveau udover dem der vedrører vin, medicin og tobak er følgende henvisninger særligt relevante for forbrugeroplysning: Rådets direktiv 79/112/EØF af 18. december 1978 om tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler bestemt til den endelige forbruger samt om reklame for sådanne levnedsmidler(3). Her foreskriver artikel 14, at medlemsstaterne skal sikre sig, at salg af fødevarer inden for deres område forbydes, såfremt nærmere oplysninger om varerne ikke er angivet i et sprog, som er let forståeligt for køberne (de nærmere oplysninger må gerne angives på flere sprog). Kommissionens beslutning 93/13/EØF af 22. december 1992 om procedurerne for EF-grænsekontrolstedernes veterinærkontrol af tredjelandsprodukter(4) som foreskriver, at alle certifikater for animalske produkter fra tredjelande, der føres ind i Fællesskabet er skrevet på mindst et af grænsekontrolstedets sprog og på mindst et af bestemmelseslandets sprog.

Det ærede medlem spurgte, hvilke produkter ud over vin, medicin og tobak der ifølge fællesskabslovgivningen skal være forsynet med indlægsseddler eller brugsanvisninger på den pågældende medlemsstats officielle sprog. Kommissionen sender de nødvendige oplysninger direkte til det ærede medlem, så snart de foreligger.

M.h.t. muligheden for at indføre et generelt direktiv om sprogvalg, betegnede Kommissionen det i sin meddelelse fra 1993(6) som ikke hensigtsmæssigt at overveje ny fællesskabslovgivning, men bebudede i stedet en afbalanceret strategi baseret på fem temaer: at opfordre til udvikling af flersproget forbrugeroplysning, at fastholde medlemsstaternernes frihed til at tillade brug af forbrugslandets sprog, at Fællesskabets retsakter i højere grad efterleves, at skabe bedre information om gældende sprogvalgsregler i medlemsstaterne og at gøre industrien ansvarlig for forbrugeroplysning.

En ny vurdering af situationen for sprogrelaterede krav inden for forbrugeroplysning blev gennemført i 1998 inden for rammerne af Rådets resolution om brugsanvisninger(5). Vurderingen tog højde for de synspunkter, som medlemsstaterne og Kommissionen havde givet udtryk for. Ved denne lejlighed opfordrede Rådet medlemsstaterne og de erhvervsdrivende til mldr fortsat at gøre en indsats for at stille oplysninger til rådighed for forbrugerne mldr ved at tage højde for en række faktorer, som kendetegner gode brugsanvisninger til tekniske forbrugsgoder, herunder for manualsprogets vedkommende sikre at forbrugerne mldr i det mindste på deres eget fællesskabssprog skal have let adgang til brugsanvisninger, som skal være letlæselige og lette for forbrugeren at forstå mldr Resolutionen krævede ikke ny EU-lovgivning og gav heller ikke anledning til ændring af gældende retsakter.

På grundlag af ovenstående fastholder Kommissionen, at den afbalancerede strategi, som blev foreslået i meddelelsen fra 1993 og som Domstolens retspraksis gentagne gange har bekræftet forbliver gældende, især hvad angår: fordelingen af ansvar mellem Fællesskabet og medlemsstaterne, muligheden for at indføre krav til sprogvalg, når det i konkrete tilfælde vurderes at være nødvendigt og at generel EU-lovgivning ikke er en hensigtsmæssig løsning, der på passende måde kan tage højde for de forskellige interesser, som omgiver sprogvalg i forbindelse med forbrugeroplysning.

(1) Meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om sprogvalget i forbindelse med forbrugeroplysning i EF (KOM(93) 456 endelig udg.) En anden meddelse (EFT C 345/3 af 23. december 1993) redegjorde for Kommissionens retningslinier for fødevareområdet, specielt det grundlæggende krav om, at EU-politik skal afveje forbrugeres og producenters behov.

(2) Domstolens dom af 3. juni 1999 i sagen C-33/97 Colim NV.

(3) EFT L 33 af 8.2.1979.

(4) EFT L 9 af 15.1.1993.

(5) Rådets resolution af 17. december 1998 om brugsanvisninger for tekniske forbrugsgoder (EFT C 411 af 31.12.1998).

(6) Meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om sprogvalget i forbindelse med forbrugeroplysning i EF (KOM(93) 456 endelig udg.) En anden meddelse (EFT C 345/3 af 23. december 1993) redegjorde for Kommissionens retningslinier for fødevareområdet, specielt det grundlæggende krav om, at EU-politik skal afveje forbrugeres og producenters behov.