SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3296/02

af Dominique Vlasto (PPE-DE) til Kommissionen

(21. november 2002)

Om: Salg af reservedele til urmagere i Den Europæiske Union

Kommissionen er allerede blevet gjort opmærksom på, at urmagere får stadig sværere ved at skaffe de reservedele, de skal bruge til at reparere visse mærkeure. Det gælder især ure, der sælges af schweiziske fabrikanter, som fastsætter restriktioner for salg af reservedele til selvstændige urmagere i Den Europæiske Union.

Denne salgspolitik, der stammer fra de store mærker, har bredt sig og anvendes i dag af størstedelen af urindustrien. De urfabrikker, som ikke længere leverer reservedele til urmagerne, har oprettet deres eget reparationscenter og har på den måde sikret sig eneret til at udføre reparationer og berøvet forbrugerne muligheden for at vælge, hvor de vil have foretaget deres reparationer.

1. Når en fabrikant tegner sig for højst 30 % af det pågældende marked, er der efter Kommissionens opfattelse ikke tale om konkurrencebegrænsning. Hvordan forholder det sig, hvis en gruppe fabrikanter, som hver især ikke overskrider denne tærskel på 30 %, praktiserer samme restriktion i forbindelse med salg af reservedele? Hvordan kan de negative virkninger på konkurrencen udlignes i et sådant tilfælde?

2. Kommissionen har foreslået nye regler inden for automobilsektoren. Hvorfor foreslår den ikke nye regler for salg af dele til ure for at gøre det muligt for de mange tusinde selvstændige urmagere at udøve deres erhverv?

3. Kan Kommissionen oplyse, om der er udsigt til en hurtig løsning, hvad angår den konkrete sag med ure af schweizisk fabrikat?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Mario Monti

(9. januar 2003)

Forbuddet i EF-traktatens artikel 81, stk. 1, om begrænsende aftaler gælder også begrænsende vertikale aftaler, hvor producenten har en markedsandel på under 30 % af det relevante marked, hvis sådanne aftaler påvirker samhandelen mellem medlemsstaterne væsentligt. Da Kommissionen erkender, at vertikale aftaler, der er omfattet af EF-traktatens artikel 81, stk. 1, kan medføre mere positive end negative virkninger, har den udstedt Kommissionens

forordning (EF) nr. 2790/1999 af 22. december 1999 om anvendelse af EF-traktatens artikel 81, stk. 3, på kategorier af vertikale aftaler og samordnet praksis(1), i det følgende benævnt gruppefritagelsesforordningen, som fritager visse restriktive vertikale aftaler for artikel 81, stk. 1, hvis leverandør eller køber har en markedsandel på under 30 % på det relevante marked.

Kommissionen kan inddrage fordelen ved ovennævnte gruppefritagelsesforordning, hvis den i et konkret tilfælde konstaterer, at konkurrerende leverandørers parallelle net af ensartede vertikale begrænsninger tilsammen bevirker, at adgangen til det relevante marked eller konkurrencen på dette marked begrænses. På basis af forordningen kan Kommissionen hvis parallelle net af ensartede vertikale begrænsninger dækker mere end 50 % af et relevant marked erklære, at gruppefritagelsesforordningen ikke gælder alle vertikale aftaler, der indebærer en specifik begrænsning af markedet.

Det skal understreges, at Kommissionen, med hjemmel i EF-traktatens artikel 81 og 82, også på markedet for ure kan og vil gribe ind over for enhver begrænsning af konkurrencen, hvis denne begrænsning har en mærkbar indvirkning på handelen mellem medlemsstaterne.

Kommissionen finder ikke, at det på grundlag af de særlige forhold, der gør sig gældende inden for urindustrien, er berettiget at vedtage en gruppefritagelsesforordning specifikt for ure. De miljømæssige og sikkerhedsmæssige spørgsmål, der er direkte relateret til reparation og vedligeholdelse af biler, kan ifølge Kommissionen ikke som sådan overføres på ure.

Kommissionen er bekendt med den forretningspraksis, der udvikles i Schweiz inden for urindustrien, og undersøger i øjeblikket, om en urfabrikants afvisning af at levere reservedele til uafhængige urmagere indebærer overtrædelse af Fællesskabets konkurrenceregler, herunder EF-traktatens artikel 82, navnlig i tilfælde, hvor urproducenten ikke ligger inden for EU.

(1) EFT L 336 af 29.12.1999.