DA Den Europæiske Unions Tidende CE 70/172

(2004/C 70 E/182)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3029/03

af Philip Claeys (NI) til Kommissionen

(17. oktober 2003)

Om: Meddelelse fra Kommissionen om indvandring, integration og beskæftigelse

I meddelelse fra Kommissionen (1) fastslås det på s. 23, at »offentligheden skal have præcise oplysninger om indvandrere og deres positive bidrag til samfundet, både økonomisk og kulturelt«. Ingen vil anfægte nødvendigheden af præcise oplysninger. Det er derfor afgørende, at oplysningerne også er fuldstændige, og at der ikke tages hensyn til tabu-emner. I mange år har det jo været god tone at forbigå bestemte spørgsmål i forbindelse med de problematiske aspekter af de mange indvandreres tilstedeværelse i tavshed eller om ikke andet, så at ignorere dem: større arbejdsløshedstal for visse grupper, stor kriminalitet, kulturelt bestemte handlemåder, som er i strid med vore grundlæggende menneskerettigheds- og ligestillingsprincipper (kvinders underordnede stilling, arrangerede ægteskaber, etc.). Disse traditioner bremser integrationen og problemerne løses ikke ved at forbi gå dem i tavshed.

Kommissionen slår til lyd for lettere adgang til statsborgerskab i det pågældende EU-værtsland og stemmeret, dog uden at der knyttes betingelser dertil. Det viser sig imidlertid i praksis, at en sådan manglende forpligtelse i stedet for at fremme snarere hæmmer integrationen.

Også familiesammenføring hilses velkommen. Netop familiesammenføringen af indvandrere i Europa med slægtninge fra deres oprindelsesland står i vejen for integrationen. I Nederlandene har man konstateret, at 70-80 % af de i landet bosatte marokkanere og tyrkere gifter sig med en partner fra hjemlandet. Det store flertal blandt disse taler gennemgående ikke nederlandsk og har intet kendskab til deres værtslands værdier og normer med det resultat, at de beskedne fremskridt, der er gjort med hensyn til integration, automatisk reduceres til nul.

Intet sted i dokumentet bliver der refereret til det ansvar, som indvandrere eventuelt selv kan påtage sig med hensyn til en del af de nuværende problemer og løsning deraf. Er Kommissionen rede til at træffe eller støtte foranstaltninger med henblik på at styrke en sammenkobling af rettigheder og pligter (krav om at lære værtslandet sprog, respektere lovene, ligestilling, følge princippet om adskillelse mellem stat og kirke)? Hvilke foranstaltninger vil der i bekræftende fald kunne være tale om?

Samlet svar

afgivet på Kommissionens vegne af António Vitorino på skriftlige forespørgsler

E-2937/03, E-2938/03, E-2986/03, E-3004/03 og E-3029/03

(17. november 2003)

Alle de fem spørgsmål, der rejses af det ærede medlem, har direkte tilknytning til Kommissionens meddelelse om indvandring, integration og beskæftigelse, og bør derfor besvares under ét.

Kommissionen er bekendt med de nævnte undersøgelser, og disse undersøgelser samt resultaterne af andre relevante undersøgelser vil indgå i Kommissionens overvejelser. Indvandringens samlede indvirkning på samfundsøkonomien betragtes som værende forholdsvis ubetydelig. Indvandring er derfor ikke løsningen på de økonomiske problemer, der opstår som følge af befolkningens aldring, og den medfører ikke nogen betydelig samfundsøkonomisk byrde.

Kommissionen er bekendt med, at undersøgelser af indvandringens samfundsøkonomiske konsekvenser giver anledning til forskellige vurderinger. Disse forskellige resultater kan primært forklares af forskellige nationale omstændigheder, f.eks. i hvilket omfang indvandrerne er integreret i samfundet, og i et vist omfang også af metodologiske problemer.

Der er især ofte to modstridende faktorer, som er væsentlige ved bestemmelsen af indvirkningen på de offentlige finanser: på den ene side har indvandrernes aldersmæssige sammensætning en positiv indvirkning på de offentlige finanser, da indvandrere generelt er forholdsvis unge mennesker i den arbejdsdygtige alder med et potentiel over gennemsnittet for, at deres skattebetalinger overstiger summen af deres individuelle overførsler og tjenester. Den forholdsvis lave beskæftigelsesfrekvens blandt indvandrere i de fleste nuværende medlemsstater kan imidlertid på den anden side helt eller delvis opveje den økonomiske virkning af denne fordelagtige aldersmæssige sammensætning. Der er endvidere store variationer i de forskellige medlemsstater mellem indvandrernes beskæftigelsesfrekvens og beskæftigelsesfrekvensen for befolkningen i værtslandet.

Kommissionen er bekymret over de mulige uønskede virkninger, som indvandringen kan have på visse kategorier af indenlandske arbejdstagere, f.eks. ufaglærte arbejdere inden for fremstillingsindustrien og servicesektoren. I sit forslag til Rådets direktiv om betingelserne for tredjelandsstatsborgeres indrejse og ophold med henblik på beskæftigelse som lønmodtagere og udøvelse af selvstændig erhvervsvirksomhed (2) foreslår Kommissionen udtrykkeligt, at man på EU-plan fastholder princippet om præference for EU's arbejdsmarked som retlig bindende regel, der skal være gældende i hele Unionen. Dette princip, der afspejler de regler, der allerede er gældende i medlemsstaterne, kræver, at der foretages en grundig vurdering af situationen på det indenlandske arbejdsmarked, inden tredjelandsarbejdstagere får adgang. Det betyder konkret, at tredjelandsstatsborgere først kan få adgang til Unionens arbejdsmarked, hvis en stilling ikke kan udfyldes med indenlandske (Unions) arbejdstagere.

Betydningen af problemet med hjerneflugt varierer betydeligt fra sendeland til sendeland og fra sektor til sektor. I nogle tilfælde ser omkostningerne ved hjerneflugten ud til at blive mere end opvejet af de andre fordele for sendelandet, f.eks. pengeoverførsler, overførsel af knowhow og udvikling af tættere kommercielle forbindelser gennem tilstedeværelsen af fysiske personer. Politikker, som klart definerer midlertidig status, og som tilskynder til hjemrejse, er vigtige for at forhindre mulige negative virkninger. De udviklede lande kan endvidere hjælpe udviklingslandene med ledsagende målrettede politikker inden for uddannelse, udveksling af studerende og integration inden for information, kommunikation og teknologi.

I overensstemmelse med retningslinjerne for en fælles asyl- og indvandringspolitik inden for EU, der blev fastlagt af Det Europæiske Råd i Tammerfors i 1999, bør en sådan politik omfatte et element, der sikrer, at tredjelandsstatsborgere, som opholder sig lovligt i en medlemsstat, skal behandles retfærdigt. I Det Europæiske Råds konklusioner hedder det, at tredjelandsstatsborgeres retsstilling bør tilnærmes EU-borgeres retsstilling. Sådanne personer skal indrømmes en række ensartede rettigheder, som ligger så tæt som muligt på EU-borgernes rettigheder.

Kommissionen har foreslået et direktiv om status for tredjelandsstatsborgere, der er på længerevarende ophold (3), og som Rådet nåede til politisk enighed om den 5. juni 2003. Udover ligebehandling med medlemsstatens statsborgere hvad angår eksempelvis adgang til beskæftigelse, uddannelse, sociale sikringsydelser, forsamlingsfrihed, der er fastlagt i direktivet, finder Kommissionen, at medlemsstaterne bør overveje at indrømme borgere på længerevarende ophold politiske rettigheder, især på lokalt plan, når de omsætter direktivet i national lovgivning, selv om det er et spørgsmål, der hører under medlemsstaternes kompetenceområde.

Indvandrere påvirkes direkte af den politik, der føres på områder som f.eks. offentlige boliger, sundhedsområdet og uddannelsesområdet, hvor de kommunale myndigheder normalt har betydelige beføjelser. Tildeling af lokal stemmeret kan derfor medføre politisk repræsentation i afgørelser, som påvirker indvandrernes umiddelbare interesser og dermed fremme integrationsprocessen. En række medlemsstater har allerede indrømmet tredjelandsstatsborgere stemmeret til lokalvalg, og der er derfor ikke nogen grund til at tro, at der er kraftig offentlig modstand imod dette i alle medlemsstaterne. Kommissionen fremhæver endvidere, at ingen af de lande, der har indført stemmeret for ikke-statsborgere, overvejer at ophæve den, så det ser ikke ud til at have nogen negativ indvirkning på disse samfund.

Det Europæiske Råd i Tammerfors krævede udtrykkeligt »en stærkere integrationspolitik, der sigter mod at indrømme tredjelandsstatsborgere med lovlig opholdstilladelse rettigheder og forpligtelser, der kan sammenlignes med EU-borgernes«. Kommissionen er fuldt ud enig i, at indvandrerne også selv skal tage ansvar for deres integration i værtssamfundet. Kommissionen mener, at integration er en tosidet proces, som er baseret på gensidige rettigheder og tilsvarende forpligtelser. Det betyder, at værtslandet på den ene side har til opgave at sikre, at indvandrernes formelle rettigheder er på plads på en sådan måde, at indvandrerne har mulighed for at deltage i samfundslivet på det økonomiske, sociale og kulturelle plan, og at indvandrerne på den anden side respekterer værtslandets grundlæggende normer og værdier og deltager aktivt i integrationsprocessen. Det anføres, at i forslaget til direktivet om tredjelandsstatsborgeres status som fastboende udlænding (4), som der blev opnået politisk enighed om i juni 2003, kan medlemsstaterne kræve, at tredjelandsstatsborgere skal opfylde integrationsbetingelserne i den nationale lovgivning som betingelse for at opnå status som fastboende udlænding. Betingelserne for at få adgang til statsborgerskab fastsættes af medlemsstaterne, men det er klart, at statsborgerskab, som indebærer både rettigheder og forpligtelser for den pågældende person, kan være et vigtigt skridt i integrationsprocessen.

(1) KOM(2003) 336.

(2) EFT C 332 E af 27.11.2001.

(3) EFT C 240 E af 28.8.2001.

(4) EFT C 240 E af 28.8.2001.