ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0285/03

af Chris Davies (ELDR) til Kommissionen

(7. februar 2003)

Om: Stigende vandstand i det sydlige Stillehav

Hvilke beviser foreligger der for, at vandstanden stiger i det sydlige Stillehav?

Tilbyder Kommissionen støtte til Tuvalu og de omkringliggende øer med henblik på at modvirke klimaændringens følger?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Margot Wallström

(6. marts 2003)

Den bedste og mest pålidelige videnskabelige vurdering af klimaændringer er den tredje vurderingsrapport, som er udarbejdet af Det Internationale Klimapanel (IPCC) i 2001. Rapporten indeholder forskningsbaseret viden fra hele verden. Dens autoritet og troværdighed er anerkendt af næsten samtlige lande i verden, herunder USA.

Den tredje vurderingsrapport anfører, at man i det 20. århundrede har observeret en gennemsnitlig stigning i vandstanden i havene på 0,1 til 0,2 meter og at der er tegn på, at den globale opvarmning har bidraget væsentligt til denne stigning.

De nuværende modeller kan dog stadig ikke forudsige stigningen i vandstanden i havene med et enkelt tal men giver et interval af mulige resultater. Således ventes stigningerne i perioderne 1990-2025 og 1990-2050 at ligge mellem henholdsvis 0,03 og 0,14 og 0,05 og 0,32 ifølge den tredje vurderingsrapport.

Konsekvenserne af disse mulige scenarier giver i højeste grad grund til bekymring, hvilket også erkendes i Rådets konklusioner af 17. oktober 2002. Omfattende følgevirkninger i havene på grund af klimaændringer ventes at indebære en stigning i den globale havvandstand med flere oversvømmelser, øget erosion, tab af vådområder og mangrover og indsivning af saltvand i ferskvandskilder som mulige følger. Små øriger, som Tuvalu, er specielt sårbare over for de negative følger af klimaændringer, som kan betyde tab af land og ejendom, flytning af befolkningen og øget risiko for stormfloder. Det vil kræve store ressourceomkostninger at reagere på og tilpasse sig disse ændringer.

Den største del af Fællesskabets udviklingsbistand ydes inden for rammerne af landestrategidokumentet. Landestrategidokumentet giver en strategi for udviklingsstøtten i hvert enkelt modtagerland, som selv bestemmer, inden for hvilke områder støtten skal prioriteres højst.

Landestrategidokumentet for Tuvalu blev underskrevet d. 14. august 2002 og dækker perioden 2002-2007. I løbet af den fastsatte periode gives 4 millioner EUR i udviklingsbistand, som primært vil være rettet mod den sociale sektor. Førhen er andre projekter dog også blevet finansieret via Fællesskabets bistandsprogrammer under Lomé-konventionen, såsom projekter i forbindelse med energieffektivitet, kystsikring og brug af vedvarende energikilder.

Desuden følger Kommissionen hele tiden udviklingen i miljøsituationen i Tuvalu gennem regelmæssig kontakt med regeringen, bl.a. som led i den fælles årlige vurdering, og besøg i marken, som udføres af personalet i Kommissionens delegation i Fiji.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0404/03 af Brian Simpson (PSE) til Kommissionen. Transportinfrastrukturafgifter.



EU-Tidende nr. 242 E af 09/10/2003 s. 0128 - 0128



SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0404/03 af Brian Simpson (PSE) til Kommissionen (17. februar 2003) Om: Transportinfrastrukturafgifter Kan Kommissionen oplyse, hvornår Parlamentet vil få forelagt meddelelsen om infrastrukturafgifter i transportsektoren? Svar afgivet på Kommissionens vegne af Loyola de Palacio (12. marts 2003) Kommissionen er ved at færdiggøre et udkast til meddelelse. Denne meddelelse omfatter tre dele: en fælles metodologi for opkrævning af infrastrukturafgifter, en ny metode til finansiering af de transeuropæiske transportnet (TEN) herunder offentlig-private partnerskaber, og et forslag til direktiv om interoperabilitet i et elektronisk vejafgiftssystem. Forslaget ventes forelagt Parlamentet i løbet af foråret.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0013/03

af Theresa Villiers (PPE-DE) til Kommissionen

(20. januar 2003)

Om: Investeringsservicedirektivet

Hvilke planer har Kommissionen med hensyn til, i hvilket omfang det ændrede investeringsservicedirektiv skal forbyde fastsættelse af bestemmelser, som vil tillade salg af investeringsprodukter eller -tjenesteydelser i tilfælde, hvor der ikke forinden er blevet truffet foranstaltninger til at sikre, at de er egnede for individuelle potentielle kunder?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(12. februar 2003)

Kommissionen har for at beskytte investorerne til hensigt at styrke fællesskabsretten ved at skærpe kravene til investeringsselskaberne, når de yder tjenester til kunder.

Med henblik herpå skal medlemsstaterne ifølge artikel 18 i forslaget(1) kræve, at investeringsselskaberne får de nødvendige oplysninger fra kunderne vedrørende deres viden og erfaring på investeringsområdet, deres investeringsmål og finansielle stilling, således at de bliver i stand til at afgøre, hvilken investeringsservice og hvilke finansielle instrumenter, der passer til kunden. Kommissionen baserer sig herved på artikel 11 i det gældende direktiv om investeringsservice(2) og overholder dermed de harmoniserede regler i den regelsamling, der er godkendt af Det Europæiske Værdipapirtilsynsudvalg, CESR.

Efter Kommissionens opfattelse må et investeringsselskab, der handler på en kundes vegne, for fuldt ud at leve op til sine forpligtelser som mellemled, have disse oplysninger for at vurdere, om de tjenester eller transaktioner vedrørende finansieringsinstrumenter, der tilbydes, er passende for den pågældende kunde. Kommissionen accepterer imidlertid, at dybden i denne vurdering og måden, hvorpå den udføres, nøje skal overvejes bl.a. under hensyn til tjenesternes art (hvad der er korrekt for en udelukkende automatisk tjeneste, er det måske ikke for en diskretionær porteføljeforvaltningstjeneste) og finansieringsproduktets karakter.

Ifølge artikel 18 skal der være en differentiering med hensyn til kravene om egnethed og viden om kunden, hvorved karakteren af investeringsinstrumentet tages i betragtning. Herved sikres der omsætning til praksis af form og omfang af denne vurdering, således at kunderne tilbydes en billig og smidig tjeneste under hensyn til det omfang, i hvilket transaktionerne i de forskellige finansielle produkter repræsenterer markedsrisici for investorerne.

(1) KOM(2002) 625 endelig udg.

(2) Rådets direktiv 93/22/EØF af 10. maj 1993 om investeringsservice i forbindelse med værdipapirer, EFT L 141 af 11.6.1993.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0173/03

af Theresa Villiers (PPE-DE) til Kommissionen

(29. januar 2003)

Om: Mincemeat og lemon curd

1. Ifølge de seneste presseberetninger forsøger Kommissionen at forbyde udtrykkene lemon curd og mincemeat, som anvendes på etiketter. Kan Kommissionen bekræfte, om dette er rigtigt?

2. I bekræftende fald hvorfor mener Kommissionen, at det er nødvendigt at ændre mærkningen af disse produkter? Og hvilke navne vil Kommissionen erstatte dem med?

3. I benægtende fald kan Kommissionen give garanti for, at disse produkter fortsat ikke vil blive berørt heraf?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Franz Fischler

(5. marts 2003)

I Det Forenede Kongeriges lovgivning defineres lemon curd og mincemeat således:

- Lemon curd er et produkt, der hovedsagelig er fremstillet af en emulsion af spiselige fedtstoffer eller andre olier (eller begge dele), sukker, hele æg eller æggeblommer (eller begge dele) samt af en kombination af citronpuré, citronpulp eller citron.

- Mincemeat er et produkt, der hovedsagelig er lavet af sødestoffer, druer, citronskal, sukker eller andre kulhydrater, talg eller tilsvarende fedt og eddike eller eddikesyre med eller uden andre ingredienser.

Iht. EU-lovgivningen er det ikke forbudt at anvende betegnelserne lemon curd og mincemeat. Kommissionen har ingen planer om at indføre lovgivning, der forbyder anvendelse af disse termer for de pågældende produkter.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1281/03

af María Sornosa Martínez (PSE) til Kommissionen

(4. april 2003)

Om: Lovgivning om boligstandarder i EU

Den gældende EU-ret på miljøområdet omfatter forskellige lovtekster med bestemmelser vedrørende visse aspekter af standarden af bygninger beregnet til boliger. EU har således lovgivet om brugen af asbest i bygninger, vurdering og styring af ekstern støj og bygningers energimæssige ydeevne. Der findes imidlertid ingen direktiver eller retningslinjer, som ud fra hensynet til borgernes velfærd og sikkerhed regulerer andre aspekter af boligejendommes standard såsom beboeligt mindsteareal, boligernes isolering, adgangsforhold, omgivelser etc.

I Spanien pågår der for tiden en heftig debat om mangelen på standarder for boliger, navnlig med hensyn til termiske og akustiske forhold. Det kunne i den forbindelse være nyttigt, om der eksisterede en EU-referencelovgivning, der kunne tjene til at harmonisere den forskellige eksisterende nationale lovgivninger samt fastlægge nogle minimumskriterier for velfærd, beskyttelse mod forurening samt sikkerhed for de borgere, der bor inden for EU.

Har Kommissionen nogen planer om udarbejde et forslag med henblik på indførelse af en fremtidig lovgivning om standarden af bygninger beregnet til boliger? Ville den i bekræftende fald være villig til at overveje muligheden af at lade et sådant forslag omfatte princippet om sælgers ansvar for skjulte fejl og mangler ved de solgte ejendomme?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af David Byrne

(16. maj 2003)

I modsætning til byggevarer, som er omfattet af et specifikt fællesskabsdirektiv(1), henhører lovgivningen vedrørende bygninger under medlemsstaternes ansvarsområde. Da traktaten ikke giver mulighed for på fællesskabsplan at lovgive om standarden af bygninger beregnet til boliger (beboeligt mindsteareal, boligernes isolering, adgangsforhold, omgivelser osv.) kan Kommissionen ikke tage noget lovgivningsmæssigt initiativ på dette område. Det er i øvrigt heller ikke klart, om et sådant initiativ ville given nogen merværdi.

Hvad angår sælgers ansvar for skjulte fejl og mangler ved solgte ejendomme, er dette ansvar ikke omfattet af fællesskabslovgivningen. Direktiv 1999/44/EF om visse aspekter af forbrugerkøb og garantier i forbindelse hermed(2), som dækker skjulte fejl og mangler, dækker dog ikke ejendomme. Direktiv 85/374/EØF om tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar(3), som kun vedrører ansvar uden for kontraktforhold, dækker ikke ejendomme og finder derfor ikke anvendelse i dette tilfælde. Kommissionen anser det ikke for hensigtsmæssigt at fremlægge et specifikt forslag desangående. Den har dog til hensigt snart at fremlægge et rammedirektiv vedrørende illoyale forretningsmetoder. Et sådant direktiv vil sandsynligvis bidrage til også at beskytte de interesser, som købere af ejendomme har.

(1) Rådets direktiv 89/106/EØF af 21. december 1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om byggevarer EFT L 40 af 11.2.1989.

(2) EFT L 171 af 7.7.1999.

(3) EFT L 210 af 7.8.1985.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0233/03

af Eluned Morgan (PSE) til Kommissionen

(4. februar 2003)

Om: Deponering af affald til formuldning

Hvad er Kommissionens nuværende holdning til deponering af affald til formuldning på affaldspladser som følge af BSE-frygten? Hvornår vil Kommissionen træffe afgørelse om dette spørgsmål? Hvornår vil medlemsstaterne blive informeret? Gælder denne politik kun for Det Forenede Kongerige eller for hele EU?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Margot Wallström

(18. marts 2003)

Medlemsstaterne skal i medfør af artikel 4 i Rådets direktiv 75/442/EØF af 15. juli 1975(1) som ændret ved Rådets direktiv 91/156/EØF af 18. marts 1991 om affald(2) sikre, at affald nyttiggøres eller bortskaffes, uden at menneskers sundhed bringes i fare og uden at miljøet skades.

I Rådets direktiv 1999/31/EF af 26. april 1999 om deponering af affald(3) er der fastsat særlige krav for deponering af affald, herunder bestemmelser om anlæggelse og overdækning af deponeringsanlæg.

Desuden gælder med virkning fra 1. maj 2003 i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets forordning (EF) nr. 1774/2002 af 3. oktober 2002 om sundhedsbestemmelser for animalske biprodukter, som ikke er bestemt til konsum(4), et forbud mod deponering af materiale, som positivt indeholder eller mistænkes for at indeholde transmissible spongiforme encephalopatier (TSE). Andet materiale, som kan formodes at indeholde TSE-smitstoffer, såsom nærmere specificeret risikomateriale, skal behandles efter meget høje standarder med hensyn til kogning under tryk for at gøre TSE-smitstofferne inaktive, før materialet deponeres.

(1) EFT L 194 af 25.7.1975.

(2) EFT L 78 af 26.3.1991.

(3) EFT L 182 af 16.7.1999.

(4) EFT L 273 af 10.10.2002.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1145/03

af Charles Tannock (PPE-DE), Generoso Andria (PPE-DE),John Bowis (PPE-DE), Chris Davies (ELDR), Jean Lambert (Verts/ALE)og Lennart Sacrédeus (PPE-DE) til Kommissionen

(1. april 2003)

Om: Handel med katte- og hundepelse

Kommissionen er blevet gjort opmærksom på, at dyrevelfærdsorganisationer har fremlagt beviser for usædvanligt grufulde handlinger i visse asiatiske lande, hvor katte og hunde aflives med det formål at udnytte deres pels, som derefter eksporteres til andre lande, herunder EU-medlemsstater. Dette indebærer undertiden, at dyrene hænges op og flås levende og udsættes for andre former for frygtelig mishandling. Pelsene anvendes ofte ulovligt i stedet for andre former for pelse eller sælges endog som kunstige pelse.

Enhver produktion af pelsværk fra dyr i EU skal opfylde kravene i Rådets direktiv 93/119/EØF(1) og 98/58/EF(2). Disse direktiver kræver en respekt for dyrs velfærd, som klart mangler i forbindelse med behandlingen af katte og hunde i lande som Kina.

I sit svar på skriftlig forespørgsel E-1203/02(3) af Phillip Whitehead anfører kommissær Byrne:

Da et totalt forbud mod produktion, anvendelse og import af samt handel med disse pelse, som er indført i nogle medlemsstater, vil finde anvendelse, uanset under hvilke forhold dyrene opdrættes og aflives, er det indlysende, at sådanne foranstaltninger ikke udelukkende kan begrundes med hensyn til dyrevelfærd. Det er primært et etisk spørgsmål, om det skal være tilladt at anvende produkter fra dyr, der hovedsagelig betragtes som selskabsdyr.

Kommissionen har allerede i sit svar på skriftlig forespørgsel E-3981/00(4) forklaret, at et forbud mod import af katte- og hundepelse, som ikke blev ledsaget af et forbud mod handel med sådanne pelse internt i EU, formentlig ville stride mod WTO-reglerne. For at være i overensstemmelse med WTO-reglerne ville ethvert forbud mod import af de pågældende produkter således skulle ledsages af et totalt handelsforbud inden for EU. Eftersom et sådant totalt forbud er den eneste måde, hvorpå man kan forhindre denne form for frygtelig mishandling, på hvilket grundlag mener Kommissionen da, at det er indlysende, at ønsket om et sådant forbud ikke udelukkende kan begrundes med hensyn til dyrevelfærd? Vil Kommissionen i øvrigt ikke anerkende, at et ønske om at forhindre mishandling af dyr helt uafhængigt

af et eventuelt ønske om ikke at anvende produkter fra selskabsdyr kan betragtes som et forsøg på at forhindre et brud på den offentlige moral, som kunne retfærdiggøre begrænsninger i handelen i form af et kommissionsdirektiv?

(1) EFT L 340 af 31.12.1993, s. 21.

(2) EFT L 221 af 8.8.1998, s. 23.

(3) EFT C 301 E af 5.12.2002, s. 104.

(4) EFT C 163 E af 6.6.2001, s. 232.

Samlet svarafgivet på Kommissionens vegne af David Byrnepå skriftlige forespørgsler E-0373/03 og E-1145/03

(29. april 2003)

Kommissionen ignorerer ikke spørgsmålet om import af pels fra katte og hunde. Dens tjenestegrene arbejder allerede med det rejste spørgsmål for ved hjælp af Verdenshandelsorganisationens bestemmelser, Fællesskabets retsakter og samspillet mellem eksisterende lovgivninger at forhindre vildledning af forbrugerne.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-0254/03

af Ole Krarup (GUE/NGL) til Kommissionen

(29. januar 2003)

Om: Markedsadgang for havnetjenester

Hvis direktivforslaget om markedsadgang for havnetjenester vedtages i sin nuværende form, vil der opstå problemer med hensyn til håndhævelse af de gældende regler om skibssikkerhed og havnearbejderes arbejdsvilkår som følge af fri adgang til selvservicering.

På denne baggrund ønsker jeg oplyst, hvorledes Kommissionen agter at sikre overholdelsen af de nævnte regler. I særdeleshed spørges: Hvorledes vil overholdelsen af de danske havnearbejderes overenskomster om løn- og arbejdsvilkår herunder arbejdsmiljø efter Kommissionens bedømmelse kunne sikres for dem, der vil blive omfattet af selvservicering, når direktivet træder i kraft?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Loyola de Palacio

(25. februar 2003)

I henhold til Kommissionens forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om markedsadgang for havnetjenester(1) skal medlemsstaterne træffe de nødvendige foranstaltninger til at sikre, at deres sociale lovgivning anvendes. Dette retsgrundlag blev styrket ved Rådets fælles holdning(2). I bestemmelsen om selvservicering er det således udtrykkeligt fastsat, at direktivet på ingen måde berører anvendelsen af nationale bestemmelser vedrørende beskæftigelsesmæssige og sociale spørgsmål, for så vidt disse bestemmelser er forenelige med fællesskabsretten og med Fællesskabets og den pågældende medlemsstats internationale forpligtelser. Endvidere er det fastsat, at leverandører af havnetjenester, der ansætter personale efter eget valg, skal opfylde de af den pågældende medlemsstat fastlagte kriterier, forudsat, naturligvis, at disse er forenelige med fællesskabsretten.

Endelig er det fastsat i artikel 19 i den fælles holdning, at direktivet ikke berører anvendelsen af medlemsstaternes sociale lovgivning, herunder relevante regler om beskæftigelse af personale hos en tjenesteleverandør, der overtager en tilladelse som resultat af en udvælgelsesprocedure. Sociale standarder må ikke være lavere end de standarder, der er fastsat ved gældende fællesskabslovgivning. De skal desuden være i overensstemmelse med fællesskabsretten, herunder EF-traktatens bestemmelser og principper.

Hvad de danske havnearbejdere angår, finder den danske sociallovgivning og/eller de danske kollektive overenskomster derfor anvendelse som anført ovenfor.

(1) EFT C 154 E af 29.5.2001.

(2) EFT C 299 E af 3.12.2002.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0143/03

af Daniel Varela Suanzes-Carpegna (PPE-DE) til Kommissionen

(28. januar 2003)

Om: Den internationale fiskeriaftale EU-Ækvatorialguinea og udviklingssamarbejde

Kan Kommissionen i forbindelse med den gældende internationale fiskeriaftale mellem EU og Ækvatorialguinea oplyse:

1. hvor stort et beløb EU har afsat til udvikling af fiskerisektoren i Ækvatorialguinea?

2. hvor stor en finansiel modydelse EU skal betale til gengæld for de fiskerettigheder, som fællesskabsflåden har opnået?

3. hvor stort et beløb, som fartøjsejerne i EU skal betale i form af afgifter for fiskerilicenser eller fiskerettigheder?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Franz Fischler

(6. marts 2003)

De to parter paraferede den 2. februar 2001 en protokol, der omfatter perioden fra den 1. juli 2001 til den 30. juni 2004, men protokollen er endnu ikke blevet anvendt.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0508/03

af Laura González Álvarez (GUE/NGL) til Kommissionen

(24. februar 2003)

Om: Beskyttelse af dyr under transport i Spanien

Kommissionens Levnedsmiddel- og Veterinærkontor (FVO) rejste i 2000 og senest i april sidste år til Spanien, hvor det aflagde besøg på nogle markeder og slagterier. Der blev under besøget konstateret problemer med hensyn til dyrenes velfærd generelt samt mangler ved dyretransporterne.

Kan Kommissionen oplyse, om der pr. dags dato er truffet foranstaltninger til afhjælpning af disse forhold? Krænker Spanien fortsat direktiv 91/628/EØF(1)?

(1) EFT L 340 af 11.12.1991, s. 17.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af David Byrne

(25. marts 2003)

Efter Kommissionens Levnedsmiddel- og Veterinærkontors kontrolbesøg i april 2002 garanterede det spanske ministerium for landbrug, fiskeri og fødevarer skriftligt, at man var i gang med at løse problemerne med manglende retsgrundlag for sanktioner mod overtrædelser i forbindelse med dyretransporter, og at

man var i gang med at træffe visse andre foranstaltninger med henblik på at forbedre situationen, navnlig vedrørende autorisation af transportfirmaer, kontrol af køretøjer og dyrs egnethed til transport. Kommissionen modtog dog intet tilsagn om, at man var i gang med at behandle de mangler, der var konstateret på slagterierne.

Kommissionen er stadig meget bekymret over det omfang, i hvilket fællesskabslovgivningen gennemføres og håndhæves på dette område i Spanien, og vil træffe de nødvendige foranstaltninger, herunder yderligere iværksættelse af overtrædelsesprocedure i henhold til EF-traktatens artikel 226.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0535/03

af Christopher Huhne (ELDR) til Kommissionen

(26. februar 2003)

Om: Arbejdstid og SIMAP-dommen

Kan Kommissionen bekræfte, at De Europæiske Fællesskabers Domstols dom af 3. oktober 2000 i SIMAP-sagen vil finde anvendelse på læger under uddannelse og deres arbejdstid, når direktivet om arbejdstid og dets bestemmelser om ovennævnte erhvervsgruppe træder i kraft senere i år?

Hvilken indvirkning vil dommen ifølge Kommissionen efter al sandsynlighed få på beskæftigede inden for sundhedssektoren og deres mulighed for at yde patienterne den nødvendige pleje?

Hvorledes agter Kommissionen at undersøge indvirkningen af direktivet om arbejdstid på beskæftigede inden for sundhedssektoren?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(24. marts 2003)

Fra og med 1. august 2004 gælder arbejdstidsdirektivet (Rådets direktiv 93/104/EF af 23. november 1993 om visse aspekter i forbindelse med tilrettelæggelse af arbejdstiden(1)) og EF-Domstolens fortolkning af relevante bestemmelser i direktivet for læger under uddannelse.

Kommissionen har iværksat en analyse af konsekvenserne af Domstolens dom i Simap-sagen(2) i alle medlemsstater. Der er allerede afholdt et møde med nationale eksperter, og Kommissionen har sendt en undersøgelse i udbud. Formålet med denne undersøgelse er at udarbejde en detaljeret oversigt over medlemsstaternes lovgivning og praksis med hensyn til lægers arbejdstid, vurdere konsekvenserne af anvendelsen af Simap-sagen i alle medlemsstater og evaluere dens eventuelle afsmittende virkning på andre sektorer.

Kommissionen agter at behandle dette spørgsmål i meddelelsen om arbejdstid, som vedtages senere på året.

(1) EFT L 307 af 13.12.1993.

(2) Domstolens dom af 3. oktober 2000 i sagen C-303/98, Sindicato de Médicos de Asistencia Pública (Simap) og Conselleria de Sanidad y Consumo de la Generalidad Valenciana, Saml. 2000, s. I-07963.