SKRIFTLIG FORESPOERGSEL E-3059/98

af Michèle Lindeperg (PSE) til Kommissionen

(8. oktober 1998)

Om: De bosniske flygtninges tilbagevenden

I henhold til den generelle rammeaftale om fred i Bosnien-Hercegovina, eller Dayton-aftalen, som i december 1995 blev underskrevet i Paris, skal der raades bod paa den uret, der er begaaet mod de folk, der er blevet flygtninge som foelge af omfattende fordrivelser paa grund af konflikten, bl.a. ved at sikre deres ret til frit at vende tilbage til deres hjem.

I de fleste af de lande, som har modtaget flygtninge fra Bosnien-Hercegovina, er den midlertidige beskyttelse eller den opholdsret, som flygtningene havde faaet indroemmet, blevet ophaevet eller er ved at blive det. Rent faktisk henviser modtagerlandene til Dayton-aftalen for at retfaerdiggoere, at disse personer sendes tilbage til de omraader, hvor deres nationalitet i dag er i flertal, uden hensyn til, hvor disse personer oprindelig stammer fra.

At der eksisterer en aftale om fred i omraadet betyder altsaa ikke, at de sikkerhedsbetingelser, som er en forudsaetning for flygtningenes tilbagevenden, foreligger, eller at mindretallenes rettigheder er garanteret. Til trods for, at de fleste af disse fordrevne personer har erklaeret, at de oensker at vende tilbage til deres hjem, goer direkte voldshandlinger, administrative hindringer og manglende muligheder for genhusning det yderst vanskeligt for dem at vende tilbage. At ustraffede krigsforbrydere opholder sig i en raekke omraader styrker foelelsen af usikkerhed og frygt i tilfaelde af en tilbagevenden.

UNHCR har anmodet om, at flygtningene faar lov til fuldstaendig frivilligt at afgoere, om de vil vende tilbage til deres hjemstavn eller til de omraader, de oprindelig stammer fra, og hvor de i dag ville hoere til en mindretalsgruppe. En raekke medlemsstater, der betragter de bosniske flygtninges tilstedevaerelse paa deres omraade som en byrde, er fristet til at ignorere denne henstilling og til at fremskynde deres tilbagevenden. De selv samme personer, som var imod den etniske opdeling af Bosnien-Hercegovina, forstaerker denne ved at sende flygtningene til omraader, de ikke stammer fra.

Hvad har Kommissionen i sinde at goere for at forhindre, at flygtninge uden frit at have indvilliget deri sendes tilbage, og for at overtale medlemsstaterne til at ophoere med at laegge pres paa flygtningene?

Svar afgivet paa Kommissionens vegne af Hans van den Broek

(11. november 1998)

Kommissionen har ingen ret til at blande sig i medlemsstaternes bilaterale politik og i de afgoerelser, de traeffer med hensyn til flygtningenes tilbagevenden til Bosnien-Hercegovina.

De projekter for repatriering, som Kommissionen finansierer, ligger helt paa linje med Dayton-fredsftalen og er centreret om flygtningenes og de fordrevne personers frivillige tilbagevenden til deres hjemegn.

1998 er af det internationale samfund blevet udraabt til "aaret for repatriering af flygtninge", og Kommissionen har ivaerksat et repatrieringsprogram for 1998 med hovedvaegt paa integrerede projekter, der skal fremme mindretalsgruppers tilbagevenden til deres hjemegn. Der er afsat i alt 114 mio. ECU til denne foranstaltning (hvoraf der allerede er indgaaet forpligtelse for 89 %, medens dette vil ske for de resterende 11 % inden aarets udgang). Ud over denne stoette har Kommissionen i 1998 viderefoert sin rehabiliterings- og repatrieringsindsats til et beloeb af 40 mio. ECU.