SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2564/99

af Bart Staes (Verts/ALE) til Kommissionen

(11. januar 2000)

Om: Anerkendelse af eksamensbeviser for uddannelsen som klinisk tandtekniker, jf. direktiv 89/48/EØF og 92/51/EØF

Tandteknikere, som udfører alle faser af arbejdet fra måltagning til anbringelse i forbindelse med fremstilling af tandproteser og som dertil har taget en supplerende uddannelse, går i de forskellige medlemsstater under forskellige betegnelser. I Belgien anvender man betegnelsen tandprothesist-denturist, i Nederlandene tandprotheticus, i Danmark og Det Forenede Kongerige klinisk tandtekniker, i Frankrig denturologist. Den relevante internationale sammenslutning bruger betegnelsen denturist-denturologist.

I lyset af den tiltagende mobilitet inden for Den Europæiske Union er det vigtigt at kunne fastslå, hvorvidt de uddannelser, som i flere medlemsstater giver adgang til udøvelse af erhvervet som klinisk tandtekniker, er omfattet af direktiv 89/48/EØF(1) og 92/51/EØF(2) om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed. Det er ligeledes vigtigt at vide, hvordan forholdet er mellem udøvende kliniske tandteknikere og tandlæger. Visse medlemsstater sikrer tandlægerne en monopolstilling med hensyn til alle handlinger i selve mundhulen., dvs. også ikke-medicinske handlinger, herunder teknisk og klinisk behandling. I andre medlemsstater må kliniske tandteknikere anbringe proteser uden tandlægens mellemkomst. Imellem disse to yderpunkter ligger lovgivninger, der giver kliniske tandteknikere ret til at anbringe tandproteser, efter at patienten har fået en attest fra sin tandlæge. Det er klart, at lovgivningen på dette område på ingen måde er harmoniseret.

Kommissionen bedes oplyse følgende:

1. Hvordan forholder det sig med anerkendelsen i de 15 medlemsstater af de forskellige uddannelser til erhvervet som klinisk tandtekniker?

2. Hvordan er forholdet mellem tandlægerne og kliniske tandteknikere i de 15 medlemsstater?

3. Hvad mener den om et initiativ, der gør det muligt for kliniske tandteknikere, eventuelt i samarbejde med en tandlæge, at udøve deres erhverv i fuld uafhængighed?

4. Hvis erhvervsuddannelsen som klinisk tandtekniker opfylder betingelserne i direktiv 89/48/EØF og 92/51/EØF, kan Kommissionen da acceptere, at der eksisterer eller udstedes national lovgivning, som gør det umuligt for denne erhvervsgruppe at udføre sit erhverv på lovlig vis? Er Kommissionen indforstået med, at de medicinsk uddannede (tandlægerne) får tildelt en monopolstilling til udførelse af ikke-medicinske handlinger, i dette tilfælde kliniske og tekniske behandlinger? Mener Kommissionen, at tildeling af en monopolstilling i forbindelse med udførelse af bestemte handlinger (arbejde i mundhulen) til en bestemt erhvervsgruppe i dette tilfælde er i strid med fællesskabslovgivningen? I bekræftende fald, hvilke skridt agter den at tage? I benægtende fald, hvorfor ikke?

(1) EFT L 19 af 24.1.1989, s. 16.

(2) EFT L 209 af 24.7.1992, s. 25.

Svar afgivet af Frederik Bolkestein på Kommissionens vegne

(7. februar 2000)

Indledningsvis, og som det også fremgår af Kommissionens besvarelse af skriftlig forespørgsel nr. E-3073/95 af Florus Wijsenbeek(1), er det udelukkende medlemsstaterne, der eventuelt vil kunne give en officiel statut til erhvervet prothésiste dentaire-denturiste eller denturiste-denturologue og den hermed forbundne reglementation, da der ikke har været tale om nogen form for harmonisering heraf fra Fællesskabets side. Dette gælder både for forhold vedrørende uddannelsen og adgang til dette erhverv som for udøvelsen, bl.a. aktivitetsområdet, der eventuelt også kan omfatte handlinger i mundhulen.

Da der ikke findes noget specifikt EU-direktiv omfattende dette erhverv, skal basis for medlemsstaternes gensidige anerkendelse af adgangskravene til dette erhverv søges i Rådets direktiver 89/48/EØF af 21. december 1988 om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed(2) og 92/51/EØF af 18. juni 1992, om indførelse af en supplerende ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser, der kompletterer direktiv 89/48/EØF(3). Det system, der finder anvendelse i henhold til førnævnte direktiver, træder i kraft, når det pågældende erhverv er reglementeret i værtsmedlemsstaten, dvs. at adgang til det pågældende erhverv direkte eller indirekte er underkastet nationale lovmæssige eller administrative krav om at være i besiddelse af et eksamensbevis. Når anerkendelsen har fundet sted vil den pågældende være underkastet samme forhold (bl.a. samme aktivitetsområde) som borgere fra værtsmedlemsstaten. I disse omstændigheder, og under hensyntagen til at de to direktiver ikke koordinerer indholdet af uddannelserne, kan man ikke anføre, at en faglig uddannelse er i overensstemmelse med førnævnte direktiver. Enten er en uddannelse reglementeret i den forstand, der er udtrykt i direktiverne (89/48/EØF eller 92/51/EØF, i henhold til uddannelsesniveauet), eller også er den det ikke. Hvis det sidste er tilfældet, betragtes udøvelsen af det pågældende erhverv eller den pågældende aktivitet fri (dvs. ikke underkastet kvalifikationskrav), eller forbeholdt andre faguddannede (se nedenfor).

Direktiverne 89/48/EØF og 92/51/EØF udgør ikke en forpligtelse for Kommissionen til at udføre indgående undersøgelser om alle mulige erhverv, som disse direktiver kan finde anvendelse, og det er derfor, Kommissionen ikke råder over detaljerede oplysninger om dette erhverv, navnlig ikke om forholdet mellem tandlægerne og de såkaldte denturistes-denturologues. Det skal dog bemærkes, at erhvervet denturiste-denturologue i henhold til de oplysninger, der foreligger Kommissionen (herunder med et aktivitetsområde, der tillader handlinger i mundhulen) har en officiel status i Danmark (klinisk tandtekniker), Spanien, Nederlandene og Finland.

Under henvisning til foranstående tilkommer det ikke Kommissionen at udtale sig om et eventuelt initiativ, der vil gøre det muligt for disse denturistes-denturologues at udøve deres erhverv frit, eventuelt i samarbejde med en tandlæge, og det tilkommer heller ikke Kommissionen at tage et sådant initiativ.

Da der ikke findes EU-harmoniseringsforanstaltninger på området, medfører den nationale kompetence på området, at medlemsstaterne udmærket kan reservere en specifik aktivitet (som handlinger i mundhulen) til en anden faguddannet, i dette tilfælde tandlægerne. Da der her er tale om ikke-harmoniserede aktiviteter på sundhedsområdet er en sådan begrænsning af aktiviteter ikke i strid med fællesskabsretten, som det fremgår af Domstolens dom af 3. oktober 1990 i sag C-61/89 Bouchoucha(4).

For så vidt angår muligheden for at anvende EU-konkurrencereglerne på visse medlemsstaters tildeling af en monopolstilling til en vis erhvervskategori i forbindelse med udførelse af handlinger i mundhulen, vil dette ikke kunne ske, med mindre (og det er ikke særlig sandsynligt) der indtræffer en situation, hvor de pågældende monopolindehavere bevisligt ikke er i stand til at opfylde efterspørgslen, som det var tilfældet i sag C-41/90 Höfner(5). Kommissionen råder ikke over nogen form for oplysninger om, at dette er tilfældet i forbindelse med den nævnte erhvervsgren.

(1) EFT C 79 af 18.3.1996.

(2) EFT L 19 af 24.1.1989.

(3) EFT L 209 af 24.7.1992.

(4) Sml. 1990, s. I-3551.

(5) Sml. 1991, s. I-1979.