SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3354/00

af Juan Naranjo Escobar (PPE-DE) til Kommissionen

(27. oktober 2000)

Om: Studerendes ret til mobilitet

EF-traktatens artikel 149 definerer og afgrænser Den Europæiske Unions rolle på uddannelsesområdet. Unionen kan og bør supplere medlemsstaternes indsats i forbindelse med udviklingen af disses uddannelsespolitikker med det formål at nå frem til et højt uddannelsesniveau for alle borgere. Resultaterne på dette område er på mellemlang og lang sigt bestemmende for den økonomiske velstand og den sociale samhørighed.

Det er netop inden for rammerne af denne fælles proces, at man bør forstå erklæringerne fra Det Europæiske Råd i Lissabon den 23.-24. marts til fordel for en europæisk ramme på uddannelsesområdet som et vigtigt redskab til at skabe en mere konkurrencedygtig og dynamisk økonomi, en bæredygtig

økonomisk vækst, flere og bedre job og større social samhørighed. Det samme er tilfældet for den første europæiske rapport om skoleundervisningens kvalitet, der blev forelagt for undervisningsministrene på konferencen i Bukarest i juni 2000, og som fastlægger seksten kvalitetsindikatorer.

Anvendelse af fælles indikatorer ved evalueringen af skoleelever i de forskellige medlemsstater, styrkelse af de nationale uddannelsesbudgetter, tilrettelæggelse af universitetskurser af et semesters varighed og almindelig anerkendelse af begrebet undervisningsassistent er nogle af de 43 foranstaltninger, som indgår i den handlingsplan for mobilitet, som EU's undervisningsministre udformede under et uformelt seminar den 30. september 2000 i Paris.

Men på trods af visse bestræbelser er der tale om gode hensigter og kønne ord at dømme efter den virkelighed, som kan aflæses af tallene fra programmer som Erasmus. Vi er nødt til at gå fra ord til handling, fra taler til konkret indsats, fra idealer til effektiv udøvelse af rettigheder.

Mobiliteten er en nøglefaktor på dette område.

Hvilke effektive foranstaltninger påtænker Kommissionen at træffe, for at en universitetsstuderende kan udøve retten til at vælge uddannelsesinstitution ikke blot i sit eget land, men i alle Unionens medlemsstater? Vil det ikke være hensigtsmæssigt først og fremmest at tilgodese de studerendes mobilitet på medlemsstaternes nationale område? Findes der noget EF-initiativ, som tilgodeser dette mobilitetsaspekt?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Viviane Reding

(11. december 2000)

I spørgsmålet om studenters mobilitet inden for de enkelte medlemsstater bør det bemærkes, at artikel 149 (tidligere artikel 126) i EF-traktaten på uddannelsesområdet tillægger Fællesskabet en rolle som formidler af samarbejde mellem medlemsstaterne. Fremme af mobilitet skal forstås i denne sammenhæng. Fællesskabet spiller denne rolle bl.a. gennem Socrates-programmet og herunder især Erasmus-aktionen, hvis væsentlige rolle for udviklingen af mobilitet i Europa for længst er demonstreret.

Det var på grundlag af erfaringerne med dette program og de erfaringer, der er indhøstet gennem programmerne Leonardo og Ungdom, at Kommissionen fremsatte forslag om en henstilling, hvori medlemsstaterne opfordres til at fjerne forskellige hindringer, der fortsat hæmmer udviklingen af mobilitet for studerende, personer under erhvervsuddannelse, unge volontører, undervisere og erhvervslærere(1). Rådet har netop vedtaget en fælles holdning på grundlag af Parlamentets førstebehandling heraf. Parlamentet har bidraget til at forbedre Kommissionens oprindelige forslag på flere punkter.

Rådet har ligeledes vedtaget en resolution om en handlingsplan for mobilitet, som blev forelagt af det franske formandskab i samarbejde med Kommissionen.

I spørgsmålet om studenters mobilitet inden for deres egen medlemsstats grænser er det nødvendigt at understrege, at det ifølge EF-traktaten er medlemsstaterne selv, der har det fulde ansvar for tilrettelæggelsen af deres undervisningsordninger og disse ordningers indhold. Betingelser for studenternes valg af læreanstalt, der fastlægges i medlemsstaterne nationale lovgivning og administrative bestemmelser, ligger således uden for Fællesskabets kompetence på uddannelsesområdet.

For så vidt angår studenters mobilitet uden for deres medlemsstat, skal man være klar over, at en student, der udsøger sig en læreanstalt i en anden medlemsstat, principielt skal opfylde de samme betingelser som den pågældende medlemsstats egne studerende, så længe disse betingelser ikke indeholder en forskelsbehandling på grundlag af nationalitet. Hvis således en medlemsstat har indført adgangsbegrænsning inden for visse fag eller fastsat andre betingelser, der knytter sig til antallet af disponible pladser ved den pågældende læreanstalt, må også en udenlandsk student rette sig efter dette. Sådanne betingelser kan altså i givet fald tvinge studenten til at ændre sit oprindelige valg.

Kommissionen minder i øvrigt om, at mobilitet i forbindelse med Kommissionens programmer er betinget af, at Erasmus-studenterne vælger at gennemføre deres studieperiode på en af de institutioner, deres egen undervisningsinstitution har en aftale med. Det påhviler undervisningsinstitutionerne at udvælge de læreanstalter i udlandet, de ønsker at indgå aftaler med.

(1) KOM(1999) 708 endelig udg.