DA Den Europæiske Unions Tidende CE 33/140

(2004/C 33 E/139)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1612/03

af Heide Rühle (Verts/ALE) til Kommissionen

(13. maj 2003)

Om: Endnu en potentiel overtrædelse af direktivet om fri adgang til miljøoplysninger

Det tyske ministerium for transport, anlægsarbejder og boligspørgsmål har i forbindelse med en række transportprojekter ladet udføre en cost-benefit-analyse, som til dels er blevet kombineret med miljøvurderinger. Der skal også tages hensyn til denne vurdering, når der fremsættes lovforslag om opdatering af den såkaldte forbundstransportplan (»Bundesverkehrswegeplan«).

Forbundsregeringen har opfordret delstatsregeringerne til at udtale sig om cost-benefit-analysens resultat. Transportministeriet i delstaten Baden-Württemberg har på sin side opfordret de enkelte »Regierungspräsidien« (RP) til at afgive udtalelse.

RP i Karlsruhe blev under henvisning til den tyske miljøoplysning slov (UIG) og direktivet om fri adgang til miljøoplysninger (UIRL) anmodet om en kopi. RP i Karlsruhe afviste anmodningen og anførte følgende som begrundelse:

I henhold til miljøoplysningslovens § 3, stk 1, nr.1 er de overordnede delstatsmyndigheder med lovgivningsmæssige beføjelser ikke oplysningspligtige.

RP i Karlsruhe er ikke en overordnet delstatsmyndighed. Den udtalelse, RP i Karlsruhe skal afgive om forbundstransportplanen, skal miljø- og transportministeriet bruge i forbindelse med delstaten Baden-Württembergs deltagelse i en lovgivningsprocedure — nemlig i lovgivningsproceduren i forbindelse med den næste lov om udvidelse af hovedvejsnettet. Ministeriets fritagelse, jf. miljøoplysningslovens § 3, stk. 1, nr. 1, kan ikke omgås ved, at anmodningen om aktindsigt ikke rettes til det kompetente ministerium, men derimod til en ikke-kompetent instans herunder.

Mener Kommissionen, at RP kan nægte aktindsigt til udtalelsen om adgang til oplysninger med den begrundelse, at det drejer sig om et dokument, som det (underordnede) RP har udarbejdet for det (overordnede) delstatsministerium på baggrund af delstatsministeriets lovgivningsmæssige beføjelser [artikel 2 b i direktivet 90/313/EF (1)]?

Samlet svar

afgivet på Kommissionens vegne af Margot Wallström

på skriftlige forespørgsler P-1605/03 og E-1612/03

(25. juni 2003)

De spørgsmål, der er stillet af det ærede medlem, berører både spørgsmålet om forenelighed mellem § 3, stk 1, i den tyske lov om fri adgang til miljøoplysninger (Umweltinformationsgesetz) og artikel 2, litra b), i Rådets direktiv 90/313/EØF af 7. juni 1990 om fri adgang til miljøoplysninger.

Artikel 2, litra b), i dette direktiv definerer »offentlige myndigheder« som »alle offentlige myndigheder på nationalt, regionalt eller lokalt plan, som har et ansvar for, og som råder over oplysninger på miljøområdet, med undtagelse af organer med dømmende eller lovgivningsmæssige beføjelser«.

§ 3, stk 1, i den tyske lov om adgang til oplysninger omhandler ikke den samlede kategori af retlige organer og tolker begrebet »retlige organer« bredt. Domstole, anklagemyndighed og disciplinære myndigheder er ikke omfattet.

Fortolkningen af direktiv 90/313/EØF er Domstolens ansvarsområde. Kommissionen er af den opfattelse, at direktivet almindeligvis tilstræber, at der er fri adgang til miljøoplysninger, der opbevares af offentlige myndigheder. Derfor må enhver undtagelse fortolkes snævert. I alle medlemsstater er retlige aktiviteter som sagsbehandling og domme i princippet offentlige. I modsætning hertil optræder anklagere normalt ikke offentligt. Endvidere kan de være bundet af anvisninger fra politiske eller administrative organer, hvilket ikke er tilfældet med dommere. Anklagere synes derfor normalt ikke at handle med dømmende beføjelser. Derfor bør adgang til miljøoplysninger, der opbevares af en anklager, normalt ikke nægtes, navnlig ikke i det tilfælde, der er nævnt af det ærede medlem, hvor efterforskningen er afsluttet.

Direktiv 90/313/EØF giver medlemsstaterne mulighed for at afslå adgang til oplysninger, der er eller var underlagt undersøgelsesprocedurer (artikel 3, stk 2, tredje led). Ifølge den nuværende ordlyd i direktiv 90/313/EØF kan offentlige anklagere derfor afslå adgang til miljøoplysninger, der er genstand for en undersøgelsesprocedure, hvis dette er i overensstemmelse med den pågældende medlemsstats gennemførelseslovgivning.

Med hensyn til de organer, der optræder med lovgivende myndighed, fastlægger den tyske lovgivning, at de højeste forbunds- og delstatsmyndigheder er udelukket herfra, for så vidt de er aktive i deres lovgivningsmæssige beføjelser. Af spørgsmål E-1612/03 fremgår det, at Regierungspräsidium Karlsruhe ikke betragter sig selv som en »oberste Landesbehörde«, og at man afslår adgang til præsidiets bemærkninger til cost-benefit-undersøgelsen. Begrundelsen er, at transportministeriet i delstaten Baden-Württemberg, der er »oberste Landesbehörde« og modtager af bemærkningerne fra Regierungspräsidium Karlsruhe, ikke ville være omfattet af lovgivningen, idet der tages hensyn til bemærkningerne ved forberedelse af lovgivningen.

Med hensyn til en administrativ myndigheds vurdering før eller under en lovgivningsprocedure er det Kommissionens opfattelse, at en sådan vurdering ikke på nogen måde kan være en del af selve lovgivningsproceduren. Det er uden betydning, om den administrative myndighed er den højeste administrative myndighed i en medlemsstat eller region. Formålet med direktiv 90/313/EØF er at give mulighed for størst mulig adgang til miljøoplysninger. I sagen C-321/96 (Mecklenburg), Sml. 1998 I, s. 3809, anerkender Domstolen denne fremgangsmåde uden at skelne mellem niveauer af administrative myndigheder. På baggrund af disse betragtninger undersøger Kommission i øjeblikket en klage om nægtet adgang til oplysninger.

Kommissionen ønsker endvidere at henlede det ærede medlems opmærksomhed på den aktuelle udvikling inden for adgang til miljøoplysninger. På grundlag af artikel 8 i direktiv 90/313/EØF fremlagde Kommissionen den 29. juni 2000 en rapport (2) for Rådet og Europa-Parlamentet om erfaring opnået i anvendelsen af Rådets direktiv 90/313/EØF. På side 10 i denne rapport pegede Kommissionen på, at et af de problemer, der blev afdækket, var definitionerne af de ønskede oplysninger, der skulle udleveres både af de offentlige myndigheder og af andre organer, der skulle udlevere oplysningerne. Kommissionen vurderede, at disse skulle præciseres for at udvide hver af de berørte kategorier.

Kommissionen vedtog den 29. juni 2000 et forslag (3) til et nyt direktiv til ændring af direktiv 90/313/EØF med det formål at rette fejl og mangler i den praktiske anvendelse af direktiv 90/313/EØF. Desuden skulle det bane vejen for Fællesskabets ratifikation af konventionen om adgang til oplysninger, offentlighedens medvirken og klageadgang på miljøområdet, udarbejdet under FN's Økonomiske Kommission for Europa (»Århus-konventionen«) og underskrevet i 1998.

Lovgivningsprocessen mundede ud i vedtagelsen af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2003/4/EF af 28. januar 2003 om offentlig adgang til miljøoplysninger og om ophævelse af Rådets direktiv 90/313/EØF (4) den 28. januar 2003. Artikel 2, stk 2, i dette direktiv forklarer nærmere, hvilke offentlige myndigheder der er omfattet af direktivet, og anfører, at »Medlemsstaterne kan bestemme, at denne definition ikke omfatter organer eller institutioner, når de udøver dømmende eller lovgivende myndighed.«

Kommissionen er bekendt med, at de tyske myndigheder netop er i gang med en ændring af Umweltinformationsgesetz for at imødekomme forpligtelserne i direktiv 2003/4/EF.

Kommissionen vil i overensstemmelse med det ovenfor anførte tage tilbørligt hensyn til spørgsmålet fra det ærede medlem ved overvågningen af medlemsstaternes bestræbelser på at ændre den eksisterende lovgivning og gennemføre direktiv 2003/4/EF.

(1) EFT L 158 af 23.6.1990, s. 56.

(2) KOM(2000) 400 endelig udg.

(3) EFT C 337 E af 28.11.2000.

(4) EFT L 41 af 14.2.2003.