SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2268/99

af Hans Kronberger (NI) til Kommissionen

(13. december 1999)

Om: Anerkendelse af erhvervsuddannelse som massør inden for EU

I et konkret tilfælde afslog regeringen i Niederbayern (Tyskland) en ansøgning fra en østrigsk statsborger om anerkendelse af hans erhvervsuddannelse med følgende begrundelse:

En anerkendelse på grundlag af direktiv 92/51/EØF(1) og dermed efter paragraf 2, stk. 4, i lov om massører og fysioterapeuter (MPhG) kommer ikke i betragtning, da disse erhverv trods deres delvist identiske betegnelser ikke er i overensstemmelse med den tyske uddannelses- og erhvervsbeskrivelse for massører og medicinske bademestre.

En forespørgsel til forbundsministeriet i Bonn gav imidlertid ansøgeren det modsatte svar, nemlig at hans uddannelse udmærket kunne anerkendes i henhold til artikel 16 i EU-direktivet.

Kommissionen bedes besvare følgende spørgsmål:

1. Er det juridisk i sin orden, at en østrigsk statsborger nægtes anerkendelse af sin erhvervsuddannelse som massør i Tyskland?

2. Hvilket retsgrundlag finder rent faktisk anvendelse?

(1) EFT L 209 af 24.7.1992, s. 25.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(14. januar 2000)

1. Ja, hvis erhvervene er forskellige som forklaret i det følgende.

2. I princippet finder den generelle ordning som omhandlet i Rådets direktiv 89/48/EØF af 21. december 1988 om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed(1) og direktiv 92/51/EØF af 18. juni 1992 om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser til supplering af direktiv 89/48/EØF anvendelse i forbindelse med anerkendelse af eksamensbeviser og erhvervsmæssige kvalifikationer inden for EU med de undtagelser, der er omhandlet i direktiverne.

Et række betingelser skal dog være opfyldt. Erhvervsudøveren skal have afsluttet sin uddannelse, og han skal ansøge om anerkendelse af sine eksamensbeviser i værtslandet for dér at kunne udøve det samme erhverv som det, han er kvalificeret til at udøve i den medlemsstat, hvor han er uddannet. Hvis betingelserne for anvendelsen af direktiverne ikke er opfyldt, kan værtslandet afvise ansøgeren. En sådan afvisning skal naturligvis være begrundet for at gøre det muligt at vurdere, om den pågældende sag reelt falder uden for direktivernes anvendelsesområde.

I en konkret sag baseres beslutningen på en sammenligning mellem indvandrerens kvalifikationer med uddannelsen for det erhverv, han ønsker at udøve, i det pågældende værtsland (den nationale lovgivning finder anvendelse i dette tilfælde). Værtslandet tager også hensyn til erhvervenes aktivitetsområder i de to medlemsstater. Vurderingen af de faktiske forhold i en konkret sag henhører under de nationale myndigheders kompetence og skal ske efter den i direktiverne fastsatte procedure, dvs. at der navnlig skal træffes en begrundet beslutning senest fire måneder efter, at samtlige akter vedrørende indvandreren er forelagt den kompetente myndighed.

At betegnelserne for to erhverv i to forskellige medlemsstater ligner hinanden, er kun et fingerpeg om, at de er identiske. Det er nemlig indholdet, dvs. det pågældende erhvervs aktivitetsområde, og ikke dets betegnelse, der er bestemmende for, hvilket erhverv der er tale om i de to medlemsstater. Hvis forskellene er for store, er der muligvis tale om to forskellige erhverv i de pågældende to medlemsstater, og i så fald finder den generelle ordning ikke anvendelse. Er der ikke tale om en sådan undtagelse, kan indvandreren, hvis der er væsentlige forskelle mellem uddannelserne i de to medlemsstater, blive anmodet om at underkaste sig foranstaltninger til udligning af disse forskelle.

I den sag, der her henvises til, påhviler det den pågældende i givet fald at gøre sine krav gældende i værtslandet i henhold til dettes retsregler og vurdere, hvorvidt det er hensigtsmæssigt at appellere sagen. Ovennævnte direktiv giver indvandreren mulighed for at appellere beslutningen i henhold til nationale retsregler. Ifølge oplysninger fra de tyske myndigheder kan den pågældende desuden anmode om at få beslutningen taget op til fornyet behandling i sundhedsministeriet (Gesundheitsministerium) i den delstat, hvor den er truffet.

(1) EFT L 19 af 24.1.1989.