DA Den Europæiske Unions Tidende CE 84/827

(2004/C 84 E/0922)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0637/04

af Toine Manders (ELDR) til Kommissionen

(3. marts 2004)

Om: Uoverensstemmelser i EF-toldkodeksen

I en række tilfælde opstår der en konflikt mellem toldmyndigheder og de personer, der er forpligtet til at betale toldafgift. Hvis det efter flere års retsproces viser sig, at de pågældende rent faktisk var forpligtet til at betale afgiftsbeløbet (jf. den tidligere artikel 236 i EF-toldkodeksen), udelukker dette ikke muligheden for, at der findes særlige situationer, som gør opkrævning af toldafgift urimelig for de pågældende (jf. den tidligere artikel 239 i EF-toldkodeksen).

Hvis en debitor på grundlag af artikel 239 i EF-toldkodeksen fremsætter en anmodning om godtgørelse af den opkrævede afgift, erklæres denne for det meste for ikke-modtagelig, når debitor ikke har fremsat en sådan anmodning inden for tolv måneder regnet fra datoen for underretning af debitor om de pågældende afgifter som fastlagt i artikel 239 i EF-toldkodeksen. Toldmyndighederne argumenterer således i dette spørgsmål: hvis debitor har fået forelagt en anmodning om betaling, som han ikke er enig i, indledes der en proces for at godtgøre, at det pågældende beløb ikke var skyldigt (jf. den tidligere artikel 236 i EF-toldkodeksen). Derefter fremsættes en anmodning i overensstemmelse med artikel 239 i EF-toldkodeksen, hvad angår bevarelsen af frister. Efter min opfattelse er der tale om en ret kontroversiel situation. I appellen (og processens videre forløb) hævder debitor, at han ikke er skyldig i de opkrævede afgifter; derefter fremsætter debitor en anmodning for ikke at miste sine rettigheder (jf. tidligere artikel 239 i EF-toldkodeksen), hvori han rent faktisk indrømmer, at han er skyldig i afgiftsbeløbet, men hævder, at der foreligger særlige omstændigheder, som fritager ham fra betaling af de opkrævede toldafgifter. I betragtning af, at artikel 239 i EF-toldkodeksen er »altfavnende«, kan jeg ikke tro, at dette overhovedet var formålet hermed.

1. Har Kommissionen kendskab til procedurerne for godtgørelse/fritagelse i artikel 236 og 239 i EF-toldkodeksen?

2. Kan Kommissionen oplyse, hvorfor der i artikel 236 i EF-toldkodeksen nævnes en frist på tre år, medens fristen i artikel 239 i EF-toldkodeksen kun omfatter et år?

3. Har den i artikel 239 i EF-toldkodeksen nævnte frist på et år en opsættende virkning, hvis de opkrævede toldafgifter ikke er blevet uigenkaldeligt fastlagt?

4. Kan Kommissionen oplyse, hvilke »undtagelsestilfælde« der er tale om i artikel 239, stk. 2, i EF-toldkodeksen?

5. Kan en sag, som af disse årsager har været genstand for en retsproces, betragtes som et undtagelsestilfælde? I benægtende fald hvad er da formålet med artikel 239 i EF-toldkodeksen?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Frederik Bolkestein

(5. april 2004)

1. Kommissionen har allerede nu indledt overvejelser om at tilpasse betingelserne og gennemførelsesbestemmelserne i artikel 239 i kodeksen, især for at afstemme procedurereglerne så meget som muligt efter artikel 236. Kommissionen mener dog, at de uoverensstemmelser, som det ærede medlem anfører angående de procedurer, som skal følges, alt efter om anmodningen om godtgørelse/fritagelse er baseret på artikel 236 eller artikel 239, kun forekommer ud fra en overfladisk betragtning. Indledningsvis er det værd at huske på, at toldmyndighederne i medlemslandene kun har kompetence til at fastslå skylden og underrette debitor om denne (hvilket gør det muligt for skyldneren at anfægte skyldens eksistens eller beløbet) og til at undersøge, om anmodningerne om godtgørelse/fritagelse er indgivet i overensstemmelse med reglerne.

2. De gældende frister for indgivelse af en anmodning er forskellige, alt efter om anmodningen er baseret på artikel 236 eller artikel 239 i kodeksen, da begrundelserne for godtgørelse/fritagelse ligeledes er forskellige. En person, som påberåber sig artikel 236 i kodeksen, mener ikke, at toldskylden eksisterer. Det er derfor rimeligt, at han har samme frist (tre år) til at opnå godtgørelse/fritagelse, som toldmyndighederne har til at underrette skyldneren om beløbets størrelse (artikel 221, stk. 2, i kodeksen). I de tilfælde, der er omhandlet i artikel 239 i kodeksen, eksisterer toldskylden derimod, men af billighedshensyn kan det forekomme berettiget ikke at opkræve den eller at refundere den. I artikel 900 i gennemførelsesbestemmelserne til kodeksen (1) er der nævnt en række situationer, hvor der i henhold til artikel 239 er berettigelse for godtgørelse/fritagelse. Normalt skulle en frist på et år være tilstrækkelig til, at en erhvervsdrivende bliver klar over, at han befinder sig i en usædvanlig situation og anmoder om godtgørelse af eller fritagelse for afgifter.

3. De frister, der er nævnt i artikel 236 og 239, løber fra det tidspunkt, hvor debitoren er underrettet om afgiftsbeløbet. En eventuel klage over denne meddelelse har ikke opsættende virkning. I henhold til nuværende lovgivning indgiver en person, som anfægter eksistensen af en toldskyld inden for den fastsatte frist i artikel 239, ligeledes en anmodning om godtgørelse/fritagelse. Det er korrekt, at en person for at overholde fristerne, således kan se sig foranlediget til sideløbende at foretage henvendelser, som logisk set skulle følge efter hinanden. Denne procedure kan dog ikke skade de erhvervsdrivende.

4.og 5. Som det ærede medlem anfører, kan den fastsatte frist på et år i artikel 239, kun overskrides i »undtagelsestilfælde«. Da der ikke eksisterer nogen retspraksis på dette område, skønner Kommissionen, at dette udtryk skal fortolkes som værende dækkende for de situationer, der er omhandlet i artikel 236, stk. 2, andet afsnit (hændelige omstændigheder eller force majeure). Under alle omstændigheder kan en anfægtelse af eksistensen af en toldskyld, selv ved en domstol, ikke betegnes som et undtagelsestilfælde, som omhandlet i artikel 239 i kodeksen.

(1) Kommissionens forordning (EØF) nr. 2454/93 af 2. juli 1993 om visse gennemførelsesbestemmelser til Rådets forordning (EØF) nr. 2913/92 om indførelse af en EF-toldkodeks, EFT L 253 af 11.10.1993.