SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-0737/98

af Werner Langen (PPE) til Kommissionen

(2. marts 1998)

Om: EU-mærkevaredirektivet

Med EU- mærkevaredirektivet er der skabt en retlig særbeskyttelse for mærkevareproducenterne, som tillader disse at holde prisniveauet for deres produkter på et kunstigt højt niveau. Denne ordning forekommer yderst betænkelig i handelsretlig henseende, da den stiller beskyttelsen af mærkevareproducenterne over internationale konventioner og aftaler. Herved indskrænkes de frie varebevægelser til skade for forbrugernes interesser, da disse i sidste ende må betale det opskruede prisniveau.

1. Hvordan vurderer Kommissionen de konkurrence- og forbrugerpolitiske følger af indskrænkningen af de frie varebevægelser som følge af det i 1995 gennemførte EU-mærkevaredirektiv, og hvordan begrunder den den faktiske dominans, som mærkevareproducenternes interesser har over den frie verdenshandels og forbrugernes interesser?

2. Hvilke oplysninger råder Kommissionen over med hensyn til, i hvilket omfang EU-mærkevaredirektivet hindrer den mere prisgunstige import af mærkevarer, og hvilke virkninger har dette direktiv siden dets ikrafttrædelse haft for salgsprisniveauet for mærkevarer, der handles internationalt?

3. Hvilket kendskab har Kommissionen til den praktiske anvendelse af mærkevaredirektivet i EU-medlemsstaterne, og kan den bekræfte, at der f.eks. i Belgien er afsagt en kendelse, i hvilken anvendelsen af direktivet til at hindre parallelimport betegnes som misbrug?

Supplerende svar

afgivet på Kommissionens vegne af Mario Monti

(2. juni 1998)

Som tillæg til svaret af 8. april 1998(1) er Kommissionen nu i stand til at give følgende oplysninger.

1. Rådets direktiv 89/104/EØF af 21. december 1988(2) indførte princippet om EF-konsumption af de rettigheder, der er knyttet til varemærket. Princippet betyder, at når en vare, der er beskyttet af et varemærke, af indehaveren eller med dennes samtykke er blevet markedsført i EF, kan varemærkerettighederne ikke længere påberåbes med henblik på at begrænse den pågældende vares frie bevægelighed i det indre marked. Denne regel gælder derfor ikke for parallelindførsler fra tredjelande. Bestemmelsen om EF-konsumption blev indført på Parlamentets begæring. Mens Kommissionen i det oprindelige forslag havde valgt princippet om international konsumption, ønskede Parlamentet, at kun EF-konsumption blev vedtaget. Som de internationale økonomiske forbindelser forholder sig nu, kan princippet om EF-konsumption indebære visse fordele for forbrugerne alt efter, hvilken vare der er tale om. Det kan bl.a. sikre en uforanderlig beskaffenhed af varer, der afsættes i det indre marked, samt vedvarende eftersalgsservice. Det ser i øvrigt ud til, at varemærkedirektivet har bevirket, at konkurrencen mellem producenter i det indre marked er blevet øget. For at få en fuldstændig oversigt over situationen og på flere medlemsstaters begæring har Kommissionen besluttet at bestille en omfattende økonomisk undersøgelse af, hvilke følger det valg, der blev truffet i direktivet, har for varemærkerne med hensyn til konsumption. Denne undersøgelse vil blive indledt snarest. I øvrigt er princippet om EF-konsumption foreneligt med bestemmelserne i international ret, og det må konstateres, at ingen af EF's eller medlemsstaternes større økonomiske partnere for tiden anvender princippet om international konsumption af rettigheder i forbindelse med industriel ejendomsret.

2. På grundlag af EF-konsumptionen har direktivet bevirket, at parallelindførsler fra tredjelande i de medlemsstater, der tidligere havde international konsumption, er blevet begrænset, for så vist som varemærkeindehaverne har besluttet at påberåbe sig deres rettigheder for at begrænse eller hindre parallelindførsler. En begrænset række erhvervsdrivende, der særlig beskæftiger sig med parallelindførsel af masseforbrugsvarer fra De Forenede Stater, har således meddelt Kommissionen, at de er blevet stillet over for krav fra varemærkeindehavere, der har modsat sig disse indførsler fra tredjelande. Kommissionen er ikke i besiddelse af nøjagtige tal desangående. De følger, som det valg, der blev truffet i direktivet, til fordel for princippet for EF-konsumption, har for varemærkerne, og de følger det har for strømmen af parallelindførsler, vil blive udførlig vurderet på grundlag af ovennævnte økonomiske undersøgelse.

3. Ingen lov om varemærker i medlemsstaterne indeholder længere bestemmelse om international konsumption. Det skal dog bemærkes, at flere nationale domstole har stillet præjudicielle spørgsmål til Domstolen vedrørende fortolkningen af direktivet artikel 7, idet de vil vide, om denne bestemmelse er til hinder eller ej for anvendelse af princippet om international konsumption (sagerne Silhouette C-355/96, Ralph Lauren C-370/97 og Calvin Klein C-4/98). Spørgsmålene tager sigte på at få klarhed over, om varemærkerettigheder af indehaverne kan påberåbes over for parallelindførsler fra tredjelande. I Silhouette-sagen har generaladvokaten for nylig afgivet sin fortolkning, der bekræfter Kommissionens fortolkning, ifølge hvilken den pågældende bestemmelse i direktivet udgør en fuldstændig harmoniseringsforanstaltning, der ikke længere tillader, at medlemsstaterne i deres nationale lovgivning knæsætter princippet om international konsumption.

(1) EFT C 304 af 2.10.1998, s. 153.

(2) EFT L 40 af 11.2.1989.