DA Den Europæiske Unions Tidende CE 78/311

(2004/C 78 E/0313)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-3666/03

af Mario Mantovani (PPE-DE) til Kommissionen

(2. december 2003)

Om: Sundhedsydelser og fri bevægelighed for patienter

I dommen i sagen Müller-Fauré/Van Riet (C-385/99) foretager Domstolen en klar sondring mellem ambulant behandling og hospitalsbehandling og fastslår, at krav om forhåndstilladelse kun er i strid med princippet om fri udveksling af tjenesteydelser, når der er tale om en behandling, som ikke er en hospitalsydelse, og som ydes i en anden medlemsstat af en person eller institution, hvormed der ikke er indgået nogen overenskomst. I sin betænkning om sundhedspleje (december 2002 — A5-0452/2002) påpegede Parlamentet, at målsætningerne om sundhedsplejens holdbarhed, tilgængelighed og kvalitet bl.a. forudsætter, at der skabes et indre marked for sundhedspleje og sundhedsprodukter, som sikrer en sundhedspleje, der er tilgængelig for alle og af høj kvalitet, og at der samtidig tages hensyn til bæredygtigheden og omfanget af systemerne i medlemsstaterne og sikres borgerne fri bevægelighed og en adgang til tjenesteydelser i alle EU-landene, som er i overensstemmelse med nærhedsprincippet.

Hvordan kan det være, at Domstolen ikke har udtrykt samme holdning til hospitalsbehandling?

Navnlig ønskes følgende spørgsmål besvaret:

— Hvordan kan det forenes med unionsborgerens status, at dennes ret til sundhedsbeskyttelse ifølge ovennævnte dom kun er garanteret fuldt ud i forbindelse med ambulant behandling og ikke med hospitalsbehandling, hvilket kun bygger på en rent økonomisk logik?

— Hvordan forenes denne »dobbeltordning«, som indebærer valgfrihed i forbindelse med behandling, som ikke er hospitalsbehandling, og krav om forhåndstilladelse i forbindelse med hospitalsbehandling, med sikkerheden for et højt sundhedsbeskyttelsesniveau, der er fastsat i de gældende traktater?

— Hvordan kan unionsborgernes udøvelse af deres frie valg være en trussel mod den økonomiske balance i en national ordning, som ikke for ydelser modtaget i en anden medlemsstat godtgør beløb, der er højere end dem, der er fastsat i den nationale ordning?

— Som led i gennemførelsen af forordning nr. 1408/71 (1) om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, har medlemsstaterne allerede indført godtgørelsesordninger for behandlinger, der modtages i en anden medlemsstat. Hvordan forklares under henvisning hertil de tekniske problemer, som godtgørelser medlemsstaterne imellem hævdes at afstedkomme i forbindelse med de øvrige unionsborgeres frie valg af stedet for hospitalsbehandling?

— Er kravet om forhåndsgodkendelse af hospitalsbehandling ikke en hindring for patienternes frie valg på grundlag af kvalitet og tilgængelighed for alle, hvorved de borgere, der ikke har tilstrækkelige finansielle midler til at kunne se bort fra forhåndsgodkendelsen og dermed opnå en hurtig og hensigtsmæssig behandling, udsættes for forskelsbehandling?

— Den faktiske gennemførelse af det indre marked indebærer fuld anerkendelse af de fire grundlæggende friheder. Hvor længe skal vi vente på den fri udveksling af tjenesteydelser for alle (såvel forsikringstagerne som aktørerne)?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(15. januar 2004)

Kommissionen har allerede besvaret den mundtlige forespørgsel H-0763/03, det ærede medlem stillede om samme emne under spørgetiden i mødeperioden i december 2003 (2). I sit svar på denne skriftlige forespørgsel kan Kommissionen gå mere i detaljer.

Som det ærede medlem nævner, tog Domstolen i sin dom i sagen Müller-Fauré/van Riet (3) stilling til spørgsmålet om forhåndstilladelse som betingelse for at få godtgjort lægeudgifter afholdt i en anden medlemsstat. Dommen indgår i en række af domme, som Domstolen har afsagt om spørgsmålet siden 1998 (4). Domstolen behandlede i øvrigt på ny spørgsmålet i Inizan-sagen (5). De spørgsmål, der stilles Kommissionen, bør besvares i lyset af denne samlede retspraksis.

Domstolen har i nævnte domme anerkendt patienters ret til at få godtgjort lægeudgifter afholdt i en anden medlemsstat. Domstolen har dog fastsat visse betingelser for at udøve denne ret, bl.a. med henblik på at garantere den sociale sikringsordnings økonomiske ligevægt og sikre et højt sundhedsbeskyttelsesniveau. Disse overvejelser ligger til grund for Domstolens sondring mellem hospitalsbehandling og anden behandling end hospitalsbehandling. Det bør dog betones, at Domstolen selv ved hospitalsbehandling, hvor den fandt det begrundet at stille krav om en forhåndstilladelse, dog mente, at der i betragtning af patientens helbredstilstand ikke var nogen gyldig grund til et sådant krav, hvis patienten oplever urimeligt lange ventelister. Domstolen har således fastslået, at patienters sundhedsbeskyttelse vejere tungere end rent økonomiske hensyn, som desuden efter Domstolens faste praksis ikke kan legitimere en hindring for det grundlæggende princip om fri udveksling af tjenesteydelser.

For så vidt angår anden behandling end hospitalsbehandling, har Domstolen anerkendt patienters ret til frit valg ved at fastslå, at kravet om en forhåndstilladelse som betingelse for godtgørelse ikke var begrundet og skulle fjernes. Domstolen har bekræftet, at for at sikre, at den sociale sikringsordnings økonomiske ligevægt ikke bringes i fare i den ansvarlige medlemsstat, skal godtgørelsen af udgifter til sådanne behandlinger holde sig inden for grænserne af den dækning, som patienter har efter den ansvarlige medlemsstats sygesikring. Den ansvarlige medlemsstat er således kun forpligtet til at godtgøre udgifter til behandling i en anden medlemsstat, hvis denne behandling dækkes af den sociale sikringsordning, når den udføres på dens eget område. Udgifterne godtgøres efter de gældende takster i den ansvarlige medlemsstat, og de betingelser, medlemsstaterne stiller for på deres eget område at godtgøre anden behandling end hospitalsbehandling, f.eks. kravet om at konsultere en alment praktiserende læge forud for konsultation hos speciallæge, gælder ligeledes for behandling i andre medlemsstater.

For så vidt angår hospitalsbehandling, har Domstolen medgivet, at kravet om forhåndstilladelse var begrundet i hensynet til behovet for medlemsstaternes planlægning. Målet er således at sikre, at de kan garantere, at der på deres område er en tilstrækkelig og vedvarende adgang til et afbalanceret udbud af gode hospitalsydelser, og at sikre styring af omkostninger og i videst muligt omfang at undgå ethvert spild af økonomiske, tekniske og menneskelige ressourcer. Det er derfor i patienters egen interesse at opretholde kravet om en forhåndstilladelse i dette tilfælde, idet de bør kunne få den fornødne behandling i deres egen medlemsstat. Domstolen har videre fastslået, at selv om dette ikke skulle være tilfældet, f.eks. hvis der er ventelister på landets område for at kunne få den behandling, som patientens helbredstilstand kræver, er det ikke begrundet at afslå en forhåndstilladelse til behandling i en anden medlemsstat. Domstolen har således understreget, at tilladelsen til at undergå behandling i en anden medlemsstat kun kan afslås, når en tilsvarende behandling eller en behandling, som frembyder samme grad af virkning for patienten, kan ydes rettidigt på landets eget område. Den har fastslået, at ved vurderingen af, om en sådan behandling kunne ydes rettidigt, er de nationale myndigheder forpligtet til at tage hensyn til alle de omstændigheder, der kendetegner hver enkelt konkret sag, under behørig hensyntagen ikke alene til patientens lægelige situation på det tidspunkt, hvor der ansøges om tilladelse, herunder i givet fald omfanget af patientens smerter eller arten af hans handicap, der for eksempel vil kunne gøre det umuligt eller overordentligt vanskeligt at udøve et erhverv, men også under hensyn til hans sygdomshistorie. Borgerne kan således fremover få godtgjort udgifter til den hospitalsbehandling, deres helbredstilstand kræver, også selv om behandlingen ydes i en anden medlemsstat. Muligheden for at undergå behandling i udlandet er således ikke længere forbeholdt patienter med tilstrækkelige økonomiske midler til at betale lægeudgifterne uden hjælp fra den sociale sikringsordning.

Forordning nr. 1408/71 (6), som støtter og letter den frie udveksling af tjenesteydelser i henhold til EF-traktatens artikel 49, skal garantere de forsikrede ret til naturalydelser i opholdsmedlemsstaten for den ansvarlige institutions regning og efter bestemmelserne i lovgivningen i den medlemsstat, hvor ydelserne leveres, som om den forsikrede var tilsluttet landets gældende ordning. I denne henseende begrænser fællesskabsretten ikke medlemsstaternes kompetence til selv at udforme deres sociale sikringsordninger, og for så vidt som der ikke er foretaget en harmonisering på EU-plan, tilkommer det hver medlemsstat i lovgivningen dels at fastsætte vilkårene for retten eller forpligtelsen til at blive tilsluttet en social sikringsordning, dels de betingelser, som en person skal opfylde for at være berettiget til ydelser.

Ved artikel 22 i forordning nr. 1408/71 indføres der en ordning for godtgørelse af udgifter til behandling, som patienter har fået tilladelse til at undergå i en anden medlemsstat, herunder hospitalsbehandling. Forordningens artikel 36 fastsætter de praktiske betingelser for denne godtgørelse mellem socialsikringsinstitutionerne. For så vidt angår behandling, som en person overvejer at undergå i en anden medlemsstat, fastsætter artikel 22, hvornår medlemsstaterne ikke kan afslå tilladelse til at få godtgjort udgifter afholdt i udlandet. Den giver således medlemsstaterne enhver mulighed for at fastsætte andre betingelser for, hvornår der kan gives tilladelse i henhold til national ret. De vanskeligheder, det ærede medlem nævner, er blevet påtalt af medlemsstaterne i forbindelse med godtgørelsen af hospitalsbehandling, der ydes direkte i en anden medlemsstat i forbindelse med den frie udveksling af tjenesteydelser og ikke i henhold til forordning nr. 1408/71. Forordningen stiller således krav om en forhåndstilladelse i forbindelse med hospitalsbehandling, hvilket Domstolen har fundet berettiget. Instrumentet indeholder derfor en række tekniske og administrative løsninger til at sikre patienter godtgørelse af ydelser afholdt i en anden medlemsstat på trygge vilkår, forudsat at medlemsstaterne anvender instrumentet i større omfang og mere gennemsigtigt.

(1) EFT L 149 af 5.7.1971, s. 2.

(2) Skriftligt svar af 17. december 2003.

(3) Dom af 13. maj 2003 i sag C-385/99, V.G. Müller-Fauré mod Onderlinge Waarborgmaatschappij O.Z. Zorkverzekeringen UA og E.E. M. Van Riet mod Onderlinge Waarborgmaatschappij ZAO Zorkverzekeringen, Sml. 2003-I, s. 4509.

(4) Dom af 28. april 1998 i sag C-155/96, Kohll, Sml. 1998-I, s. 1931, dom af 28. april 1998 i sag C-120/95, Decker, Sml. 1998-I, s. 1831, dom af 12. juli 2001 i sag C-157/99, Smits og Peerbooms, Sml. 2001-I, s. 5473, og dom af 12. juli 2001 i sag C-368/98, Vanbraekel, Sml. 2001-I, s. 5363.

(5) Dom af 23. oktober 2003 i sag C-56/01, Patricia Inizan/Caisse Primaire d'Assurance Maladie des Hauts de Seine affaire (endnu ikke offentliggjort).

(6) Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, EFT L 149 af 5.7.1971, ajourført ved forordning nr. 118/97, EFT L 28 af 30.1.1997.