ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende CE 88/460

(2004/C 88 E/0472)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3319/03

af Alexandros Alavanos (GUE/NGL) til Kommissionen

(10. november 2003)

Om: Miner og flygtninge ved den græsk-tyrkiske grænse

I de senere år har adskillige flygtninge mistet livet under deres forsøg på at passere den græsk-tyrkiske grænse. For nylig blev syv pakistanere sprængt i luften i deres forsøg på at krydse grænsen gennem et minefelt. Ifølge oplysninger fra den græske hærs generalstab er 31 illegale indvandrere siden 1999 blevet dræbt af miner under forsøg på at komme ind i Grækenland fra Tyrkiet.

Eftersom den græsk-tyrkiske grænse samtidig udgør Den Europæiske Unions ydre grænse, bedes Kommissionen besvare følgende:

1. Hvordan fortolker Kommissionen denne situation på baggrund af Europa-Parlamentets beslutning om personelminer (B5-0802/2000) (1), hvor Parlamentet anmoder EU om at forpligte sig til at arbejde for total afskaffelse af personelminer?

2. Hvilke foranstaltninger vil Kommissionen træffe for at rense minefelterne omkring EU's ydre grænser (den græsk-tyrkiske grænse), eftersom EU's rolle i kampen mod minerne er anerkendt af det internationale samfund, og EU yder støtte til aktioner mod miner i alle de lande, der er berørt af problemet?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Christopher Patten

(10. december 2003)

Den 25. september 2003 tilsluttede Grækenland og Tyrkiet sig formelt traktaten om forbud mod personelminer. Kommissionen håber, at denne fælles indsats vil bringe en afslutning på de lidelser, der forvoldes af personelminer på grænsen mellem disse to lande.

Herudover har begge lande som led i de tillidsvækkende foranstaltninger, de har opnået enighed om inden for rammerne af deres bilaterale forhold, forpligtet sig til at rydde deres grænseområder for personelminer, som nævnt i Kommissionen periodiske rapport af november 2001 (2).

Rådets forordning (EF) nr. 1725/2001 af 23. juli 2001 om aktioner mod personelminer i andre udviklingslande end tredjelande (3) finder ikke anvendelse i medlemsstaterne.

(1) EFT C 197 af 12.7.2001, s. 193.

(2) KOM(2001) 700 endelig udg.

(3) EFT L 234 af 1.9.2001.
DA Den Europæiske Unions Tidende CE 78/71

(2004/C 78 E/0070)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2051/03

af Caroline Jackson (PPE-DE) til Kommissionen

(20. juni 2003)

Om: Æteriske olier og forbrugerbeskyttelse

Det syvende ændringsforslag til kosmetikdirektivet gik så vidt som til at sikre, at forbrugerne blev beskyttet i forbindelse med brug af æteriske olier. Sådanne olier findes i produkter, der spises af forbrugerne, f.eks. yoghurt med lavendelolie. Ville det ikke være i overensstemmelse hermed at sætte samme advarsel på sådanne fødevarer som på kosmetiske midler? Foreslår Kommissionen at gøre dette? I benægtende fald hvorfor ikke?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af David Byrne

(31. juli 2003)

Rådets direktiv 76/768/EØF af 27. juli 1976 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om kosmetiske midler (1) begrænser ikke brugen af æteriske olier som sådan i kosmetiske produkter, men kræver mærkning af visse stoffer, såfremt de forefindes i kosmetiske produkter over visse niveauer.

Med hensyn til brugen af aromaer og ingredienser i levnedsmidler med smagsegenskaber (f.eks. urter og krydderier) i og på levnedsmidler følger fællesskabslovgivningen en anden tilgang med det formål at beskytte menneskers sundhed. Rammedirektiv 88/388/EØF om aromaer (2) forbyder tilsætning af stoffer som sådan til levnedsmidler, hvis de giver anledning til toksikologiske risici. For aromaer i aromatiserede/krydrede levnedsmidler, der forekommer naturligt i planter, som f.eks. almindelige urter, fastsætter direktivet maksimumsgrænseværdier. Æteriske olier falder ind under definitionen af »aromapræparater«, på hvilke grænseværdierne for disse stoffer også finder anvendelse. På grund af denne stramme regel kræver direktiv 2000/13/EF (3) ikke nogen mærkning af specifikke navne på stoffer, men kræver blot, at forbrugerne informeres om tilstedeværelsen af aromaer i levnedsmidler, som betegnes ved »aromaer«.

På anmodning af Kommissionen har den videnskabelige komité for levnedsmidler over de seneste to år evalueret en række sådanne naturligt forekommende stoffer. Resultaterne er tilgængelige på et websted, som Generaldirektoratet for Sundhed og Forbrugerbeskyttelse har oprette om aromaer (»Flavourings«): (http://europa.eu.int/comm/food/fs/sfp/addit_flavor/flavourings/index_en.html).

Kommissionen er på basis af disse resultater i gang med at udarbejde en opdatering af listen over naturligt forekommende stoffer, som ikke bør tilsættes som sådan i levnedsmidler, samt en opdatering af deres maksimalgrænseværdier i levnedsmidler. Denne opdatering vil indgå i et forslag til en ny rammeforordning om aromaer, som skal træde i stedet for direktiv 88/388/EØF.

(1) EFT L 262 af 27.9.1976.

(2) Rådets direktiv 88/388/EØF af 22. juni 1988 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om aromaer, der må anvendes i levnedsmidler, og om udgangsmateriale til fremstilling af disse, EFT L 184 af 15.7.1988.

(3) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/13/EF af 20. marts 2000 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler samt om reklame for sådanne levnedsmidler, EFT L 109 af 6.5.2000.
DA Den Europæiske Unions Tidende CE 78/658

(2004/C 78 E/0700)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3846/03

af Maj Theorin (PSE) til Kommissionen

(12. december 2003)

Om: Kvinder og konflikter

I betænkningen om kvinders deltagelse i en fredelig løsning af konflikter (A5-0308/2000), som Parlamentet vedtog i november 2000, beskrives det, hvordan kvinder i alle konflikter udsættes for voldtægt og overgreb, mens de meget sjældent deltager i fredsprocessen. I FN-rapporten om »Kvinder, krig og fred« af 2002, som har samme tema som betænkningen (A5-0308/2000), stilles der forslag om tiltag, som skal styrke kvinders rettigheder.

Hvad agter Kommissionen at gøre for at styrke kvinders deltagelse i fredsprocessen?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Chris Patten

(29. januar 2004)

Det er afgjort nødvendigt at træffe foranstaltninger af praktisk art for at sikre, at kvinder inddrages fuldt ud i freds- og sikkerhedsmæssige anliggender, og at kønsperspektivet derved integreres i disse spørgsmål.

Kommissionen vil, i det omfang den har mulighed herfor, fortsat arbejde for at finde effektive løsningsmodeller på kønsaspekterne i forbindelse med krisestyring og konfliktforebyggelse. Kommissionens »dobbelte« tilgang til kønsmainstreaming sikrer ikke blot, at kønsaspektet integreres på politisk plan, men også, at der ydes støtte til specifikke kønsrelaterede programmer og projekter. Herudover er køns-dimensionen et evalueringskriterium for al EU-støtte. Det skal fremhæves, at Kommissionens tilgang til kønsmainstreaming regelmæssigt revideres og diskuteres med medlemsstaterne.

Som eksempler på praktiske foranstaltninger, Kommissionen har truffet, kan nævnes støtte til særlige aktioner som f.eks. dem, der er iværksat i Angola til fremme af styrkelsen af forbindelserne mellem kvindegrupper, ngo'er og andre; endvidere har den ydet støtte til initiativer, iværksat af kvinder, i lokalsamfundene på Cypern. Et yderligere eksempel er Afghanistan, hvor Kommissionen har genetableret mødesteder for kvinder, som f.eks. hammam'er. Endelig kan nævnes Tjetjenien, hvor der er blevet ydet støtte til oprettelse af sundhedscentre for mødre og børn.

Herudover skal inddragelsen af kønsaspektet som et kerneelement i EU's pilotprogrammer for civil krisestyring ses som et konkret skridt hen imod en bevidstgørelse af de politiske beslutningstagere om betydningen af at inddrage kønsperspektivet i fredsskabende aktioner. Indtil dato er der blevet uddannet 260 eksperter af uddannelsesinstitutioner i ni forskellige medlemsstater.
DA Den Europæiske Unions Tidende CE 84/126

(2004/C 84 E/0162)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3985/03

af Caroline Lucas (Verts/ALE) til Kommissionen

(6. januar 2004)

Om: Levering af træ til istandsættelse af Kommissionens bygninger

Hvilke træsorter anvendes i forbindelse med renoveringen af Kommissionens bygninger?

Hvilke virksomheder har leveret dette træ, og hvilket bevismateriale anmodede Kommissionen om, og hvilket blev givet af leverandørerne som bekræftelse på, at alt det anvendte træ kommer fra legale og bæredygtige kilder

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Neil Kinnock

(5. marts 2004)

I tråd med politikken for grønt regnskab bestemmer Kommissionens regler vedrørende tekniske forskrifter for bygninger, at alt træ, der anvendes til ombygning af bygninger ejet af Kommissionen, skal komme fra skove med en miljømæssigt set bæredygtig forvaltning. Dokumentation herfor kan bestå af mærkning fra skovcertificeringsordninger som f.eks. PEFC (Pan European Forest Certification) eller FSC (Forest Stewardship Council).

Hvad angår renoveringen af Berlaymont-bygningen, krævede Kommissionen udtrykkeligt, at Berlaymont 2000 SA (administrationsselskab ejet af den belgiske stat) indkøbte træ som beskrevet ovenfor.

Da Berlaymont 2000 SA er den ordregivende myndighed med ansvar for alle offentlige udbud vedrørende denne renovering, råder Kommissionen på nuværende tidspunkt ikke over navnene på de virksomheder, som har leveret træ.

Der skal gøres opmærksom på, at Kommissionen vil gennemføre en undersøgelse af overholdelsen af kravene vedrørende anvendelse af træ fra bæredygtige kilder i forbindelse med proceduren for accept af bygningen, og det vil blive krævet, at der tilvejebringes dokumentation for, at de lovgivningsmæssige og kontraktuelle krav er blevet overholdt.
DA Den Europæiske Unions Tidende CE 78/78

(2004/C 78 E/0076)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2101/03

af José Ribeiro e Castro (UEN) til Kommissionen

(25. juni 2003)

Om: Reform af landbrugspolitikken — fastsættelse af en maksimumsgrænse

I debatten om reformen af den fælles landbrugspolitik er spørgsmålet om nødvendigheden af at fastsætte en maksimumsgrænse for omfanget af tilskud/støtte, der i enhver henseende kan tildeles en og samme landbrugsbedrift eller en enkelt landmand, ofte dukket op.

I denne sammenhæng fremsættes der sædvanligvis imponerende argumenter med et socialt tilsnit og, i netop denne forbindelse endvidere argumenter af økonomisk art, idet en sådan fastsættelse af en maksimumsgrænse giver mulighed for at frigøre omfattende finansielle ressourcer fra den fælles landbrugspolitik, der kan anvendes til nye budgetposter og dermed mindske presset på andre mekanismer, som f.eks. graduering.

På baggrund heraf anmodes Kommissionen om at besvare følgende:

— Hvorfor forsvarer Kommissionen ikke en streng og effektiv fastsættelse af en maksimumsgrænse inden for rammerne af den fælles landbrugspolitik?

— Mener Kommissionen ikke, at dette er et ret og rimeligt krav?

— Og hvorfor anvender Kommissionen de omfattende frigjorte beløb til en bedre omfordeling af støtten, til incitamenter og til en forhøjelse af bevillingerne til den fælles landbrugspolitiks nye budgetposter?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Franz Fischler

(24. juli 2003)

I sin meddelelse om midtvejsrevisionen af den fælles landbrugspolitik af 10. juli 2002 (1) slog Kommissionen faktisk til lyd for fastsættelse af en maksimumgrænse for den direkte støtte. Det viste sig imidlertid under de efterfølgende drøftelser, at medlemsstaterne ikke kunne nå til enighed om indførelse af en streng maksimumgrænse.

I forbindelse med graduering og degressive støttesatser foreslog Kommissionen derfor, at der samtidig med en beskæring af den direkte støtte skulle indføres en frigrænse for de landbrugere, der modtager færre direkte støttemidler. Ifølge forslaget skulle beskæringer i den direkte støtte godtgøres med 100 % i de tilfælde, hvor den direkte støtte er på op til 5 000 EUR, og med 50 % i de tilfælde, hvor den direkte støtte er på mellem 5 000 EUR og 50 000 EUR. De frigjorte midler skulle anvendes til foranstaltninger til udvikling af landdistrikterne.

I Rådets endelige beslutninger blev der vedtaget en graduering af støttesatserne med en frigrænse på 5 000 EUR. Kommissionens forslag vedrørende degressive støttesatser blev ikke godkendt. I stedet for blev det meddelt, at der vil blive indført en mekanisme for finansiel disciplin. Ifølge en erklæring fra Kommissionen skal forslaget om finansiel disciplin indeholde en frigrænse på 5 000 EUR og eventuelt også andre frigrænser.

Bestemmelserne om den frivillige regionale anvendelse af ordningen for en enkelt betaling pr. bedrift er udvidet med bl.a. muligheden for at omfordele pengene blandt forskellige regioner og landbrugssektorer.

(1) KOM(2002) 394 endelig udg.
DA Den Europæiske Unions Tidende CE 88/17

(2004/C 88 E/0016)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0904/03

af Jan Mulder (ELDR) til Kommissionen

(24. marts 2003)

Om: Anvendelse af landbrug sdiesel i grænseområder

Nederlandske landmænd, som dyrker deres jord i Tyskland og anvender den såkaldte røde diesel i brændstoftankene i deres landbrugskøretøjer, konfronteres med bøder fra de tyske toldmyndigheders side, eftersom brugen af denne diesel, som nyder godt af afgiftslempelser, er forbudt på tysk territorium.

Det har vist sig, at en tysk domstol har forelagt EF-Domstolen præjudicielle spørgsmål herom.

I svarene på spørgsmål fra medlemmer af det nederlandske andetkammer (883, parlamentsåret 2002-2003) skriver statssekretær Van Eijck, at problematikken — efter at en bilateral løsning ikke har vist sig mulig — nu drøftes i Udvalget for Forbrugsafgifter, og at Kommissionen har lovet at forelægge et forslag til løsning af de gennemførelsesproblemer, som kan opstå i denne forbindelse.

1. Hvornår kan et sådant forslag forventes?

2. Mener Kommissionen ikke også, at en landmand uden problemer skal kunne bruge den specialdiesel, som findes i tanken på et landbrug skøretøj, når han kører ind i en anden medlemsstat?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frits Bolkestein

(6. maj 2003)

1. Det af det ærede medlem nævnte problem drøftes ganske rigtigt for tiden af Udvalget for Forbrugsafgifter. På dettes møde den 4. april 2003 kunne samtlige medlemsstater på nær Tyskland acceptere følgende praktiske løsning. Medlemsstater, som anvender den normale punktafgiftssats for brændstof, der eksempelvis anvendes af landbrugskøretøjer, bør acceptere, at køretøjer fra en anden medlemsstat på deres område kan anvende brændstof, der i den pågældende anden medlemsstat leveres til en nedsat sats eller afgiftsfrit. Medlemsstaternes godkendelse vedrører kun det brændstof, der indeholder det fælles mærkestof, og som allerede befinder sig i køretøjets normale tanke. Hvis disse køretøjer skal fyldes op, medens de arbejder i en medlemsstat, der anvender den normale sats, skal de gøre dette med brændstof, der afgiftsberigtiges til den normale sats.
DA Den Europæiske Unions Tidende CE 88/450

(2004/C 88 E/0459)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3081/03

af David Bowe (PSE) til Kommissionen

(20. oktober 2003)

Om: Kloaksystemer i Palæstina

Kun 37,5 % af de palæstinensiske boliger er tilsluttet et kloaksystem. Dette udgør en alvorlig trussel mod miljøet.

Er Kommissionen klar over, hvilken betydning dette har for palæstinensernes sundhed? Hvilke foranstaltninger iværksætter den for at behandle dette problem?
DA Den Europæiske Unions Tidende CE 88/109

(2004/C 88 E/0114)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2703/03

af Luigi Vinci (GUE/NGL) til Kommissionen

(11. september 2003)

Om: Retsforfølgelse i Tyrkiet af sociologen Mehemet Bercet og direktøren for flygtningesammenslutningen Goc-Der i Istanbul, Sefika Gurbuz, for tilskyndelse til racehad

Efter den tvungne migration af i hundredtusindvis af kurdere fra Tyrkiets sydøstlige region til de største byers — navnlig Istanbuls — periferi iværksatte sociologen Mehemet Bercet, som også er etnisk kurder, en undersøgelse i samarbejde med flygtningesammenslutningen Goc-Der i Istanbul med det formål at analysere de særdeles vanskelige levevilkår og den store underkuelse, som disse mennesker, der er tvunget til at flygte fra deres landsbyer og forlade deres jord, arbejde og hus, udsættes for. Resultaterne af undersøgelsen forelagdes af direktøren for flygtningesammenslutningen Goc-Der, Sefika Gurbuz, på en pressekonference i Istanbul den 17. april 2002. Efter fremlæggelsen af undersøgelsesresultaterne rejstes der anklage mod Sefika Gurbuz for separatisme efter den tyrkiske straffelovs paragraf 312, stk. 2, og mod sociologen Mehemet Bercet, i dennes egenskab af hovedophavsmand bag undersøgelsen, for tilskyndelse til racehad, og begge blev stillet for domstolen for sikkerhed, hvis første retsmøde afholdtes den 25. november 2002. På det efterfølgende retsmøde den 12. marts 2003 begæredes begge anklagede fængslet for tre år.

Vil Kommissionen se på disse forhold og oplyse, om ikke den mener, at det er dens opgave på det bestemteste at henlede den tyrkiske regerings opmærksomhed på, at de ovenfor beskrevne anklager mod Sefika Gurbuz og Mehemet Bercet kolliderer fuldstændigt med Tyrkiets mulighed for at tiltræde Den Europæiske Union?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Günter Verheugen

(1. oktober 2003)

Kommissionen har ikke kendskab til den sag, det ærede medlem omtaler.

Hvad ytringsfriheden angår, har Tyrkiet inden for de sidste to år vedtaget en række reformer, der omfatter ændringer af adskillige artikler i den tyrkiske straffelov. Således er grundlaget for begrænsning af ytringsfriheden i henhold til straffelovens artikel 312 blevet ændret for at bringe det i overensstemmelse med europæiske normer.

Det fremgår af de officielle oplysninger, der foreligger for sidste år, at størstedelen af de retssager vedrørende ytringsfrihed, som er blevet ført mod enkeltpersoner, er endt i frifindelse.

Der afholdes dog fortsat retssager mod enkeltpersoner, som ofte afspejler en restriktiv tolkning af de relevante bestemmelser i straffeloven.

Kommissionen har gentagne gange understreget over for de tyrkiske myndigheder, at det er nødvendigt for landet at omsætte disse reformer til praksis, så de bliver til gavn for alle borgere, uanset deres herkomst.

Kommissionen vil fortsat følge udviklingen i lyset af Københavnskriteriernes politiske del og foretage en detaljeret vurdering af situationen i den regelmæssige rapport, der offentliggøres næste gang i november 2003.
DA Den Europæiske Unions Tidende CE 84/478

(2004/C 84 E/0554)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1857/03

af Brian Simpson (PSE) til Kommissionen

(3. juni 2003)

Om: Beskyttelse af ankomst- og afgangstidspunkter for regionale rutefly

Vil Kommissionen gøre nærmere rede for, hvordan ankomst- og afgangstidspunkter for regionale rutefly kan beskyttes i henhold til de nugældende regler for tildeling af ankomst- og afgangstidspunkter?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Loyola de Palacio

(7. juli 2003)

EU-retten beskytter den regionale trafikflyvning på to måder. For det første giver Fællesskabets regler om markedsadgang (Rådets forordning (EØF) nr.2408/92 af 23. juli 1992 om EF-luftfartsselskabers adgang til luftruter inden for Fællesskabet (1), artikel 4) regeringerne mulighed for at indføre en såkaldt forpligtelse til offentlig tjeneste på ruter inden for Fællesskabet, der berører et yderområde eller en region, hvis udvikling afhænger af lufttransport. For indenrigsruter med pligt til offentlig tjeneste fastslår Fællesskabets regler om tildeling af ankomst- og afgangstidspunkter (Rådets forordning (EØF) nr. 95/93 af 18. januar 1993 om fælles regler for tildeling af ankomst- og afgangstidspunkter i Fællesskabets lufthavne (2)), at medlemsstaterne kan forbeholde bestemte ankomst- og afgangstidspunkter i fuldt koordinerede lufthavne (forordningens artikel 9, stk. 1, litra b). Hvis der er indført pligt til offentlig tjeneste på udenrigsruter, er der ikke mulighed for at forbeholde ankomst- og afgangstidspunkter. Hvad angår ruter, der ikke er underlagt pligt til offentlig tjeneste, men som forbinder regionale lufthavne på en medlemsstats område med en fuldt koordineret lufthavn giver reglerne om tildeling af ankomst- og afgangstidspunkter (forordningens artikel 9, stk. 1, litra a, og stk. 3) kun medlemsstaterne mulighed for at forbeholde ankomst- og afgangstidspunkter på visse betingelser. Således kan ankomst- og afgangstidspunkter kun reserveres, hvis de pågældende ruter blev drevet i 1993, da forordningen om ankomst- og afgangstidspunkter trådte i kraft, og hvis den pågældende medlemsstat havde anmeldt en liste over ruter, som havde en sådan ordning.

(1) EFT L 240 af 24.8.1992.

(2) EFT L 14 af 22.1.1993.
1.

Følger Kommissionen kritisk den måde, hvorpå omfattende kontrakter for forberedelsen af Iraks genopbygning og omstruktureringen af landets økonomi af den amerikanske hær (via »USA Army Corps of Engineers« eller via USAid) tildeles amerikanske virksomheder?
DA Den Europæiske Unions Tidende CE 88/331

(2004/C 88 E/0338)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0697/03

af Brice Hortefeux (PPE-DE) til Kommissionen

(10. marts 2003)

Om: Harmonisering af systemerne til størrelsesmærkning

I januar måned sidste år fejrede vi tiåret for det indre marked. De forandringer, der er sket i løbet af disse ti år, har fuldstændig ændret Europa og livet for dets borgere. Barrierer er fjernet og døre åbnet. Forbrugerne har unægteligt adgang til et større udvalg af højkvalitetsprodukter og kan lettere sammenligne priserne takket være euroen.

I øjeblikket anvendes der imidlertid mindst fire forskellige systemer til størrelsesmærkning af tøj og sko i Den Europæiske Union. Italien, Frankrig, Tyskland og Det Forenede Kongerige har rent faktisk hver deres system. Denne manglende harmonisering gør det ikke let for forbrugerne og eksportvirksomhederne.

Mener Kommissionen ikke, at det på den baggrund ville gavne gennemførelsen af EU's indre marked, hvis disse tekniske forskelle ophørte? Hvordan påtænker Kommissionen i bekræftende fald at opnå en sådan harmonisering?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Erkki Liikanen

(2. april 2003)

Kommissionen henleder det ærede medlems opmærksomhed på det svar, den gav på Winfried Menrads skriftlige forespørgsel E-3437/02 (1).

Kommissionen påregner ikke på nuværende tidspunkt at tage noget initiativ til at standardisere eller harmonisere størrelserne på og mærkningen af beklædning og fodtøj i EU.

Ifølge mange erhvervsdrivende i tøjbranchen i EU ville et harmoniseret system ganske vist gøre branchen mere konkurrencedygtig, men det er ikke almindelig anerkendt, at forekomsten af forskellige størrelses-systemer i sig selv udgør en handelshindring som defineret i fællesskabsretten. Kommissionen har i øvrigt ikke kendskab til nogen konsensus på EU-plan mellem de berørte parter og/eller medlemsstaterne på området. En mulighed kunne være, at branchen selv tog initiativ til frivillige aftaler mellem de berørte parter (f.eks. producenter, importører og forbrugere) og eventuelt de nationale myndigheder.

Den Europæiske Standardiseringsorganisation (CEN) arbejder i øjeblikket med størrelsesmærkning af enhver slags beklædning og med målemetoder. Dette standardiseringsarbejde er ikke bestilt af Kommissionen, men udføres på branchens eget initiativ. Branchen kan frit anvende disse standarder, når og som den ønsker.

For så vidt angår fodtøj, har Kommissionen kendskab til initiativer, som branchen har udarbejdet, og som tager sigte på at fastsætte standardmål for at øge anvendelsen af ikt i sektoren. Som i tekstilbranchen er der dog ingen konsensus mellem de berørte parter og de nationale myndigheder om en harmonisering af størrelsesystemer på EU-plan. Under disse omstændigheder mener Kommissionen, at frivillige aftaler på nuværende tidspunkt er den bedste vej frem for branchen.

(1) EFT C 137 E af 12.6.2003, s. 208.
4.

Vil Kommissionen nu indtrængende anmode de lettiske myndigheder om at sørge for, at dette forbud mod dannelse af fagforeninger ophæves, således at Letland i fuld udstrækning overholder de grundlæggende fagforeningsrettigheder?