SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-2089/99

af Marco Cappato (TDI) til Kommissionen

(8. november 1999)

Om: Statsborgere i EU-medlemsstater med asylret i andre medlemsstater eller tredjelande

Med Amsterdam-traktaten er asylpolitik blevet integreret i EF-traktaten, særligt afsnit IV med overskriften Visum, asyl, indvandring og andre politikker i forbindelse med den fri bevægelighed for personer.

Protokollen om asyl for statsborgere i Den Europæiske Unions medlemsstater, der er knyttet som bilag til EF-traktaten, fastslår, at Rådet omgående skal underrettes, hvis en medlemsstat beslutter at give asyl til en statsborger fra en anden medlemsstat, hvilket understreger Rådets centrale rolle i udvekslingen af oplysninger vedrørende asyl og indvandring mellem medlemsstaterne.

Som følge af disse bestemmelser samt begrænsningerne i Geneve-konventionen af 28. juli 1951 og New York-protokollen af 31. januar 1967 om flygtningestatus kan EU-borgere generelt kun opnå asyl i tredjelande, men ikke længere i EU-medlemsstater.

Findes der tilfælde med statsborgere i EU-medlemsstater, der har opnået asyl i en anden medlemsstat eller i stater uden for EU før eller efter EU-traktatens og asylprotokollens ikrafttrædelse? I bekræftende fald med hvilken begrundelse?

Finder Komissionen ikke, at der er et presserende behov for en undersøgelse med det formål at få fastlagt og fjernet årsagerne til anmodninger om og opnåelse af asyl i tredjestater, således at der kan sikres en rimelig balance i forholdet til begrænsningerne i EU-borgerens ret til adgang til asyl i andre EU-medlemsstater?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Antonio Vitorino

(30. november 1999)

Ifølge protokollen om asyl for statsborgere i Den Europæiske Unions medlemsstater skal en medlemsstat underrette Rådet, hvis den ensidigt træffer beslutning om at behandle en ansøgning om asyl fra en statsborger i en anden medlemsstat. Protokollen kræver ikke, at en medlemsstat skal underrette Rådet, hvis den beslutter at give asyl til en statsborger i en anden medlemsstat. Selv om Kommissionen ikke gik ind for, at protokollen om asyl for statsborgere i Den Europæiske Unions medlemsstater blev medtaget i Amsterdam-traktaten, skal den bemærke, at det i præamblen til protokollen hedder, at protokollen respekterer karakteren af og målene med Genève-konventionen af 28. juli 1951 om flygtninges retsstilling. Desuden står der i erklæring nr. 48 til Amsterdam-traktaten, at Protokollen om asyl for statsborgere i Den Europæiske Unions medlemsstater berører ikke de enkelte medlemsstaters ret til at træffe de organisationsmæssige foranstaltninger, som de anser for nødvendige for at opfylde deres forpligtelser i henhold til Genève-konventionen af 28. juli 1951 om flygtninges retsstilling. Der er intet i protokollen, der forhindrer en medlemsstat i at give asyl til en statsborger i en anden medlemsstat, hvis den pågældende er flygtning i henhold til artikel 1 i Genève-konventionen fra 1951 om flygtninges retsstilling.

Antallet af sager, hvor statsborgere i en medlemsstat har ansøgt om asyl i en anden medlemsstat, er forholdsvis lavt.

Hvad angår ansøgninger om asyl, som en statsborger fra én medlemsstat har indgivet i en anden medlemsstat, foreligger der for perioden 1992-1994 (for 12 medlemsstater) følgende korrigerede oplysninger (se svaret på skriftlig forespørgsel E-1356/97 fra Nel van Dijk(1)):

- 1992: fire ansøgninger (to i Belgien, heraf en fra en tysk statsborger og en fra en fransk statsborger; en i Danmark fra en britisk statsborger; en i Grækenland fra en tysk statsborger).

- 1993: 12 ansøgninger (seks i Belgien, heraf to fra spanske statsborgere, tre fra portugisiske statsborgere og en fra en britisk statsborger; to i Danmark, heraf en fra en tysk statsborger og en fra en fransk statsborger; tre i Spanien fra franske statsborgere; en i Portugal fra en tysk statsborger).

- 1994: ni ansøgninger (fem i Danmark, heraf to fra tyske statsborgere, to fra franske statsborgere og en fra en irsk statsborger; fire i Spanien, heraf en fra en tysk statsborger, en fra en fransk statsborger, en fra en italiensk statsborger og en fra en nederlandsk statsborger).

For perioden siden udvidelsen af EU i 1995 foreligger der følgende oplysninger vedrørende de 15 medlemsstater:

- 1995: syv ansøgninger (fem i Danmark, heraf fire fra tyske statsborgere og en fra en italiensk statsborger; en i Spanien fra en italiensk statsborger; en i Finland fra en nederlandsk statsborger).

- 1996: 13 ansøgninger (fem i Belgien, heraf en fra en tysk statsborger, to fra spanske statsborgere, en fra en nederlandsk statsborger og en fra en britisk statsborger; tre i Danmark, heraf en fra en tysk statsborger, en fra en svensk statsborger og en fra en britisk statsborger; en i Spanien fra en italiensk statsborger; to i Østrig, heraf en fra en dansk statsborger og en fra en tysk statsborger; en i Portugal fra en spansk statsborger; en i Finland fra en fransk statsborger).

- 1997: 27 ansøgninger (to i Belgien fra portugisiske statsborgere; fem i Danmark, heraf en fra en tysk statsborger, en fra en græsk statsborger, en fra en italiensk statsborger, en fra en svensk statsborger og en fra en britisk statsborger; syv i Tyskland, heraf to fra græske statsborgere, en fra en spansk statsborger, en fra en nederlandsk statsborger, en fra en portugisisk statsborger, en fra en svensk statsborger og en fra en britisk statsborger; tre i Spanien, heraf en fra en græsk statsborger, en fra en italiensk statsborger og en fra en nederlandsk statsborger; 10 i Sverige, heraf to fra danske statsborgere, fire fra tyske statsborgere, en fra en spansk statsborger, en fra en italiensk statsborger og to fra britiske statsborgere).

Der foreligger endnu ikke oplysninger for 1998 og 1999. De foreliggende oplysninger siger ikke noget om grundene til indgivelse af asylansøgning.

Hvad angår asylansøgninger fra statsborgere i landene i Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde (EØS) (Norge, Island og Liechtenstein) og Schweiz, viser de oplysninger, Kommissionen råder over for perioden 1995-1997, kun antallet af ansøgninger, der blev indgivet i Schweiz i 1997 (19 ansøgninger, heraf en fra en belgisk statsborger, 11 fra tyske statsborgere, en fra en græsk statsborger, en fra en fransk statsborger, tre fra italienske statsborgere, en fra en nederlandsk statsborger og en fra en britisk statsborger).

Så vidt Kommissionen ved, har der i de seks måneder efter Amsterdam-traktatens ikrafttræden ikke været nogen tilfælde, hvor en medlemsstat i henhold til litra d) i den eneste artikel i protokollen om asyl for statsborgere i medlemsstaterne har underrettet Rådet om, at den ensidigt har truffet beslutning om at behandle en asylansøgning fra en statsborger i en anden medlemsstat.

Kommissionen har kendskab til to sager, hvor en statsborger i en medlemsstat er blevet anerkendt som flygtning i en anden medlemsstat: i 1991 blev en italiensk statsborger anerkendt som flygtning i Nederlandene, og i 1997 blev en tysk statsborger anerkendt som flygtning i Portugal. De foreliggende oplysninger siger ikke noget om grundene til, at de pågældende blev anerkendt som flygtninge.

Kommissionen har ikke kendskab til sager, hvor statsborgere i medlemsstaterne er blevet anerkendt som flygtninge i EØS-landene eller i Schweiz i perioden 1995-1997, som der foreligger oplysninger om.

Hvad angår asylansøgninger, som statsborgere i medlemsstaterne har indgivet i tredjelande, og tildelingen af asyl i sådanne tilfælde, indsamler Kommissionen ikke oplysninger om sådanne tilfælde, med undtagelse af ovennævnte oplysninger om EØS-landene og Schweiz.

Kommissionen har ingen planer om at foretage en undersøgelse af grundene til, at nogle statsborgere i medlemsstaterne eventuelt har indgivet asylansøgninger i tredjelande.

(1) EFT C 373 af 9.12.1997.