SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-2691/99

af Pernille Frahm (GUE/NGL) til Kommissionen

(11. januar 2000)

Om: FN's flygtningekonvention

Tammerfors-erklæringen understregede, at Rådet lægger vægt på, at FN's flygtningekonvention i sin helhed bliver grundlæggende for EU's flygtninge- og asylpolitik.

Vil Kommissionen bekræfte, at denne beslutning indebærer, at EU-medlemslande er forpligtet til at behandle en anmodning om asyl uanset asylsøgerens oprindelsesland?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af António Vitorino

(3. februar 2000)

Formandskabets konklusioner fra Det Europæiske Råds møde i Tammerfors den 15.-16. oktober 1999 omfatter følgende udtalelser:

Målet er en åben og sikker europæisk union, som fuldt ud opfylder sine forpligtelser i henhold til Genève-flygtningekonventionen og andre relevante instrumenter om menneskerettigheder... (punkt 4) og

Det Europæiske Råd bekræfter den betydning, som EU og medlemsstaterne tillægger den absolutte respekt for retten til at søge asyl. Det er nået til enighed om at arbejde i retning af at oprette et fælles europæisk asylsystem, som bygger på en fuldstændig og inklusiv anvendelse af Genèvekonventionen, hvorved det garanteres, at ingen sendes tilbage til forfølgelse, dvs. at non-refoulement-princippet opretholdes (punkt 13).

Kommissionen udtrykker sin tilfredshed med disse udtalelser, som den støtter. Disse forpligtelser på det politiske område vil danne grundlag for de fremtidige lovgivningsforslag på asylområdet.

Hvad angår medlemsstaternes forpligtelser på asylområdet kan der skelnes mellem deres forpligtelser i henhold til international ret og deres forpligtelser i henhold til traktaterne. Alle medlemsstaterne er parter i FN-konventionen af 1951 om flygtninges retsstilling. I henhold til denne konvention pålægges der staterne en forpligtelse med hensyn til flygtninge, herunder et forbud mod refoulement ifølge konventionens artikel 33, der gælder uanset asylansøgerens oprindelsesland. Artikel 3 i konventionen bestemmer specifikt, at de kontraherende stater skal anvende konventionens bestemmelser på flygtninge uden nogen forskel med hensyn til race, religion og oprindelsesland. Alle medlemsstaterne er også parter i Dublin-konventionen, hvor de i artikel 2 bekræfter deres forpligtelser i henhold til Genève-konventionen, som ændret ved New York-protokollen, og deres forpligtelse til at samarbejde med FN's Højkommissariat for Flygtninge omkring anvendelsen af disse instrumenter.

Hvad angår forpligtelserne i henhold til traktaterne er der i øjeblikket ingen fællesskabsbestemmelser på asylområdet. I henhold til artikel 63, stk. 1, (tidligere artikel 7K) i EF-traktaten skal Rådet træffe en række foranstaltninger vedrørende asyl i overensstemmelse med Genève-konventionen af 28. juli 1951 og protokollen af 31. januar 1967 om flygtninges retsstilling og andre relevante aftaler. Gennemførelsen af artikel 63, stk. 1, vil være den mekanisme, hvorved Rådet sætter ovennævnte konklusioner fra Det Europæiske Råds møde i Tammerfors i kraft.

To af de fire afsnit i artikel 63, stk. 1, omhandler foranstaltninger vedrørende tredjelandsstatsborgere, medens de to andre afsnit ikke specificerer, hvilke personer foranstaltningerne finder anvendelse på.

Amsterdam-traktaten indeholder en protokol om asyl for statsborgere i Den Europæiske Unions medlemsstater, der er knyttet til EF-traktaten. I henhold hertil kan en ansøgning om asyl, der indgives af en statsborger i en medlemsstat, derfor kun tages i betragtning eller antages til behandling i en anden medlemsstat, hvis fire betingelser er opfyldt. Tre af disse betingelser omhandler undtagelser fra lovgivningen om menneskerettigheder eller groft og vedvarende overtrædelse af principperne om menneskerettigheder i den medlemsstat, hvor asylansøgeren er statsborger. Den fjerde betingelse giver medlemsstaterne mulighed for ensidigt at træffe beslutning om at behandle en asylansøgning fra en statsborger i en anden medlemsstat.

I erklæring nr. 48 til Amsterdam-traktaten hedder det: Protokollen om asyl for statsborgere i Den Europæiske Unions medlemsstater berører ikke de enkelte medlemsstaters ret til at træffe de organisationsmæssige foranstaltninger, som de anser for nødvendige for at opfylde deres forpligtelser i henhold til Genève-konventionen af 28. juli 1951 om flygtninges retsstilling. Det er op til den enkelte medlemsstat at afgøre, hvilke organisationsmæssige foranstaltninger der skal træffes for at opfylde forpligtelserne i Genève-konventionen i afventning af, at protokollen gennemføres.

Der er intet i protokollen, der forhindrer en medlemsstat i at behandle alle asylansøgninger uanset ansøgerens oprindelsesland. Belgien fremsatte følgende erklæring herom: Belgien godkender

protokollen om asyl for statsborgere i Den Europæiske Unions medlemsstater, men erklærer, at Belgien i overensstemmelse med sine forpligtelser i henhold til Genève-konventionen af 1951 og New York-protokollen af 1967, i overensstemmelse med denne protokols eneste artikel, litra d), vil foretage en individuel behandling af en asylansøgning fra en statsborger i en anden medlemsstat.(1)

(1) Se Amsterdam-traktaten, Erklæringer som Konferencen har noteret sig, nr. 5, Belgiens erklæring om Protokollen om asyl for statsborgere i Den Europæiske Unions medlemsstater.