SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2768/01

af Jonas Sjöstedt (GUE/NGL) til Kommissionen

(9. oktober 2001)

Om: Slutdeponering af atomaffald

Hvorledes forløber diskussionen med sigte på at få flere medlemsstater til at slå sig sammen om et fælles anlæg? Sådanne aftaler er almindelige i USA, hvor grupper af delstater går sammen og deler omkostningerne til deponering af radioaktivt affald. Men noget sådant forekommer ikke blandt EU's medlemsstater i dag. Den eneste undtagelser er, at Belgien har en aftale med Luxembourg om at slutdeponere sidstnævntes atomaffald. At koncentrere slutdeponeringen af atomaffald til et fåtal af lande vil være klart billigere, end at hvert enkelt land slutdeponerer sit eget affald. Intet EU-land kan i dag fylde sine deponeringsanlæg med nationalt affald.

Der er delte meninger om, hvorvidt import og eksport af atomaffald strider mod de nationale love eller ej. Frankrig, Sverige, Storbritannien og Finland har alle vedtaget love, der begrænser import og eksport af atomaffald og radioaktivt affald. Men spørgsmålet er, om der ikke rent juridisk er fri bevægelighed for

personer, tjenesteydelser og varer på EU's indre marked. Hvis atomaffald kan købes og sælges, er det omfattet af det indre markeds og dermed EU's lovgivning. Hidtil er dette ikke søgt prøvet. Da selve deponeringen af atomaffald henhører under de enkelte regeringers ansvar, mangler Kommissionen muligheder for at kræve, at noget land modtager affald.

Mener Kommissionen, at det fortsat er et åbent spørgsmål, om der skal herske fri bevægelighed, for så vidt angår atomaffald på det indre marked? Er Kommissionen eventuelt rede til at gribe ind, selv om der er tale om et følsomt spørgsmål?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Loyola de Palacio

(29. januar 2002)

Radioaktivt affald deles op i kategorier efter aktivitet og levetid. For lavaktivt kortlivet affald, som også er det mest omfangsrige, synes fælles deponering for flere medlemsstater ikke særlig attraktivt, da der på nationalt plan findes sådanne depoter, og da fælles oplagring ville øge transporten betydeligt. Derimod kunne fælles deponering være fordelagtig for højaktivt affald, men det er medlemsstaterne ikke enige om.

Bevægeligheden for radioaktivt affald er omfattet af reglerne for det indre marked og bestemmelserne i Rådets direktiv 92/3/Euratom af 3. februar 1992 om overvågning af og kontrol med overførsel af radioaktivt affald mellem medlemsstaterne samt ind i og ud af Fællesskabet(1). Desuden findes der sikkerhedskrav til transport af radioaktive materialer, som er fastlagt af Den Internationale Atomenergiorganisation og gennemført i medlemsstaternes lovgivning. Endelig er radioaktivt affalds bevægelighed omfattet af en fælles konvention om sikker håndtering af brugt brændsel og radioaktivt affald. Fællesskabets og medlemsstaternes ratificering af denne konvention er i gang.

Kommissionen har altid appelleret til medlemsstaterne om at vise solidaritet med hensyn til langtidsdeponering af radioaktivt affald, og den har tilskyndet til, at Fællesskabet skulle blive selvforsynende på dette område (jf. fjerde rapport fra Kommissionen om den nuværende situation og udsigterne for forvaltningen af radioaktivt affald i Den Europæiske Union(2)). De medlemsstater, der har en betydelig produktion af radioaktivt affald, burde være i stand til at deponere deres affald på deres eget område. Medlemsstaterne er også frit stillet til at tage initiativ til regionale løsninger. Derimod kan man ikke forestille sig, at Fællesskabet skulle pålægge en medlemsstat at modtage affald, der er produceret i en anden medlemsstat.

(1) EFT L 35 af 12.2.1992.

(2) KOM(98) 799 endelig udg.