SKRIFTLIG FORESPOERGSEL E-0484/99

af Jan Lagendijk (V) til Kommissionen

(5. marts 1999)

Om: Skrotning af europaeiske skibe i Indien

Gamle europaeiske skibe skrottes i Alang i Indien, uden at der traeffes beskyttelsesforanstaltninger for arbejdstagerne eller miljoeet. De europaeiske skibsvrag, som indeholder giftige stoffer, bliver ofte skrottet med de bare haender. Disse giftige stoffer forsvinder uden forarbejdning i miljoeet. Denne situation er uacceptabel baade socialt og miljoemaessigt(1). Har Kommissionen kendskab til den maade, hvorpaa europaeiske skibe skrottes i Indien? Er Kommissionen enig i, at denne skandaloese fremgangsmaade boer bringes til ophoer?

Hvorledes kan Kommissionen forklare, at denne fremgangsmaade endnu anvendes, efter at Basel-konventionen ogsaa er blevet juridisk bindende for Den Europaeiske Union den 1. januar 1998? Hvilke skridt agter Kommissionen at tage for at soerge for, at Basel-konventionen gennemfoeres? Hvorledes faar Kommissionen skrotningen af gamle europaeiske skibe i Indien til at harmonere med det princip om naerhed, som den gaar ind for? Hvad agter Kommissionen at goere for at gennemfoere princippet om naerhed konkret, naar det drejer sig om skrotningen af europaeiske skibe?

Da der findes et fremragende direktiv om udrangerede koeretoejer(2), anmodes Kommissionen om at tage initiativ til udarbejdelse af et forslag til samme slags direktiv for udrangerede skibe, saaledes at skrotningen af skibe fra Den Europaeiske Union finder sted paa en miljoemaessig og social acceptabel maade. Den gratis overdragelse af et skib til en virksomhed, som skrotter skibet paa en maade, der kan forsvares over for mennesker og miljoe, er hovedformaalet med dette direktiv. Udgifterne kunne finansieres via en forhoejelse af prisen paa nye skibe, saaledes at der i fremtiden gives garanti for en hensigtsmaessig genanvendelse. Er Kommissionen rede til at tage initiativ til et saadant direktiv?

Svar afgivet paa Kommissionens vegne af Ritt Bjerregaard

(29. april 1999)

Kommissionen er i de seneste maaneder blevet opmaerksom paa problemet med europaeiske skibe, som eksporteres til ophugning i Asien, foerst og fremmest Indien, Bangladesh og Pakistan. Kommissionen er ogsaa klar over, hvordan ophugningsarbejdet udfoeres, den er enig i, at de forhold, skibene ophugges under i de paagaeldende lande, er til alvorlig fare for de ansatte sundheds og for miljoeet, og at de derfor er uacceptable, og den er i faerd med at undersoege forskellige muligheder for at loese dette problem. Ophugningsaktiviteterne er imidlertid vigtige for disse landes oekonomi, og enhver foranstaltning, der traeffes for at loese miljoeproblemet, boer derfor tage hensyn til dette forhold.

Et af de spoergsmaal, som har meldt sig i denne forbindelse er, om eksporten af skibe til ophugning i de naevnte lande opfattes af Raadets forordning (EOEF) 259/93 af 1. februar 1993 om overvaagning af og kontrol med overfoersel af affald inden for, til og fra Det Europaeiske Faellesskab(3) (" overfoerselsforordningen"). Hvad dette angaar, vil Kommissionen gerne henvise det aerede medlem til sit svar paa skriftlig forespoergsel P-462/99 fra Peter William Skinner(4).

Som det aerede medlem ganske rigtigt bemaerker, bygger forordningen paa principperne naerhed og selvhjulpethed, naar det gaelder bortskaffelse af affald. Disse principper gaelder imidlertid ikke for affald, der overfoeres med henblik paa genvinding. De er derfor uden relevans for gamle skibe, der eksporteres til genvindingsformaal, f.eks. genvinding af metalskrot fra disse skibe til genbrug paa staalvaerkerne.

Alligevel er overfoerselsdirektivet en bindende retsforskrift for Faellesskabet, der underkaster eksporten af udtjente skibe strenge kontrol- og overvaagningsprocedurer. Kommissionen er netop i faerd med at undersoege en raekke spoergsmaal i forbindelse med effektiv haandhaevelse af disse regler, baade i sammenhaeng med Faellesskabets egen lovgivning og paa grundlag af Basel-konventionen.

Desuden er spoergsmaalet blevet sat paa den internationale soefartsorganisations dagsorden. Det boer i denne forbindelse naevnes, at en effektiv, hoejt kvalificeret skibophugningsindustri er vigtig for at aldrende skibe, der ikke overholder standarderne og i sig selv udgoer en alvorlig fare for miljoeet, fordi de oeger risikoen for ulykker, som kan foere til alvorlig havforurening og store tab af menneskeliv, fjernes fra havet. Det ville vaere i strid med den kampagne for kvalitetssoefart, som Kommissionen og medlemsstaterne allerede har forpligtet sig overfor.

Med hensyn til det aerede medlems forslag om at udarbejde et direktiv for udrangerede skibe af samme slags som det for udrangerede koeretoejer, der for tiden droeftes efter forslag fra Kommissionen, tvivler Kommissionen paa, at det paa nuvaerende tidspunkt vil vaere en effektiv maade at loese det foreliggende problem paa. Soefart er en verdensomspaendende aktivitet og problemet med ophugning af gamle skibe er et verdensomspaendende problem. Eventuelle loesninger maa derfor tage hensyn til det internationale aspekt.

Til slut vil Kommissionen gerne sige, at den til fulde er klar over sikkerheds- sundheds- og miljoeproblemerne i de tredjelande, hvor der allerede foretages ophugning af skibe. Den er i enhver henseende villig til at undersoege alle midler, hvormed den kan bidrage til en omfattende loesning paa disse problemer.

(1) Jf. beretningen herom i den (nederlandske) udgave af Greenpeace, nr. 1, 1999.

(2) KOM(97) 0358 - EFT C 337 af 7.11.1997, s. 3.

(3) EFT L 30 af 6.2.1993.

(4) EFT C 325 af 12.11.1999, s. 116.