DA Den Europæiske Unions Tidende CE 78/462

(2004/C 78 E/0488)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3087/03

af Bruno Gollnisch (NI) til Kommissionen

(20. oktober 2003)

Om: Virksomhedssammenlægninger: Kommissionens kriterier

Kommissionen synes i sin vurdering af lovligheden af fusioner og virksomhedssammenlægninger at modsætte sig ethvert tilløb til dominerende stilling i Europa, også når der ikke er tale om misbrug af dominerende stilling.

Mere foruroligende er det, at Kommissionen gentagne gange såvel tidligere (ATR-De Havilland, Legrand-Schneider osv.) som mere for nylig (Alcan-Péchiney) har givet indtryk af, at dens afgørelser systematisk gik imod fusioner, hvis den virksomhed, der ville være dominerende på verdensmarkedet, var europæisk, men at den har vist sig særdeles overbærende i det modsatte tilfælde.

Kan Kommissionen gøre rede for de underliggende principper i sin sammenlægningspolitik?

Har den en klart fjendtlig holdning til europæiske virksomheder, der har ambitioner om at indtage en førende stilling på verdensplan inden for deres sektor?

Er den principielt modstander af oprettelsen af verdensomspændende industripoler med europæisk ledelse?

Tager den hensyn til, om den påtænkte sammenlægning udgør en nettofordel for Unionen eller dens industrisektorer?

Indgår beskæftigelsessituationen i Europa i dens overvejelser?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Mario Monti

(9. december 2003)

Kommissionen mener, at fusioner er et naturligt led i udviklingen i erhvervslivet, og at de i princippet er til gavn for økonomien. Fusioner resulterer som regel i stordriftsfordele og en forbedret konkurrenceevne og styrker dermed de berørte virksomheder. I kraft af de virkninger, dette kan få for erhvervslivets konkurrenceevne i bred forstand og for den økonomiske vækst, kan fusioner også globalt være til gavn for beskæftigelsen på lang sigt, for en varig økonomisk vækst er den bedste garanti for et højt beskæftigelsesniveau. Fusioner er derfor en vigtig velfærds- og beskæftigelsesfremmende faktor og kan yde et væsentligt bidrag til en økonomisk og socialt bæredygtig udvikling.

Denne positive effekt forudsætter imidlertid, at de effektivitetsgevinster, virksomhederne kan opnå ved at fusionere, eller i hvert fald en del af dem, bliver videregivet til deres kunder (endelige forbrugere eller andre virksomheder, ofte små og mellemstore) i form af lavere priser, nyskabende produkter eller tjenester eller bedre kvalitet. Med andre ord er det vigtigt at sikre, at de gevinster, en fusion kan give, ikke udelukkende (eller hovedsagelig) kommer den fusionerede virksomhed til gode.

Kun eksistensen af et tilstrækkeligt konkurrencepres kan imidlertid give garanti for, at en fusioneret virksomhed vil have det nødvendige incitament til at give sine kunder — og forbrugerne i almindelighed — del i de produktivitets- og effektivitetsfordele, fusionen afføder, således at disse gevinster reelt kanaliseres ud til hele økonomien.

Det er baggrunden for, at Rådets forordning (EØF) nr. 4064/89 af 21. december 1989 om kontrol med fusioner og virksomhedsovertagelser (1) (»fusionsforordningen«) tager sigte på at forhindre fusioner, der kan føre til, at der opstår dominerende virksomheder, dvs. virksomheder, der er så økonomisk stærke, at de kan påtvinge deres kunder unormalt høje priser, beskære deres købekraft og i sidste instans forhindre, at de effektivitets- og produktivitetsgevinster, fusionen er forbundet med, kommer økonomien som helhed til gode.

Hovedprincippet bag hele fusionsforordningen er, at bevarelse af en konkurrencepræget markedsstruktur er den bedste garanti for opretholdelse og styrkelse af industriens og hele den europæiske økonomis konkurrenceevne, solid og varig vækst og dermed også et højt beskæftigelsesniveau i EU.

Beskæftigelsessituationen i Europa er således ikke et element, der direkte indgår i de overvejelser, Kommissionen gør sig, når den skal vurdere en konkret fusion, men dette aspekt indgår naturligvis i den overordnede konkurrencepolitik. Det fastsættes i øvrigt også i fusionsforordningens artikel 18, at repræsentanter for medarbejderne i de anmeldende virksomheder kan fremsætte deres bemærkninger under sagsbehandlingen. Desuden har Kommissionen planer om i anmeldelsesformularen at indføje en påmindelse til virksomhederne om, at de skal overholde de forpligtelser, der påhviler dem i henhold til gældende EU- og nationale regler om arbejdsmarkedsrelationer i forbindelse med fusioner.

I den forbindelse må det også understreges, at der er andre af EU's politikker, bl.a. beskæftigelses- og erhvervspolitikken, der også tager sigte på at fastholde et højt beskæftigelsesniveau og fremme den europæiske økonomis konkurrenceevne i overensstemmelse med de mål, der er fastsat i EF-traktaten. Disse forskellige politikker supplerer helt naturligt hinanden.

I udøvelsen af sin kompetence til at føre kontrol med fusioner skal Kommissionen således undersøge, om de fusioner, den får til behandling, skaber eller styrker en dominerende stilling, der fører til, at den effektive konkurrence hæmmes betydeligt på fællesmarkedet eller en betydelig del af det. Ved vurderingen heraf skal Kommissionen bl.a. i henhold til fusionsforordningens artikel 2, stk. 1, litra b), tage hensyn til den tekniske og økonomiske udvikling, dvs. de effektivitetsgevinster, som en fusion direkte kan resultere i, for så vidt som de er til gavn for forbrugerne og ikke lægger hindringer i vejen for konkurrencen. Denne analyse af effektivitetsgevinster kan i praksis give nogenlunde samme resultat, som hvis man lagde et kriterium baseret på »nettofordelene« til grund, men det er klart, at Kommissionen tager stilling til eksistensen og omfanget af disse effektivitetsgevinster i et konkurrencemæssigt perspektiv, og at der kun kan tages hensyn til dem i det omfang, hvor de i sidste instans vil gavne konkurrencen.

Det er rigtigt, at fusionsforordningen tager sigte på at forhindre, at der skabes eller styrkes dominerende stillinger, der vil kunne hæmme konkurrencen på fællesmarkedet betydeligt i strid med EF-traktatens artikel 82, som udelukkende er rettet mod misbrug af en allerede eksisterende dominerende stilling. Det afspejler, at der er tale om to forskellige regelsæt, der supplerer hinanden — mens det første etablerer en forudgående og per definition præventiv kontrol, går det andet ud på en efterfølgende kontrol, hvor formålet er at skride ind over for et stedfundet misbrug. Fordelene ved en forudgående kontrol med fusioner ligger i, at det virker mere effektivt at opretholde en effektiv konkurrence på de markeder, der berøres af en fusion, end sidenhen at skulle skride ind over for virksomheder, der efter en fusion misbruger en dominerende stilling, som de har opnået eller fået styrket i kraft af fusionen.

I løbet af de 13 år, hvor fusionsforordningen har eksisteret, har Kommissionen behandlet over 2 300 fusioner, og kun 18 af dem har den nedlagt forbud mod. Blandt de fusioner, Kommissionen har godkendt, er der adskillige, der har resulteret i fremkomsten af stærke europæiske koncerner, der er blevet førende i verden på deres felt eller er blevet i stand til at konkurrere med de førende. Blandt dem kan nævnes de koncerner, der blev dannet efter beslutningerne i sagerne Carrefour/Promodes, TotalFina/Elf Volvo/Renault, Framatome/Siemens, Usinor/Arbed/Aceralia (fusioneret i Arcelor) og Aérospatiale/DaimlerChrysler Aerospace/Centre for Advanced Spatial Analysis (CASA) (fusioneret i European Aeronautic, Defense and Space Company (EADS)). Et yderligere eksempel kunne have været Air Liquide/Brin's Oxygen Company (BOC), hvis ikke denne fusion var blevet opgivet, efter at de amerikanske myndigheder havde tilkendegivet, at de sandsynligvis ville nedlægge forbud mod den. Blandt de fusioner, der er nedlagt forbud mod (eller som blev opgivet under Kommissionens sagsbehandling) figurerer såvel fusioner, der tog sigte på at skabe europæisk ledede industripoler (som f.eks. Volvo/Scania), som fusioner, der ville have resulteret i ikke-europæisk ledede industripoler (som f.eks. General Electric (GE)/Honeywell).

Det viser helt klart, at Kommissionen i sin måde at udøve fusionskontrol på er neutral i forhold til, hvem fusionsparterne og deres aktionærer er, og hvilken nationalitet de har, og at det ikke er i strid med det overordnede mål, som er at øge erhvervslivets og hele den europæiske økonomis konkurrenceevne, fastholde et højt beskæftigelsesniveau og derigennem sikre en solid og varig vækst i EU.

(1) EFT L 395 af 30.12.1989; berigtiget i EFT L 257 af 21.9.1990.