SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-3185/02

af Alejo Vidal-Quadras Roca (PPE-DE) til Kommissionen

(31. oktober 2002)

Om: Regional arealafgift, der opkræves af store varehuse

Kommissionen har under tiltrædelsesforhandlingerne med de østeuropæiske lande krævet af regeringerne i disse lande, at de skal afskaffe eller ændre deres lovbestemmelser vedrørende detailhandlen, som begrænser den frie konkurrence eller har negative følger for princippet om fri etableringsret.

Ikke desto mindre findes der stadig bestemmelser af denne art i retsordenen i stater, der allerede er medlemmer af EU. Der er sålede vedtaget en lov (16/2000) i den spanske selvstyrende region Cataluña, ifølge hvilken store varehuse skal betale en arealafgift, hvis provenu skal anvendes som støtte til den traditionelle handel i regionen. Den støtte, den traditionelle handel modtager, vil derfor blive finansieret af konkurrenterne.

Vedtagelsen af denne lov kommer oven i de restriktioner for åbningen af store varehuse, som allerede findes i Cataluña, jf. lov 17/2000 om kommercielle faciliteter (Equipamientos Comerciales).

Finder Kommissionen det også inkonsekvent, at sådanne bestemmelser på den ene side stadig får lov at eksistere i EU, samtidig med at der stilles krav om, at tiltrædelseslandene afskaffer dem?

Hvad mener Kommissionen om, at der gives sektorstøtte, hvor midlerne stammer fra modtagernes konkurrenter, og vil Kommissionen i den forbindelse på nogen måde indbringe en sag på baggrund af den offentlige støtte, der ydes i henhold til lov 17/2000?

Hvilke foranstaltninger vil Kommissionen træffe med hensyn til bestemmelser om detailhandlen, som dem der findes i Cataluña, og som hindrer fællesskabsvirksomheder i at udnytte den frie etableringsret?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Mario Monti

(17. december 2002)

Der er indgivet en klage for Kommissionen mod lov 16/2000 vedtaget af den selvstyrende region Cataluña. Klageren hævder, at loven indfører en arealafgift på større indkøbscentre med det formål at støtte traditionel detailhandel i bycentrene. I henhold til den klagende forening kan denne foranstaltning betragtes som statsstøtte i henhold til EF-traktatens artikel 87, stk. 1. Kommissionen anmodede derfor de spanske myndigheder om yderligere oplysninger om denne sag.

I henhold til oplysningerne fremsendt af de spanske myndigheder vil indtægterne fra den nye afgift, der blev indført ved lov 16/2000, først og fremmest blive anvendt til finansiering af infrastruktur og kun i mindre udstrækning gå direkte til den lokale detailhandel.

Specielt vil investeringerne gå til infrastruktur, der er til rådighed for offentligheden i almindelighed og ikke for en bestemt virksomhed eller sektor. For så vidt angår direkte støtte til den lokale detailhandel har de regionale myndigheder forpligtet sig til at respektere det loft, der er fastsat for den såkaldte de minimis-støtte. Eventuel støtte vil derfor ikke være omfattet af EF-traktatens artikel 87, stk. 1.

På basis af de oplysninger, som Kommissionens råder over på dette stadium af undersøgelsen, synes denne skattelignende afgift derfor ikke at falde ind under EF-traktatens statsstøtteregler.

Hvad angår reglerne for fri bevægelighed inden for Fællesskabet vil Kommissionen på ingen måde tillade, at der opretholdes regler, som kunne at være i strid med EF-traktatens artikel 43 om etableringsfriheden, hvad enten de kommer fra en medlemsstat eller et land, der er på vej til at tiltræde EU. Kommissionen henviser i denne forbindelse det ærede medlem til, at den i sin rapport Status over det indre marked for tjenester(1) beskriver forskellige ordninger, der i øjeblikket findes i medlemsstaterne, bl.a. for etableringen af supermarkeder, uden at tage stilling til, om de er forenelige med EF-traktatens artikel 43. Kommissionen vil nu foretage en grundig juridisk analyse af de forskellige regler, bl.a. for at afgøre, om de er diskriminerende eller uforholdsmæssigt strenge, så den i givet fald kan foreslå passende løsninger.

For så vidt angår den skattelignende afgift som sådan kan der uden hensyntagen til, hvordan den anvendes, henvises til, at nationale foranstaltninger, der kan hæmme udøvelsen af de ved traktaten sikrede grundlæggende friheder eller gøre udøvelsen heraf mindre tiltrækkende, skal opfylde fire betingelser: De skal anvendes uden forskelsbehandling, de skal være begrundet i tvingende samfundsmæssige hensyn, de skal være egnede til at sikre virkeliggørelsen af det formål, de forfølger, og de må ikke gå ud over, hvad der er nødvendigt for at opnå formålet(2). De spanske myndigheders første begrundelse, at afgiften skal styrke den eksisterende handel i bycentrene, er først og fremmest af økonomisk art, og det er derfor tvivlsomt, om den kan anerkendes som et samfundsmæssigt hensyn. Den anden begrundelse om, at afgiften skal anvendes til renovering af de områder, der omgiver de store indkøbscentre, for at begrænse centrenes miljø- og byplanlægningsmæssige virkninger mest muligt, kan derimod betragtes som et samfundsmæssigt hensyn. Desuden tages der ved beregningen af afgiften ikke blot hensyn til centrets areal, men også til, om det er tilgængeligt med offentlige transportmidler med henblik på at vurdere omfanget og de forudsigelige virkninger af vejtrafikken. Da det materiale, som Kommissionen har modtaget, ikke indeholder præcise oplysninger om grundlaget for de forskellige satser og mulighederne for undtagelse og godtgørelse for visse forretningstyper (byggemarkeder, havebrugsartikler, møbler osv.), er det vanskeligt for Kommissionen på nuværende tidspunkt at vurdere, om den pågældende foranstaltning er hensigtsmæssig.

(1) Rapport fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet Status over det indre marked for tjenester af 30. juli 2002, KOM(2002) 441 endelig udg.

(2) Domstolens dom af 30. november 1995. Gebhard, C-55/94, Saml. 1995, s. I-4165, punkt 37.