SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1713/99

af Jonas Sjöstedt (GUE/NGL) til Kommissionen

(29. september 1999)

Om: Svenske konkurrenceulemper i forbindelse med ægproduktion

I den finske ægproduktion er både benmel og farvestoffer tilladt. Tilsvarende stoffer er forbudt i Sverige. Kravene til burstørrelser er også lavere i Finland. Dette medfører, at de finske producenters udgifter er lavere end de svenskes. Er det rimeligt, at svenske producenter får en konkurrenceulempe, fordi de tager større hensyn til forbrugerne og dyrevelfærd?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af David Byrne

(1. december 1999)

Kommissionen er ikke bekendt med, at der findes et generelt forbud i Sverige mod anvendelse af kød- og benmel fra pattedyr til fodring af husdyr, herunder æglæggende høner.

Siden 1986 har Sverige forbudt brugen af visse typer af animalsk materiale (dvs. fra dyr, som er døde af naturlige årsager, eller fra dele af slagtekroppe med patologiske ændringer) til fremstilling af dyrefoder. Denne undtagelse fra fællesskabslovgivningen blev fastsat i tiltrædelsesakten, da Sverige tiltrådte Fællesskabet. Kommissionen overvejer nu muligheden for at indføre et tilsvarende forbud i Fællesskabet.

I henhold til de oplysninger, som Kommissionen har modtaget, har Sverige tilladt brugen af stoffer til farvning af æg i overensstemmelse med bestemmelserne i Rådets direktiv 70/524/EØF af 23. november 1970 om tilsætningsstoffer til foderstoffer(1).

Med hensyn til beskyttelse af æglæggende høner lægger Kommissionen meget vægt på dyrenes velfærd og prioriterer dette område højt.

Vedrørende burenes størrelse og lovgivningen om beskyttelse af dyrenes velfærd i Sverige bestemmer artikel 1 i Rådets direktiv 88/166/EØF af 7. marts 1988 om opfyldelse af Domstolens dom i sag 131/86 (annullering af Rådets direktiv 86/113/EØF af 25. marts 1986 om fastlæggelse af mindstekrav vedrørende beskyttelse af burhøns(2), at der fastlægges mindstekrav vedrørende beskyttelse af burhøns. Det samme princip angives i Rådets direktiv

1999/74/EF af 19. juli 1999(3), som erstatter Rådets direktiv 88/166/EØF og bestemmer, at medlemsstaterne kan under overholdelse af traktatens almindelige bestemmelser på deres område opretholde eller anvende bestemmelser for beskyttelse af æglæggende høner, der er strengere end bestemmelserne i dette direktiv.

Det er klart, at direktivets formål er at fastsætte minimumskrav til dyrevelfærd, og, derfor, at medlemsstaterne kan anvende strengere bestemmelser, hvis de ønsker det, under overholdelse af traktatens almindelige bestemmelser. Dette er i overensstemmelse med Domstolens dom af 19. oktober 1995 i sag C-128/94, Hönig.

Der er ingen tvivl om, at visse aspekter af de forøgede krav til dyrevelfærd, som f.eks. krav til bedre bure, kan påvirke produktionsomkostningerne, men det forholder sig sådan, at Amsterdam-traktatens protokol nr. 33 kræver, at Kommissionen og medlemsstaterne betragter dyrevelfærd som et prioriteret område, når de fastlægger politikkerne for transport, det indre marked og forskning.

På grundlag af de til rådighed værende oplysninger fremgår det derfor ikke, at den eksisterende lovgivning, som det ærede medlem har nævnt, er i strid med den fællesskabslovgivning, som finder anvendelse i forbindelse med dyrevelfærd og de fælles markedsordninger for landbruget.

(1) EFT L 270 af 14.12.1970.

(2) EFT L 74 af 19.3.1988.

(3) EFT L 203 af 3.8.1999.