SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-1344/00

af Jean-Louis Bernié (EDD) til Kommissionen

(18. april 2000)

Om: Udvalget om Det Indre Marked stiller spørgsmålstegn ved anvendelsen af bestemmelsen om présomption de salariat i artikel L 762-1 i den franske lov om arbejdsret i forbindelse med udøvende kunstneres ansættelsesforhold

Frankrig trues med sagsanlæg ved EF-Domstolen, fordi landet nægter at ophæve bestemmelsen om présomption de salariat i artikel L 762-1 i den franske lov om arbejdsret, for så vidt angår udenlandske kunstnere.

Er det ikke en overdreven forholdsregel, eftersom det vil gå ud over de franske kunstnere på deres eget territorium, hvis denne artikel kun finder anvendelse på franske kunstnere?

Arbejdsgiverne ville således ikke behøve at betale bidrag til sociale ordninger for de udenlandske kunstnere, hvorimod de skulle gøre det i forbindelse med ansættelse af franske kunstnere.

Denne harmonisering på et lavere niveau vil stille de franske kunstnere ringere, og vil det ikke betyde dødsstødet for denne særlige franske regel, der giver kunstnerne en social beskyttelse, som hører til de bedste i Europa?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(26. maj 2000)

Kommissionen skal allerførst understrege, at den endnu ikke har truffet afgørelse om at indbringe sagen om udenlandske kunstneres ansættelsesforhold for EF-Domstolen. Den har derimod afgivet en begrundet udtalelse. Den franske regering har dog endnu ikke svaret.

Kommissionen anmoder i den begrundede udtalelse Frankrig om at tage de fornødne skridt til at sikre, at bestemmelsen om présomption de salariat (dvs. formodning om beskæftigelse som arbejdstager) som omhandlet i artikel L 762-1 i den franske code du travail (lovbog om arbejdsret) er forenelig med den frie udveksling af tjenesteydelser i EF-traktatens artikel 49 og 50 (tidl. artikel 59 og 60).

Den frie udveksling af tjenesteydelser er et af EF-traktatens grundlæggende principper. Begrebet tjenesteyder som omhandlet i EF-traktatens artikel 49 og 50 har umiddelbar virkning i EU og kan ikke defineres ved alene at henvise til en medlemsstats nationale lovgivning. Var det ikke tilfældet, kunne den frie udveksling af tjenesteydelser være truet, fordi begrebets indhold så kunne fastsættes og ændres ensidigt ved national lovgivning, som alt efter forgodtbefindende kunne udelukke bestemte persongrupper fra at kunne påberåbe sig traktatfæstede goder.

Kommissionen skal derfor påpege, at den ikke ønsker at harmonisere betingelserne for at optage og udøve virksomhed som kunstner på EU-plan eller at stille franske kunstnere ringere end udenlandske kunstnere, og at den heller ikke ønsker, at arbejdsgivere for udenlandske kunstnere ikke længere betaler sociale bidrag.

Den ønsker derimod, at man anerkender den status, som selvstændige tjenesteydere har, der er etableret som sådanne i en anden medlemsstat, hvor de lovligt og normalt yder tjenester svarende til dem, de ønsker at udbyde midlertidigt i Frankrig. Det lader ikke til, at der i bestemmelsen om présomption de salariat i

Frankrig tages hensyn til, om man har fået anerkendt denne status i en anden medlemsstat. Det må anses for utilstedeligt, især når udenlandske kunstnere kun kan udøve virksomhed i Frankrig, hvis der betales sociale bidrag i Frankrig (f.eks. til den supplerende pensionsordning), selv om de de facto ikke er berettiget til sociale ydelser i Frankrig, fordi de kun midlertidigt udøver deres virksomhed i Frankrig.

Kommissionen skal desuden påpege, at fællesskabsreglerne, der samordner de forskellige nationale sikringsordninger (og som er fastsat i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet(1) og Rådets gennemførelsesforordning (EØF) nr. 574/72 af 21. marts 1972(2)), garanterer, at vandrende arbejdstagere er omfattet af princippet om, at man kun skal være tilsluttet én enkelt social sikringsordning, nemlig principielt ordningen i den medlemsstat, hvor man er beskæftiget. For udsendte arbejdstagere gælder der en lex loci laboris-undtagelse, så arbejdstagere, der er tilsluttet en medlemsstats sociale sikringsordning på grund af den virksomhed, de normalt udøver dér, kan fortsætte med at være tilsluttet denne medlemsstats ordning, mens de udøver en midlertidig beskæftigelse i en anden medlemsstat, uanset hvilken type virksomhed der er tale om. Hvordan ordningen skal anvendes på udsendte selvstændige erhvervsdrivende, har EF-Domstolen fastslået i en dom af 30. marts 2000 i Banks-sagen (C-178/95) om udøvende kunstnere, der er tilsluttet den britiske sociale sikringsordning for selvstændige erhvervsdrivende, og som midlertidigt optrådte i en opera i Belgien.

(1) EFT L 149 af 5.7.1971 senest ændret ved forordning (EF) nr. 118/97 (EFT L 28 af 30.10.1997).

(2) EFT L 74 af 27.3.1972.