DA Den Europæiske Unions Tidende CE 78/436

(2004/C 78 E/0458)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2832/03

af Camilo Nogueira Román (Verts/ALE) til Kommissionen

(23. september 2003)

Om: Overholdelse af vækst- og stabilitetspagten

Hvordan er den generelle situation med hensyn til medlemsstaternes overholdelse af vækst- og stabilitetspagten i betragtning af de vanskeligheder, som nogle medlemsstater med stor økonomisk kapacitet som Frankrig og Tyskland har med at overholde grænsen på 3 % af budgetoverskuddet? Hvordan stiller Kommissionen sig til det forhold, at nogle stater er i stand til at holde sig under grænsen ved gennem offentlige selskaber at outsource en betydelig del af investeringerne i den statslige administration eller ved drastiske nedskæringer i de sociale udgifter?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Pedro Solbes Mira

(12. januar 2004)

Forværringen i medlemsstaternes budgetsituation afspejler i et vist omfang den nuværende svage økonomiske situation. Væksten i bruttonationalproduktet (BNP) har været lavere end forventet i foråret, og en række lande i eurozonen befinder sig i en teknisk recession. En betydelig del af nedgangen skyldes endvidere passivitet i den hidtil førte politik og foranstaltninger, som har bidraget til at øge underskuddet.

Situationen i de tre medlemsstater, over for hvilke proceduren med uforholdsmæssigt store underskud er indledt, giver anledning til særlig bekymring. I overensstemmelse med artikel 104, stk. 7, i EU-traktaten rettede Rådet henstillinger til Tyskland, Frankrig og Portugal. Heri blev der fastsat frister for vedtagelse af korrigerende foranstaltninger samt for fjernelse af de uforholdsmæssigt store underskud, som skulle være gennemført i 2003 for Portugals vedkommende og i 2004 for Tysklands og Frankrigs vedkommende. Kommissionen vil på grundlag af de seneste data for budgetresultatet i 2003 og budgetterne for 2004 bedømme situationen i Portugal. I løbet af det seneste halve år er det blevet klart, at de foranstaltninger, der er truffet af Tyskland og Frankrig, ikke vil være tilstrækkelige til at korrigere de uforholdsmæssigt store underskud i 2004, således som Rådet havde krævet det i sine henstillinger fra januar 2003 og juni 2003, selv om Tyskland havde efterkommet henstillingen fra 2003. Det skyldes i vidt omfang en afmatning, der var længere end forventet, men også en række foranstaltninger, som regeringerne vedtog, og som forværrede situationen. Kommissionen har derfor besluttet at gå videre med de procedurer, der er foreskrevet i traktaten (artikel 104, stk. 8 og 104, stk. 9) for at kræve, at Frankrig og Tyskland træffer de fornødne foranstaltninger. Kommissionen har nøje taget hensyn til den seneste udvikling og har fremsat nye henstillinger, der bygger på en afbalanceret vurdering af de faktiske forhold. Den har derfor henstillet til Rådet, at der indrømmes Tyskland og Frankrig endnu et år til at nedbringe underskuddet, samtidig med, at der foreslås et troværdigt konsolideringstiltag i 2004 for at bringe underskuddet ned under 3 % af BNP i 2005. Det lykkedes imidlertid ikke Rådet på sit møde den 25. november (Ecofin) at opnå det flertal, der kræves for at få vedtaget henstillinger. Rådet besluttede derfor at tage et skridt uden fortilfælde, ved at indgå en aftale uden for traktaten. Kommissionen har tydeligt givet udtryk for, at den ikke er enig med Rådet, især hvad angår den fremgangsmåde, som Rådet har valgt.

Kommissionen vil fortsat anvende bestemmelserne i EU- traktaten og vækst- og stabilitetspagten. Denne fremgangsmåde sikrer på bedste måde, at alle medlemslande behandles ens, og at der er sunde offentlige finanser i alle lande. Kommissionen vil drage omsorg for, at procedurerne anvendes upartisk og håndhæves på en hensigtsmæssig måde.

Samspillet mellem Unionens budgetregler og de offentlige investeringer er blevet nærmere undersøgt i rapporten »Offentlige finanser i den økonomiske og monetære Union (ØMU) 2003«, og konklusionerne heraf beskrives i meddelelsen fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet (1). I rapporten påvises, at nedgangen i den offentlige investeringstakt er en langsigtet tendens, som allerede startede i 1970'erne og påvirkede alle industrilande og ikke blot medlemslandene. Nedgangen i de offentlige investeringer som andel af BNP er blevet tilskrevet forskellige faktorer, bla. de ændrede grænser mellem offentlige og private investeringer, hvilket til dels hænger sammen med privatiseringsprocessen. En del af nedgangen i de offentlige investeringer er tilsyneladende knyttet sammen med bestræbelserne for at konsolidere de offentlige finanser, hvilket har været nødvendigt, uanset ØMU'en, på grund af høje og stigende gældsniveauer. En grundig analyse af dataene viser imidlertid ikke nogen klar forbindelse mellem en ændring i investeringstakten og Unionens rammebestemmelser for budgetovervågning. Det er et faktum, at de offentlige investeringsudgifter i mange medlemslande er holdt op med at falde efter ØMU'ens indførelse.

Alternative finansieringsformer for traditionelle investeringer kan vise sig at være hensigtsmæssige, fra helt private til blandede former med deltagelse af den offentlige sektor. De mest kendte former er offentlige/private partnerskaber, der er baseret på sunde mikroøkonomiske betragtninger, da de kan skabe incitamenter på en måde, så der opnås omkostningseffektivitet, uden at det bringer de offentlige målsætninger hvad angår ydelsernes kvalitet og indhold i fare. Det er vigtigt, at medlemsstaterne udvælger projekter på basis af mikroøkonomiske betragtninger og ikke alene på basis af deres mulige virkninger for de offentlige finanser.

Medlemsstaterne kan frit vælge sammensætningen af de offentlige finanser (herunder både investeringer og sociale udgifter).

Unionen indeholder dog retningslinjer gennem Unionens instrumenter for politisk samordning, bla. de overordnede retningslinjer for den økonomiske politik.

De seneste retningslinjer, der blev vedtaget af Rådet den 26. juni 2003, omfatter behovet for:

i) at omdirigere de offentlige udgifter mod vækstfremmende og omkostningseffektive investeringer i fysisk og menneskelig kapital og viden,

ii) at sikre de offentlige finansers bæredygtighed på lang sigt og

iii) at sikre social bæredygtighed.

(1) KOM(2003) 283 endelig udg.