SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2572/00

af Florence Kuntz (UEN) til Kommissionen

(1. august 2000)

Om: Gældende lovgivning vedrørende homøopati i Den Europæiske Union

Kan Kommissionen oplyse, hvilken lovgivning der er gældende for homøopati og homøopatiske lægemidler i Den Europæiske Union med angivelse af samtlige retsakter på området (direktiver osv.)?

Kan Kommissionen sige, om denne lovgivning anvendes i alle femten EU-lande, og i benægtende fald hvorfor nogle medlemsstater er undtaget fra at anvende retsakterne om homøopati?

Finder den, at enhedsmarkedet er en realitet på det område, der vedrører homøopati, og hvilke initiativer agter den i benægtende fald at tage?

Kan den mere specielt meddele, hvilke foranstaltninger den påtænker at foreslå, for at bestemmelserne vedrørende homøopati gennemføres i alle EU-lande, således at borgerne i de forskellige lande kan være sikre på at få homøopatiske lægemidler, når de rejser i Unionen, og dermed beskytte deres helbred og udnytte den anerkendte ret til fri bevægelighed?

Svar afgivet på vegne af Kommissionen af Erkki Liikanen

(28. september 2000)

Den lovgivning, der inden for Fællesskabet finder anvendelse på homøopatiske lægemidler, er fastlagt i Rådets direktiv 92/73/EØF af 22. september 1992 om udvidelse af anvendelsesområdet for direktiv 65/65/EØF og 75/319/EØF om tilnærmelse af lovgivning om farmaceutiske præparater, og om fastsættelse af supplerende bestemmelser for homøopatiske lægemidler(1).

Medlemsstaterne er forpligtet til at træffe de nødvendige foranstaltninger for at efterleve direktivets bestemmelser senest den 31. december 1993. Lovgivningen finder således anvendelse i samtlige medlemsstater.

Direktivet, der giver mulighed for en særlig, forenklet registreringsordning, indeholder dog ligeledes bestemmelser om, at en medlemsstat kan undlade at indføre en sådan procedure, såfremt den underretter Kommissionen herom. Den pågældende medlemsstat skal i så fald tillade, at lægemidler, der er registreret af andre medlemsstater i overensstemmelse med denne særlige, forenklede procedure, anvendes på dens område.

Direktivet indeholder ligeledes en bestemmelse om, at en medlemsstat på sit område kan indføre eller bibeholde særlige bestemmelser vedrørende afprøvninger af homøopatiske lægemidler i overensstemmelse med de principper og den særlige praksis, der gælder for homøopati i denne medlemsstat.

Det er muligt, at visse homøopatiske lægemidler ikke markedsføres i samtlige medlemsstater, og at det derfor selv med en gyldig recept ikke er muligt for en patient at købe visse homøopatiske lægemidler. Dette gælder imidlertid alle former for lægemidler.

Det skal desuden bemærkes, at patienterne frit kan rejse med lægemidler til eget brug.

For så vidt angår de fagfolk inden for sundhedssektoren, der er læger, indeholder Rådets direktiv 93/16/EØF af 5. april 1993 om fremme af den frie bevægelighed for læger og gensidig anerkendelse af deres eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser(2) ikke nogen definition hverken af lægernes aktivitetsområde eller af de gældende behandlinger eller terapier. Eftersom der ikke findes andre relevante lovtekster, er disse spørgsmål underlagt medlemsstaternes kompetence.

Såfremt en medlemsstat tillader, at andre fagfolk inden for sundhedssektoren, der ikke er læger(3), praktiserer homøopati, indeholder Rådets direktiv 89/48/EØF af 21. december 1988 om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed(4) og Rådets direktiv 92/51/EØF af 18. juni 1992 om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser til supplering af direktiv 89/48/EØF(5) ingen bestemmelser om harmonisering af kravene med hensyn til uddannelse, adgang til erhvervet eller udøvelse af de pågældende aktiviteter. Disse spørgsmål er således underlagt medlemsstaternes kompetence.

(1) EFT L 297 af 13.10.1992.

(2) EFT L 165 af 7.7.1993.

(3) eller almindelige sygeplejersker, tandlæger, jordemødre, dyrlæger og farmaceuter, som er erhverv, der er underlagt særdirektiver, hvis indhold ligger meget tæt op ad direktivet for læger.

(4) EFT L 19 af 24.1.1989.

(5) EFT L 209 af 24.7.1992.