SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2222/00

af Bernard Poignant (PSE) til Kommissionen

(3. juli 2000)

Om: Det indre marked og registrering af køretøjer

Den Europæiske Unions indre marked bygger på et grundlæggende princip, frie varebevægelser og fri bevægelighed for personer, tjenesteydelser og kapital.

Et af formålene med de fællesskabsretlige regler er at sikre, at princippet om fri bevægelighed opretholdes, og dermed at begrænse enhver national praksis, som kan være til hinder herfor.

Endvidere er tanken om det europæiske unionsborgerskab blevet styrket ved Amsterdam-traktaten. En afgørende faktor for dette projekts succes er, at personers og navnlig unges mobilitet inden for Den Europæiske Union sikres.

Alligevel findes der stadig nationale administrative foranstaltninger, som kan anses for en hindring for, at man kan færdes inden for Fællesskabets område.

Hvad gælder således, hvis en person rejser til en anden stat i Den Europæiske Union for at opholde sig dér nogle måneder med et køretøj, der er registreret i oprindelseslandet? Er han forpligtet til at ændre registrering og forsikring i værtslandet? Hvis det er tilfældet, er det muligt, at der kan vedtages en bestemmelse, der sikrer, at garantien på køretøjet opretholdes, uden at disse ændringer foretages?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(14. september 2000)

Hvad de skattemæssige aspekter angår, er reglerne for midlertidig benyttelse af et køretøj i et andet medlemsland end det, hvor det er indregistreret, indeholdt i direktiv 83/182/EØF af 28. marts 1983 om afgiftsfritagelse inden for Fællesskabet ved midlertidig indførsel af visse transportmidler(1).

I henhold til dette direktiv tilstås der en afgiftsfritagelse på køretøjer for en varighed på højst 6 måneder om året (uafbrudt eller sammenlagt) i forbindelse med midlertidig brug af privatbiler og visse andre former for transportmidler i en anden medlemsstat end den, som det pågældende køretøj er indregistreret i. Fritagelsen tilstås på betingelse af, at brugeren har sin normale bopæl i en anden medlemsstat end den, hvor den midlertidige brug af køretøjet finder sted, at han anvender køretøjet til egne private formål og, at han ikke hverken overdrager eller låner det til en person, der er bosiddende i den pågældende medlemsstat. Skattemæssigt set kræves der ingen indregistreringsmæssige ændringer, hvis der i direktivets forstand er tale om midlertidig brug.

Direktiv 83/182/EØF, der trådte i kraft i 1984, dækker ikke alle de tilfælde, der kan tænkes at opstå i et indre marked, sådan som det har udviklet sig navnlig siden 1993. Kommissionen har derfor fremlagt et forslag(2) for Rådet, som skal erstatte ovennævnte direktiv. Parlamentet har allerede udtalt sig positivt om forslaget, men det er endnu ikke vedtaget af Rådet. Kommissionen tager udgangspunkt i Domstolens retspraksis og i reglerne for det indre marked, når den skal fortolke det nuværende direktiv, således at der sikres en så høj grad af overensstemmelse med reglerne for det indre marked som muligt.

Hvad angår automobilansvarsforsikringer, sigter de nuværende fællesskabsregler på at sikre fri bevægelighed for køretøjer i Fællesskabet og erstatning til ofre for trafikulykker. Disse foranstaltninger er truffet på baggrund af EF-traktatens regler (artikel 95 tidl. artikel 100 A) om oprettelsen af et indre marked medlemsstaterne imellem.

Gennem de 4 vigtigste direktiver(3) er der etableret et princip om obligatorisk dækning med udgangspunkt i en enhedspræmie for automobilansvarsforsikring. Direktiverne fastsætter visse minimumsgrænser for, hvad disse forsikringer skal indeholde. Denne obligatoriske dækning er gældende på hele Fællesskabets territorium og for hele kontraktens løbetid under forudsætning af, at køretøjet fortsat er indregistreret i oprindelseslandet.

(1) EFT L 105 af 23.4.1983.

(2) Forslag til Rådets direktiv om den skattemæssige behandling af private motorkøretøjer, som overføres permanent til en anden medlemsstat i forbindelse med flytning, eller som benyttes midlertidigt i en anden medlemsstat end den, hvori de er registreret, EFT C 108 af 7.4.1998.

(3) Direktiv 72/166/EØF (EFT L 103 af 2.5.1972), 84/5/EØF (EFT L 8 af 11.1.1984), 90/232/EØF (EFT L 129 af 19.5.1990) og 2000/26/EF (EFT L 181 af 20.7.2000).