SKRIFTLIG FORESPOERGSEL E-0875/97 af Amedeo Amadeo (NI) til Kommissionen (12. marts 1997)

Om: Groenbog om finansielle tjenesteydelser

Under henvisning til groenbogen om »Finansielle tjenesteydelser: opfyldelse af forbrugernes forventninger« (KOM(96)0209) kan undertegnede i forbindelse med domstolenes kompetence vedroerende kontrakter, der er indgaaet af forbrugerne, ikke tilslutte sig holdningen i groenbogen, ifoelge hvilken anvendelsen af loven i det land, hvor forbrugeren har sin primaere bopael, potentielt »kan give anledning til konflikt med princippet om gensidig anerkendelse, som dette anvendes paa det faelles marked, og som traekker i retning af at anvende loven i det land, hvor tjenesteyderen er etableret«.

Kommissionen anmodes om at henholde sig til artikel 5 i Rom-konventionen fra juni 1980, ifoelge hvilken loven i det land, hvor forbrugeren har sin bopael, skal anvendes. Dette er en mere klar og tilfredsstillende loesning, idet princippet om gensidig anerkendelse kun finder anvendelse inden for offentlig oekonomisk ret og ikke inden for obligationsret, saerlig hvad angaar bestemmelserne om beskyttelse af forbrugerne.

Svar afgivet paa Kommissionens vegne af Mario Monti (22. april 1997)

Ved aftaler indgaaet med en forbruger fastsaettes det i artikel 5 i Rom-konventionen, at aftalen i mangel af et lovvalg er undergivet loven i forbrugerens bopaelsland, hvis den er indgaaet under en af foelgende to omstaendigheder:

- hvis der i forbrugerens land forud for aftalens indgaaelse er fremsat saerligt tilbud over for ham, og forbrugeren dér har foretaget de handlinger, der fra hans side er noedvendige for aftalens indgaaelse

- hvis den anden part eller dennes repraesentant har modtaget forbrugerens bestilling i dette land.

Hvis derimod parterne har foretaget et lovvalg, maa dette lovvalg ikke medfoere, at forbrugeren beroeves den beskyttelse, der tilkommer ham i medfoer af ufravigelige regler i loven i det land, hvor han har sin bopael, hvis en af de to ovennaevnte omstaendigheder foreligger.

Ifoelge konventionen kan desuden medlemsstaternes »politilove« (artikel 7) og »ordre public« (artikel 16) gaa forud for parternes lovvalg eller - i mangel af lovvalg - konventionens regler om bestemmelse af lovvalget.

Uanset hvor klar denne loesning end maatte vaere, er den ikke noedvendigvis altid tilfredsstillende set ud fra et EU-retligt synspunkt.

Paa basis af princippet om EU-rettens forrang vil paatvingelse fra en forbrugers bopaelslands side af bestemte nationale bestemmelser paa aftaler indgaaet af den paagaeldende forbruger formentlig - hvis der herved opstaar en hindring for den frie udveksling af tjenesteydelser - blive underkastet proeven om, hvorvidt den tjener hensynet til almenhedens interesser, jf. Domstolens retspraksis ((Dom af 4.12.1986, Kommissionen mod Tyskland, sag 205/84, Sml. s. 3755. )).

Der findes i nogle medlemsstaters lovgivning om finansielle tjenesteydelsesaftaler regler, som generelt har ufravigelig karakter, og som, selv om de betragtes som regler om kontraktlige forpligtelser, rent faktisk paavirker samhandelen. Saadanne regler kan med hensyn til deres virkninger udgoere en restriktion, hvis de f.eks. forpligter en bank eller et forsikringsselskab til at aendre sine tjenesteydelser og derved sine standardkontrakter efter lovgivningen i det land, hvor de markedsfoeres.

Efter Kommissionens opfattelse kan man ikke tillade saadanne regler at unddrages kontrol i henhold til EU-retten alene med den begrundelse, at de henhoerer under retten vedroerende kontraktlige forpligtelser. Foreneligheden med EU-retten gaelder faktisk enhver national retsregel, uanset hvilket omraade den henhoerer under ((Dom af 21.3.1972, SAIL, sag 82/71, Sml. s. 119. Se ogsaa Hubbard-dommen af 1.7.1993, sag C-20/92, Sml. s. I-3777. )).

Naar der er tale om forbrugerbeskyttelsesregler, er der stor chance for, at saadanne materielle retsregler bestaar proeven om hensynet til almenhedens interesser med bravur. Domstolen har nemlig anerkendt, at forbrugerbeskyttelse er en maalsaetning i almenhedens interesse, der vil kunne begrunde indskraenkninger i de grundlaeggende frihedsrettigheder ((Dom af 4.12.1986, Kommissionen mod Tyskland, op. cit. )). Der er dog ikke automatik i denne antagelse. Nationale retsregler, der er vedtaget med det erklaerede formaal at beskytte forbrugeren, kan forelaegges Domstolen og kan i givet fald tilsidesaettes, f.eks. hvis de er overfloedige eller ikke er proportionale ((Dom af 7.3.1990, GB-INNO-BM, sag C-362/88, Sml. s. I-667. Se ogsaa dom af 27.6.1996, Schmit, sag C-240/95, Sml. s. I-3179, og dom af 6.7.1995, Mars, sag C-470/93, Sml. s. I-1923. )).

Dette overliggende begrundelsesniveau er saaledes inden for rammerne af et indre marked helt noedvendigt for at forhindre, at nationale retsregler i mangel af harmonisering og under daekke af at tjene til beskyttelse af forbrugeren opretholdes med det ene formaal at begraense eller hindre adgang for finansielle tjenesteydelser, der er anderledes eller ukendte paa det nationale omraade.