SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2389/01

af Christopher Huhne (ELDR) til Kommissionen

(20. august 2001)

Om: Sundhedspleje

Vil Kommissionen gøre rede for sit syn på EU-lovgivningen om, under hvilke omstændigheder en medlemsstat skal betale for sundhedsplejen for en af sine borgere i en anden medlemsstat?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(19. oktober 2001)

Kommissionen skal indledningsvis gøre det ærede parlamentsmedlem opmærksom på, at der i fællesskabsretten findes bestemmelser, der koordinerer de sociale sikringsordninger. Disse bestemmelser findes i forordning (EØF) nr. 1408/71(1) og forordning (EØF) nr. 574/72(2), der indeholder et kapitel, hvori der er fastsat detaljerede bestemmelser om ydelser i forbindelse med sygdom, hvis formål er at sikre en effektiv beskyttelse af personer, der flytter inden for EU. Formålet med forordningerne er hverken at ændre strukturen eller indholdet af de nationale lovgivninger om social sikring, ligesom de heller ikke harmoniserer de nationale lovgivninger. Forordningernes grundlæggende sigte er at koordinere disse lovgivninger på fællesskabsplan.

I henhold til disse fællesskabsbestemmelser findes der tre situationer, hvor de ydelser, der i forbindelse med en sygdom er modtaget i en anden medlemsstat, kan dækkes af den sygeforsikringsinstitution, hvor den pågældende er forsikret:

- når en person er bosat i en anden medlemsstat end den stat, hvori den pågældende er forsikret (f.eks. grænsearbejdstagere)

- når der uventet og øjeblikkelig må ydes hjælp i forbindelse med sygdom under et midlertidigt ophold i en anden medlemsstat (f.eks. i forbindelse med en turistrejse)

- når en person begiver sig til en anden medlemsstat med det formål at modtage sundhedsydelser dér, og denne har fået en tilladelse af den sygesikringsinstitution, hvor den pågældende er forsikret.

I disse tre tilfælde sker sygdomsbehandlingen i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor behandlingen udføres, men udgifterne til behandlingen dækkes af den sygesikringsinstitution, hvor den pågældende er forsikret.

Det følger af den ordning i forordning (EØF) nr. 1408/71, hvorefter der skal gives tilladelse, når en person rejser til et andet land for at få behandling, at medlemsstaterne har et vidtgående skøn ved afgørelsen af, om der skal udstedes en sådan tilladelse, idet de kun er forpligtet til at udstede en sådan tilladelse i snævert afgrænsede tilfælde. Det forhold, at de kompetente institutioner pålægges et sådant ansvar ved udstedelsen af tilladelser, skyldes, at det er nødvendigt, at medlemsstaternes organer er i stand til at finansiere de behandlinger, der modtages uden for landets grænser, således at udgifterne til behandling, som er afholdt af institutionerne i de medlemsstater, hvor behandlingen er udført, kan godtgøres.

Det bør dog bemærkes, at EF-Domstolen har styrket den forsikredes sociale rettigheder med hensyn til godtgørelse af udgifter til behandlinger udført i en anden medlemsstat. Domstolen anerkender ganske vist gyldigheden af det system med tilladelser, der er fastsat i forordning (EØF) nr. 1408/71, men har øget adgangen til godtgørelse under henvisning til EF-traktatens bestemmelser om fri udveksling af tjenesteydelser og fri bevægelighed for varer.

Domstolen har faktisk anerkendt, at man har ret til en supplerende godtgørelse i den medlemsstat, hvori vedkommende er forsikret, hvis der i henhold til lovgivningen i den pågældende medlemsstat ydes en højere godtgørelse end den godtgørelse, der ydes i den medlemsstat, hvor behandlingen er udført(3). Domstolen har endvidere anerkendt retten til at få udgifterne til visse former for behandlinger, der ikke er udført på et hospital, og til lægemidler godtgjort i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvori vedkommende er forsikret, også uden en forudgående tilladelse(4). Endelig har Domstolen i en sag om godtgørelse af udgifter til hospitalsydelser, som en person frivilligt har modtaget i en anden medlemsstat end det land, hvor den pågældende er forsikret, anerkendt, at en national ordning om forhåndstilladelse kan være berettiget, hvis ordningen er begrundet i tvingende hensyn og bygger på objektive kriterier, der ikke er udtryk for forskelsbehandling, og som er kendt på forhånd(5).

Kommissionen undersøger for øjeblikket samtlige konsekvenser af den domspraksis, som er blevet fastlagt af Domstolen.

(1) Rådets forordning (EØF) nr.1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet EFT L 149 af 5.7.1971.

(2) Rådets forordning (EØF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemførelse af forordning (EØF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, som flytter inden for Fællesskabet EFT L 74 af 27.3.1972.

(3) Jf dom af 12. juli 2001 i sag C-368/98 Vanbraeckel.

(4) Jf. dom af 28. april 1998 i Kohll og Decker-sagen.

(5) Jf. dom af 12. juli 2001 i sag C-157/99 Smits-Peerbooms.