DA Den Europæiske Unions Tidende CE 88/387

(2004/C 88 E/0393)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2146/03

af John Bowis (PPE-DE) til Kommissionen

(27. juni 2003)

Om: Kommissionens svar på rådskonklusioner vedrørende sundhedsanliggender

Hvad foretager GD for Sociale Anliggender sig for at forelægge forslag som svar på Rådets konklusion af 31. marts 2003 (Bekæmpelse af stigmatisering og diskrimination i forbindelse med psykiske sygdomme), Rådets konklusion af 18. marts 1999 (Fremme af mental sundhed) og Rådets konklusion af 15. marts 2001 (Bekæmpelse af stress- og depressionsrelaterede problemer)?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(31. juli 2003)

Spørgsmål i relation til mental sundhed falder primært inden for Generaldirektoratet for Sundhed og Forbrugerbeskyttelses kompetenceområde.

Men hvad forskelsbehandling på beskæftigelsesområdet angår, kan Fællesskabet i henhold til EF-traktatens artikel 13 træffe passende foranstaltninger inden for rammerne af dens beføjelser med det formål at bekæmpe bl.a. forskelsbehandling på grund af handicap. Rådet vedtog på grundlag af disse beføjelser den 27. november 2000 direktiv 2000/78/EF om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv (1). Dette direktiv forbyder enhver form for forskelsbehandling på disse områder, det være sig direkte eller indirekte, på grund af religion eller tro, handicap, alder eller seksuel orientering. Rådets direktiv forbyder forskelsbehandling over for personer med handicap, som i øvrigt opfylder de krav vedrørende kompetence, erfaring, uddannelse og andre jobrelaterede krav, der stilles til en stilling, der indehaves eller ønskes, og som med eller uden rimelige tilpasninger kan udføre de væsentlige funktioner i forbindelse med en stilling. Mennesker med mentale sundhedsproblemer vil i den forbindelse kunne udnytte den beskyttelse, som direktivet tilbyder.

Med hensyn til handicap anerkender direktivet, at en manglende tilpasning på arbejdspladsen kan udgøre en forskelsbehandling. Pligten til at foretage tilpasninger tjener det formål at fjerne hindringer for handicappedes deltagelse i arbejdslivet. Det betyder, at arbejdsgiveren skal træffe de foranstaltninger, der er hensigtsmæssige i betragtning af de konkrete behov, for at give en handicappet adgang til, udøve eller have fremgang i beskæftigelsen eller for at give vedkommende adgang til uddannelse, medmindre arbejdsgiveren derved pålægges en uforholdsmæssig stor byrde.

For så vidt angår dimensionen vedrørende fattigdom og social udstødelse, er de spørgsmål, der er relevante for handicappede, omfattet af fælles målsætninger vedtaget af Det Europæiske Råd i Nice i december 2000, navnlig gennem målsætning 3 »initiativer for de mest sårbare«.

Den fælles rapport om social integration, som er baseret på en analyse af de nationale handlingsplaner, der er udarbejdet af medlemsstaterne i 2001, identificerer en række tilbagevendende risici eller barrierer, som spiller en afgørende rolle for begrænsning af menneskers adgang til de vigtigste systemer til fremme af integrationen i samfundet. For så vidt angår mennesker med handicap, identificerer de fleste medlemsstater disse som en gruppe, der potentielt er udsat for social udstødelse og fastlægger en mere eller mindre sammenhængende strategi for deres integration.

Spørgsmålet om mental sundhed rejses i de fleste nationale handlingsplaner, hvor medlemsstaterne erklærer sig enige i behovet for at reagere på problemer omkring mental sundhed gennem en række politiske initiativer, der især satser på større lokalt og regionalt samarbejde, bedre behandlingstilbud og særlige midlertidige botilbud og specifik uddannelse for ansatte i sundheds- og socialsektoren.

(1) EFT L 303 af 2.12.2000.