SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2192/00

af Isidoro Sánchez García (ELDR) til Kommissionen

(3. juli 2000)

Om: Vurdering af Fællesskabets strategi vedrørende indvandring fra Afrika

Hvordan vurderer Kommissionen resultaterne af den strategi, som Fællesskabet har iværksat for at imødegå udfordringerne ved indvandringen fra Afrika, navnlig i de regioner, som danner Den Europæiske Unions ydre grænser?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af António Vitorino

(20. september 2000)

Kommissionen vil gerne understrege, at Fællesskabet ikke har nogen specifik strategi over for indvandringen fra Afrika.

Det er først med ikrafttrædelsen af Amsterdam-traktaten den 1. maj 1999, at Fællesskabet har fået beføjelser inden for indvandrerpolitik (Afsnit IV i EF-traktaten, artikel 61 og følgende). På et særligt møde i Det Europæiske Råd i Tammerfors den 15. og 16. oktober 1999 vedtog stats- og regeringscheferne vidtrækkende konklusioner om, hvordan EU's kommende asyl- og indvandringspolitik skulle være.

Stats- og regeringscheferne understregede, at der er brug for en samlet strategi for migration, som tager fat på de politiske spørgsmål samt spørgsmålene vedrørende menneskerettigheder og udvikling i hjem- og transitlandene og hjem- og transitregionerne. I den forbindelse blev der henvist til de fem handlingsplaner, som var udarbejdet af Gruppen på Højt Plan vedrørende Asyl og Migration, og som er rettet mod situationen i en række tredjelande. De kan betragtes som første skridt i udviklingen af en sådan politik. Af de fem handlingsplaner fokuserer de to på afrikanske lande, dvs. Marokko og Somalia.

Stats- og regeringscheferne udtrykte også deres støtte til forvaltning af alle stadier af migrationsstrømme og opfordrede til, at der i tæt samarbejde med hjem- og transitlandene skulle tilrettelægges oplysningskampagner om de faktiske muligheder for lovlig indvandring, og til, at alle former for menneskehandel skulle forebygges. I den forbindelse opfordrede de Rådet og medlemsstaterne til at takle ulovlig indvandring ved ondets rod, navnlig ved at bekæmpe personer, som er involveret i menneskehandel og økonomisk udnyttelse af migranter, at vedtage lovgivning, som fastsætter strenge sanktioner for denne grove forbrydelse, sammen med Europol at rette deres indsats mod at afsløre og uskadeliggøre de involverede kriminelle organisationer, at sikre rettighederne for ofrene for sådanne aktiviteter, idet der skal lægges særlig vægt

på kvinders og børns problemer, at bistå hjem- og transitlandene for at hjælpe myndighederne i disse lande, så de bedre bliver i stand til effektivt at bekæmpe menneskehandel og opfylde deres tilbagetagelsesforpligtelser over for EU og medlemsstaterne, og at fremme et tættere samarbejde og gensidig teknisk bistand mellem medlemsstaternes grænsekontroltjenester f.eks. i form af udvekslingsprogrammer og teknologioverførsel, navnlig for så vidt angår søgrænserne, og til, at ansøgerlandene hurtigt inddrages i dette samarbejde.

I forbindelse med EU-initiativer vedrørende migration og Afrika, skal også nævnes det afrikansk-europæiske topmøde, der var tilrettelagt af Organisationen for Afrikansk Enhed (OAU) og EU og fandt sted i Kairo den 3. og 4. april 2000. I en erklæring herfra lagde både stats- og regeringscheferne for de afrikanske stater og fra EU samt formanden for Kommissionen en særlig vægt på migrationsspørgsmål. De bekræftede, at der var behov for en omfattende integreret strategi for at kunne takle migrationsspørgsmålet og det separate, men hermed forbundne asylspørgsmål, og at de vil samarbejde på dette område. Der var enighed om, at udvandringen af faglært arbejdskraft fra Afrika er et alvorligt problem for kontinentet. Det blev understreget, at der var behov for at behandle de tilgrundliggende årsager til migration både i hjem- og transitlandene og i modtagerlandene.

I den handlingsplan, som ledsagede erklæringen, var deltagerne blevet enige om en række foranstaltninger på migrationsområdet, som skulle lede aktiviteterne indtil det andet topmøde i Europa i 2003. Man nåede blandt andet til enighed om i givet fald at støtte de afrikanske lande med at sikre fri bevægelighed i Afrika for arbejdskraft og migration som vedtaget i Abuja-traktaten. Stats- og regeringscheferne var også enige om at samarbejde for at takle de tilgrundliggende årsager til migration og asylsøgning i hjem-, transit- og modtagerlande og udvide samarbejdet i spørgsmål om gensidig integration af indvandrere, indvandrerrettigheder og tilbagetagelsesaftaler mellem europæiske og afrikanske lande.