SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0719/02

af Erik Meijer (GUE/NGL) til Kommissionen

(15. marts 2002)

Om: Udækkede miljøskader og kompensation for forringet konkurrenceevne for landbrugsproducenter, som gør en indsats for at beskytte miljøet

1. Mener Kommissionen, at de miljøskader, som skyldes landbruget, og hvis omkostninger bæres af andre samfundssektorer eller truer med at blive videregivet til kommende generationer, også bør indgå i bedømmelsen af landbrugssystemers bæredygtighed, herunder navnlig de omkostninger, som følger af ammoniak-, nitrat- og fosfatforurening fra kvægfoder og storforbrug af kunstgødning, samt kobber- og cadmiumforurening fra kemiske bekæmpelsesmidler?

2. Hvorfor er landbrugssektoren fortsat undtaget fra det nu generelt anvendte princip om, at forureneren betaler, nu hvor landsbrugsbedrifterne skal betale for forebyggelsesforanstaltninger, men generelt endnu ikke for selve forureningen?

3. Er den usædvanlige måde, hvorpå landbrugets indkomster tilvejebringes sammenlignet med andre sektorer (begrænset løntjeneste, mange familiebrug), medvirkende til, at den letteste vej til at sikre besparelser inden for denne erhvervssektor er at bruge færre penge på miljøet og beskæftige sig mindre med miljøkonsekvenserne?

4. Kan Kommissionen bekræfte den påstand, at markedsprisen for produkter fra bedrifter, der anvender biologiske dyrkningsmetoder, ville være lavere end den for produkter fra bedrifter, der anvender de mest gængse metoder, hvis sidstnævnte kategori skulle betale for de miljøskader, som deres arbejdsmetode forårsager?

5. Deler Kommissionen den opfattelse, at den i ovennævnte punkter omhandlede overførsel af miljøomkostninger kan betragtes som en form for illoyal konkurrence mellem landbrug efter de gængse metoder og biologisk landbrug?

6. Mener Kommissionen, at det er muligt i landbrugssektoren at internalisere miljøomkostningerne i lighed med de aktuelle bestræbelser inden for trafiksektoren, hvorved de bedrifter, som skaber mindst mulig forurening, ved en sammenligning af produktionsomkostningerne ville få en fordel i forhold til de andre bedrifter?

7. Vil muligheden for internalisering eksplicit blive inddraget i den omlægning, der er planlagt for de kommende år, i forbindelse med anvendelse af midler til den fælles landbrugspolitik?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Franz Fischler

(22. april 2002)

1. Kommissionen er af den faste overbevisning, at landbruget som enhver anden sektor eller enkeltstående borger skal overholde miljøbestemmelserne og nedbringe miljøomkostningerne i overensstemmelse med samfundets forventninger. Kommissionen mener, at dette er en forudsætning for at sikre en bæredygtig udvikling i landbruget. Denne holdning er blevet understreget ved, at miljøbeskyttelseskrav er udtrykkeligt nævnt under de fælles regler for den fælles landbrugspolitiks ordninger for direkte støtte (artikel 3 i Rådets forordning (EF) nr. 1259/1999 af 17. maj 1999)(1).

2. Kommissionen vil gerne understrege, at landbruget på ingen måde er undtaget fra princippet om, at forureneren betaler. Som med alle andre sektorer skal landmændene for egen regning opfylde deres forpligtelser i henhold til miljølovgivningen. Der er på både fællesskabs- og medlemsstatsplan vedtaget lovgivning om en lang række miljøforhold såsom forebyggelse af forurening forårsaget af forbrugsstoffer anvendt i landbrugsbedrifterne (nitrater og plantebeskyttelsesprodukter) og bevaring af levesteder og biodiversitet.

3. Landmændene er udsat for konkurrence på markedet, og økonomisk levedygtighed betyder først og fremmest produktion til konkurrencedygtige priser. Konkurrenceevnen må naturligvis ikke sikres på bekostning af miljøet. Landmændene skal derfor lige som alle andre producenter og borgere handle i overensstemmelse med klart definerede miljøregler.

4. Kommissionen mener ikke, at økologisk produktion bliver billigere ved at stille de traditionelle landmænd over for strengere og dermed dyrere miljøkrav. Man må dog antage, at højere miljøkrav vil forbedre økologisk landbrugs konkurrencemæssige position i forhold til traditionelt landbrug, så længe de økologiske landmænd kan overholde disse krav med lavere omkostninger.

5. Da traditionelt og økologisk landbrug er underlagt samme obligatoriske miljøkrav, er Kommissionen ikke enig i, at konkurrencen mellem økologisk og traditionelt landbrug er urimelig, under forudsætning af at miljøkravene håndhæves konsekvent af medlemsstaterne, hvilket ofte ikke er tilfældet. Kommissionen erkender dog, at de miljømæssige fordele ved økologisk landbrug er større end de retligt bindende normer. Fordi økologisk landbrug skaber disse fordele, kan man overveje at tildele det midler til miljøvenlige foranstaltninger beregnet på grundlag af forskellen i omkostninger til hhv. økologisk og traditionelt landbrug. Udbetaling af midler til økologiske landmænd er støtteberettiget som en miljøvenlig landbrugsforanstaltning i henhold til programmerne for udvikling af landdistrikter, men medlemsstaterne anvender denne foranstaltning i varierende grad.

6. Internalisering af miljøomkostninger betyder netop i overensstemmelse med princippet om, at forureneren betaler at omkostninger, der er forbundet med at overholde miljølovgivningens krav, fortsat skal afholdes af den potentielle forurener. Kommissionen stiller sig derfor tøvende over for at belønne den, der overholder de obligatoriske miljøkrav. Der opstår en anden situation, når landmændene forpligter sig til at skabe miljøfordele, som går videre end de obligatoriske miljøkrav. Ud over dette referenceniveau, som i landbruget ofte benævnes god landbrugspraksis, kan landmanden overveje at udnytte sine produktionsfaktorer til at skabe værdifulde miljøfordele. Og det er kun naturligt at tilskynde landmændene til noget sådant gennem finansielle incitamenter, da det sker på frivilligt, kontraktligt grundlag under de miljøvenlige landbrugsforanstaltninger.

7. Som Kommissionen udtrykkeligt skrev i den europæiske strategi for bæredygtig udvikling, der blev fremlagt i Gøteborg, figurerer en styrkelse af den fælles landbrugspolitiks anden søjle og især miljøvenlige landbrugsforanstaltninger højt på listen over prioriteter for den videre udvikling af landbrugspolitikken.

(1) EFT L 160 af 26.6.1999.