SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-3345/02

af Vitaliano Gemelli (PPE-DE) til Kommissionen

(19. november 2002)

Om: Kriterier for udvælgelsen af generaldirektører og andre ledere i Kommissionen

Kommissionens svar på skriftlig forespørgsel E-1268/02(1) og E-0286/02(2) kræver yderligere forklaringer. Hvis tingene forholder sig som fremstillet af Kommissionen, må det tages til efterretning, at den kritik, der gentagne gange er blevet fremsat fra fagforeningen F & U's side, var ubegrundet. Det, der nu på den ene side kan undre, er, at Kommissionen ikke har ment, at det var dens pligt at gribe ind for at forsvare de i F & U's noter og skrivelser nævnte personers ære. På den anden side er de detaljerede oplysninger i disse noter og skrivelser tilstrækkelig klare til at gøre det muligt at spore de tilfælde af nepotisme, der refereres til. Det drejer sig således ikke om at forstå, hvordan det er lykkedes F & U på forhånd at skaffe sig kendskab til navnene på de kandidater, der siden udnævntes, men snarere om at forsikre den offentlige opinion om, at udnævnelserne ikke er sket på grundlag af nogen logik om fordeling mellem de forskellige lande, således som for nylig konstateret af Retten i Første Instans, som godkendte udnævnelsen af en vicegeneraldirektør med bl.a. den begrundelse, at de høje stillinger i Generaldirektoratet for Landbrug siden 1973 havde været fordelt mellem fem store lande. Et andet eksempel kunne vise sig at være den allerede iværksatte procedure med henblik på udnævnelse af en direktør for sikkerhedsanliggender, hvor valget sandsynligvis vil falde på en kandidat, der i øjeblikket er midlertidig ansat, og som i perioden 1980-1996 var ansat i en medlemsstats efterretningstjeneste.

Mener Kommissionen på baggrund af ovenstående ikke, at de i øjeblikket anvendte udvælgelsesprocedurer ikke gør det muligt at fjerne enhver begrundet tvivl med hensyn til gennemskueligheden af udnævnelserne af dens højtstående ledere?

Mener Kommissionen desuden ikke, at dommene fra Retten i Første Instans og Domstolen på dette område udgør en skarp kritik af disse procedurer for så vidt angår den formodede objektive vurdering af kandidaternes lederevner og faglige kunnen? Kan Kommissionen oplyse, hvor mange udnævnelser til A1-, A2- og A3-tjenestemænd der i de sidste tre år er blevet annulleret efter domme fra Retten i Første Instans og Domstolen?

(1) EFT C 277 E af 14.11.2002, s. 173.

(2) EFT C 205 E af 29.8.2002, s. 107.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Neil Kinnock

(6. januar 2003)

I de fagforeningsblade, der henvises til, blev personer faktisk ikke nævnt ved navns nævnelse, så det ville være vanskeligt om ikke umuligt for Kommissionen at reagere under sådanne omstændigheder.

Efter artikel 24 i vedtægten for tjenestemænd og andre EU-ansatte kan Kommissionen reagere på tjenestemænds anmodninger om bistand i retssager mod personer, der påstås at have udført fornærmende eller vanærende handlinger eller udtalelser.

Hvad påstanden om et landekvotesystem angår, bør det ærede medlem bemærke, at den nuværende Kommission på sit første møde (18. september 1999) understregede, at den afgående jobholders nationalitet ikke bør være en faktor for udnævnelsen af den nye jobholder, og den bekræftede dermed bestemmelserne i vedtægtens artikel 27 om, at ingen stillinger bør forbeholdes borgere fra bestemte medlemsstater.

Siden den nuværende Kommission tiltrådte, er der blevet gennemført en række mobilitetsflytninger blandt kategori A1 (generaldirektører eller tilsvarende) og A2 (direktører eller tilsvarende), hvoraf den seneste fandt sted i november 2002. I de sidste tre år er der faktisk gennemført omkring 60 udnævnelser på A1-niveau (inkl. overførsler). Disse bevægelser fandt sted i forbindelse med en samlet A1-population i Kommissionen på 62 stillinger. Tilsvarende blev gennemført omkring 117 A2-udnævnelser (inkl. overførsler) ud af en population på 223 stillinger. Inden for disse omfattende ændringer har jobholdernes nationalitet kun sjældent været den samme. De forskellige beslutninger om udnævnelser (inkl. i forbindelse med mobilitetsflytninger) beviser klart Kommissionens effektive gennemførelse af sin fastlagte politik med hensyn til vedtægtens artikel 27. Mens Kommissionen tilstræber at realisere sin politik med udnævnelser efter fortjeneste, idet den forsøger at opretholde en fornuftig geografisk balance i udnævnelserne (som den skal ifølge vedtægten og institutionens multinationale og flersproglige karakter), har eller anvender Kommissionen ikke et landekvotesystem af nogen art.

Det ærede medlem nævner to individuelle tilfælde. I det første tager han faktisk fejl, når han hævder, at Retten i Første Instans afsagde kendelse mod udnævnelsen af en vicegeneraldirektør bl.a. med den begrundelse, at de høje stillinger i Generaldirektoratet for Landbrug siden 1973 havde været fordelt mellem fem store lande. Retten i Første Instans afsagde på ingen måde kendelse om gyldigheden af sagsøgers påstand på dette område. Det ærede medlem bør også være klar over, at den pågældende stilling blev opslået ledig ca. otte måneder, før end Kommissionens nye regler om vurdering, udvælgelse og udnævnelse af højtstående tjenestemænd trådte i kraft. Rettens kendelse rejser ikke tvivl om nogen af de nye foranstaltninger, som Kommissionen har iværksat siden december 2000. Kommissionen er dog ikke selvtilfreds på dette eller andre områder. Ansættelsesmetoderne revideres og raffineres løbende. Udnævnelsen af en fast rapportør til det rådgivende udvalg om (højtstående) udnævnelser (CCA) har således i betydeligt omfang forbedret feedback til kandidaterne, hvilket ikke blot øger gennemskueligheden, men også hjælper sådanne kandidater til at forberede sig bedre på eventuelle fremtidige karrieremuligheder.

Hvad angår det andet tilfælde, som det ærede medlem nævner, er Kommissionen ikke klar over, hvilket grundlag det ærede medlem fremsætter sin påstand på, da den omtalte ansættelsesprocedure kun lige er startet.

Med hensyn til det ærede medlems sidste spørgsmål, så har domstolene bortset fra det tilfælde, som han henviser til, i de sidste tre år kun annulleret endnu en udnævnelsesbeslutning. Det bemærkes, at ansættelsesproceduren i det andet tilfælde faktisk var blevet startet i den foregående Kommissions embedsperiode. Annulleringen af to udnævnelsesbeslutninger over de sidste tre år bør ses i kontekst med mere end 360 beslutninger om udnævnelse af højtstående tjenestemænd i samme periode.