SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3795/02

af Robert Goebbels (PSE) til Kommissionen

(7. januar 2003)

Om: Statistikker over fattigdommen i verden

Kommissionen anvender ofte i sine publikationer om globalisering, bæredygtig udvikling og udviklingsbistand statistikker over fattigdommen, hvoraf det fremgår, at 1,2 milliarder mennesker er tvunget til at leve for under en dollar om dagen, og at andre 1,6 milliarder mennesker har mindre end to dollars om dagen at leve for.

Hvor pålidelige er denne form for statistikker (der som oftest er formidlet af Verdensbanken)? Er det virkelig muligt at måle den gennemsnitlige indkomst i lande, hvor vareudvekslingen i alt væsentligt foregår ved byttehandel, og produktion og forbrug hovedsagelig indgår i den uformelle økonomi?

Hvilken værdi har denne form for statistiske oplysninger reelt set? Er det muligt at udarbejde mere pålidelige definitioner på fattigdommen i verden?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Poul Nielson

(28. februar 2003)

Det ærede medlem rejser en række vigtige spørgsmål om, hvorledes man bedst kan måle og fastlægge fattigdommen, der er et multidimensionalt fænomen, som på én gang rummer økonomiske, sociale og kulturelle aspekter.

Forskningen og det empiriske arbejde med fattigdom har i de seneste år udviklet sig mærkbart i takt med, at de politiske beslutningstagere har tillagt dette spørgsmål større betydning. Dette har bl.a. givet sig udslag i, at fattigdomsbekæmpelse for de fleste bilaterale og multilaterale donorer, også EU, nu er det erklærede overordnede mål for udviklingsbistanden.

Der findes flere forskellige approacher for måling af fattigdom, idet hovedvægten under hver approach lægges på én af fattigdommens dimensioner; fattigdom anerkendes nemlig som et multidimensionalt problem med forbindelser til indkomst, beskæftigelse, sundhed, uddannelse, boligforhold osv.

Hvis man vælger den økonomiske dimension, skal der stadig træffes nogle valg med hensyn til, hvilken tærskelværdi der skal benyttes, og hvilken indkomst eller hvilket forbrug der skal sammenlignes for at slå fast, om personen skal anses for fattig eller ej.

De to hyppigst anvendte metoder til fastlæggelse af den økonomiske tærskelværdi er den relative og den absolutte:

- Den relative tærskelværdi udtrykkes som en bestemt procentdel af indkomstfordelingens middelværdi eller median(1). Fattigdomshyppigheden defineres derefter som den del af befolkningen, hvis indkomst/forbrug er på mindre end X % af medianen/middelværdien af indkomsten i det samfund, hvor vedkommende lever. Denne metode benyttes hyppigst i industrilandene. For medlemsstaternes vedkommende er 60 % af median-indkomsten valgt som det vigtigste kriterium for beregningen af fattigdomshyppigheden (dette kriterium anvendes i nationale handlingsplaner og de fleste af Kommissionens dokumenter (forårsrapporten, den fælles integrationsrapport osv.)).

- Den absolutte tærskelværdi baseres på det pengebeløb(2), der anses for minimalt, men dette knyttes ikke direkte til det overordnede niveau i det samfund, hvor vedkommende lever. En af de bedst kendte absolutte fattigdomstærskler er de af Verdensbanken benyttede to dollars pr. dag.

Derudover kan der anvendes subjektive eller administrative tærskelværdier eller tærskelværdier baseret på food-share (fødevarefordeling).

Når definitionen først er valgt, er spørgsmålet om, hvilke data der skal danne grundlag for beregningen af fattigdomshyppigheden, af særlig betydning.

Forbrugs-, udgifts- eller indkomstdata udledes normalt af husstandsundersøgelser. Disse undersøgelser foretages som hovedregel af det enkelte lands nationale statistiske kontor, til tider med donorstøtte.

Selv om Kommissionen håber, at disse undersøgelser er statistisk repræsentative og af god statistisk kvalitet, skal det som påpeget af det ærede medlem bestandig erindres, at naturalieoverførsler, byttehandel og transaktioner i den uformelle økonomi kun kommer utilstrækkeligt til udtryk i indkomst- eller udgiftsdataene i de fleste lande (som følge af vanskelighederne ved at indsamle sådanne oplysninger).

Der kan også anvendes ikke-økonomiske målestokke for fattigdom. Disse omfatter indikatorer for menneskelig udvikling og sociale indikatorer, typisk baseret på data for sundhed (f.eks. dødelighed, ernæring) og uddannelse (f.eks. indskrivning i skoler) indsamlet som led i statistisk repræsentative nationale husstandsundersøgelser. Fordelen ved disse indikatorer er, at de giver et direkte velstandsmål, som er lettere at registrere.

Ulemperne hænger sammen med, at disse variabler, om end de også påvirkes af de løbende ydelser og politikker i et givet land, i vid udstrækning bestemmes af langsigtede faktorer (f.eks. påvirkes børnesundhed, der måles via ernæring og børnedødelighed, stærkt af moderens langsigtede sundhedstilstand). Dette gør det på kort sigt vanskeligt at benytte disse resultater som grundlag for policy-analyse og afgørelser.

Desuden benyttes der til tider kvalitative (kontekstuelle) undersøgelser. Disse baseres ofte på participatoriske teknikker, som omfatter erfaringer, opfattelser, arbejde, sociale vilkår, politiske anliggender osv.

Disse undersøgelser, der ofte benyttes af ikke-statslige organisationer, giver rige og detaljerede kontekstuelle resultater. Men det tager tid at foretage og sammenfatte dem i indikatorer, og de er ikke altid repræsentative for den samlede befolkning.

Der er udfoldet mange bestræbelser for at bygge bro mellem disse forskellige approacher og nå frem til en kombineret metode til vurdering af fattigdom. Dette har imidlertid skabt metodemæssige problemer, som der stadig ikke har kunnet opnås nogen fælles løsning på.

Indtil en sådan løsning er fundet, vil Kommission i sin udviklingspolitik vedblivende gå ind for at fremme en samtidig anvendelse af resultaterne af disse komplementære metoder, når det er muligt, og når der står pålidelige data til rådighed.

På internationalt plan kommer brugen af disse komplementære metoder til udtryk i enighed om at benytte følgende sæt på fem indikatorer til at registrere fremskridtet hen imod det første millennium-udviklingsmål (udryddelse af ekstrem fattigdom): andel af befolkningen med en indkomst på mindre end 1 USD pr. dag, den såkaldte poverty gap ratio (dvs. procentvis afstand op til 1 USD pr. dag, købekraftskorrigeret), de fattigste 20 %'s andel i det nationale forbrug, hyppigheden af (under 5-årige) undervægtige børn og hyppigheden af personer under det minimale ernæringsmæssige energiforbrug.

Som det med rette er påpeget af det ærede medlem, vil de økonomiske målestokke for fattigdom på trods af de ovennævnte ulemper utvivlsomt forblive en vigtig bestanddel af enhver drøftelse af de konsekvenser, som den økonomiske politik og de økonomiske reformer har for de fattige, fordi de udgør et særdeles nyttigt værktøj for politikerne, både i udviklingslandene og blandt donorerne. Desuden er de oplysninger, der tilvejebringes ved hjælp af denne metode, mere umiddelbart sammenlignelige mellem landene indbyrdes. Dette er forklaringen på, hvorfor det er disse målestokke, der prioriteres højest, når der gøres forsøg på at måle fattigdommen på et overordnet grundlag.

(1) Den store fordel ved at anvende medianen er, at den ikke påvirkes af ekstreme værdier, dvs. ekstremt lave eller høje indkomster.

(2) Dette beløb kan fastsættes ved hjælp af en kurv af varer og tjenesteydelser, der anses for minimal.