SKRIFTLIG FORESPOERGSEL E-3432/97 af Cristiana Muscardini (NI) til Kommissionen (31. oktober 1997)

Om: Kraenkelser begaaet af regeringen i Kabul

I september 1996 erobrede talibanerne, afghanske teologistuderende, Kabul og paafoerte befolkningen en barsk livsfoersel, der bygger paa en ekstrem udlaegning af islam, der fordrejer den egentlige ortodokse laere og undertrykker udfoldelse af det normale samfundsliv.

Efter oprettelsen af et saakaldt ministerium for »laster og dyder« har det talibanske styre udstedt en raekke befalinger, der under trusler om lemlaestelse og legemlig afstraffelse kraeves omhyggeligt overholdt.

Kvinderne tvinges til at daekke sig fuldstaendig under lange kjortler og maa bl.a. ikke gaa paa gaden, studere eller arbejde. Maendene maa ikke give sig af med andre aktiviteter end at arbejde og bede. Boernene kan ikke lege frit.

Ogsaa over for det internationale samfund og humanitaere hjaelpeorganisationer optraeder regeringen i Kabul uforsonligt og fjendtligt, og den er saaledes i faerd med at erstatte alle organisationer med vestligt praeg med islamiske institutioner.

Vil Kommissionen indtage en fordoemmende holdning over for dette scenarie, og vil den kraeve den daglige kraenkelse af menneskerettighederne bragt til ophoer?

Vil Kommissionen tage oekonomiske midler i brug for at tvinge regeringen i Kabul til at godkende tilstedevaerelsen af organisationer, der arbejder for fred og demokrati, paa dens territorium?

Svar afgivet paa Kommissionens vegne af Manuel Marín (1. december 1997)

Kommissionen fordoemmer paa det kraftigste de hyppige kraenkelser af menneskerettighederne som Talibanstyret har gjort sig skyldig i siden indtagelsen af Kabul i oktober 1996. Det medlem af Kommissionen der varetager den humanitaere bistand, aflagde besoeg i Afghanistan i oktober 1997, og hun er staerkt oproert over de uantagelige forhold befolkningen generelt, og i saerdeleshed kvinderne, lever under som foelge af at Taliban med vilkaarlige dekreter har indskraenket befolkningens grundlaeggende frihed.

Magtmidler er en forudsaetning hvis man skal standse disse kraenkelser og tvinge parterne til at overholde internationalt vedtagne standarder. I denne forbindelse naevnes ofte to muligheder: for det foerste muligheden for at goere stoette betinget af at visse krav overholdes, og for det andet muligheden for at traeffe en politisk beslutning om at udelukke de kaempende grupper fra international anerkendelse. Paa baggrund af den omstaendighed at humanitaer bistand noedvendigvis maa vaere upartisk og ubetinget, og at al Faellesskabets bistand til Afghanistan er af humanitaer art, maa man konstatere at der er store vanskeligheder forbundet med at indfoere betingelser for Faellesskabets stoette til Afghanistan.

Til gengaeld maa det - eftersom Talibanstyret soeger international anerkendelse - goeres klart for styret at det kun skal forvente international anerkendelse, hvis det overholder folkeretten og de internationale standarder paa menneskerettighedsomraadet. Man boer fremme bestraebelserne paa at faa det internationale samfund til at indtage et fast sammentoemret standpunkt desangaaende.

Hvad angaar muligheden for at udoeve oekonomisk pres for at faa standset chikanen af organisationer der soeger at fremme freden og demokratiet, maa det konstateres at Faellesskabet ikke har noget stoerre spillerum for at gribe ind eftersom samhandelen mellem Afghanistan og Det Europaeiske Faellesskab er saa lille.

Man skal igen goere opmaerksom paa at Den Europaeiske Unions formandskab i en udtalelse det fremsatte i oktober 1996, gav udtryk for sin bekymring over de restriktioner som NGO'erne er udsat for i deres arbejde. Forholdene i Afghanistan er imidlertid af en saadan art at de fornoedne aendringer kun kan tilvejebringes ved en fredelig bilaeggelse af stridighederne. Faellesskabet agter derfor at medvirke til at genoplive de politiske bestraebelser herpaa.