SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0365/02

af Pere Esteve (ELDR) til Kommissionen

(14. februar 2002)

Om: Overtrædelse af menneskerettighederne i flygtningelejrene

Med undtagelse af Belgiens formandsperiode har området omkring de store søer stort set været glemt i EU's udenrigspolitik i de seneste år. Situationen er meget alvorlig for flygtningene i konflikten i Burundi, især efter den tanzaniske regerings erklæring om tvungen hjemsendelse af de burundiske flygtninge på dets område.

Det fremgår af rapporter fra diverse internationale organisationer, at flygtningenes rettigheder og grundlæggende friheder er underkastet begrænsninger med hensyn til retten til uddannelse (grundskoleundervisningen finder sted under mangelfulde vilkår, hvad der ofte skyldes, at de tanzaniske myndigheder ikke ønsker, at flygtningene opnår bedre kundskaber end landets egne borgere), retten til arbejde (det er forbudt flygtningene at eje jord og fremstille landbrugsprodukter, selv til eget forbrug), ytringsfrihed (politisk debat er forbudt), foreningsfrihed (retten til at holde møder i lejrene er stærkt indskrænket) og bevægelsesfriheden (med den såkaldte fire kilometer-lov, ifølge hvilken ingen flygtning må fjerne sig længere bort den lejr, hvori han er registreret).

I henhold til Genève-konventionen om flygtninges retsstilling skal flygtninge behandles mindst lige så gunstigt som statsborgerne i asyllandet, når det gælder disses rettigheder).

Kan overtrædelserne og begrænsningerne af flygtningenes menneskerettigheder retfærdiggøres med henvisning til den nationale sikkerhed og den offentlige orden? Hvad er Kommissionens holdning til dette? Arbejder de organisationer, som Kommissionens vegne yder bistand til tredjelande, på dette grundlag?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Poul Nielson

(27. marts 2002)

Kommissionen har bemærket de nylige erklæringer fra de tanzaniske myndigheder om tilstedeværelsen af de burundiske flygtninge på tanzanisk område samt de bekymringer, som visse ikke-statslige organisationer (ngo'er) i landet har givet udtryk for. Kommissionen er af den opfattelse, at udviklingen i situationen bør følges nøje, så man undgår krænkelser eller begrænsninger af flygtningenes fundamentale rettigheder.

Det er imidlertid forståeligt, at de tanzaniske myndigheder anmoder om bistand fra det internationale samfund for at klare det stigende antal flygtninge. Desuden vender de burundiske flygtninge ikke tilbage til deres eget land trods den indsats, der er gjort for at sikre deres tilbagevenden, bl.a. det program på 25 mio. EUR, der finansieres af Kommissionen via FN's Flygtningehøjkommissariat (UNHCR).

Efter Kommissionens opfattelse er der ingen tvivl om, at der er en vis spænding mellem flygtningene og den tanzaniske befolkning. I den nuværende situation synes der ikke at være risiko for en alvorlig forværring. Det skal bemærkes, at Tanzania altid har modtaget flygtninge med åbne arme; det er især fra oktober 1993, at folk fra Burundi, Rwanda og Congo har søgt tilflugt her. Man taler i dag om omkring 1 200 000 flygtninge, hvoraf kun omkring 500 000 skulle befinde sig i lejrene. Den tanzaniske

befolknings frygt skyldes ikke kun overvejelser i forbindelse med de lokale sikkerhedsproblemer, illegal høst eller beskadigelse af økosystemet. Der er nemlig også frygten for, at tanzanisk territorium kunne blive brugt som base for krigshandlinger fra rwandiske og burundiske rebellers side, sådan som Congos historie har vist det.

De internationale organisationer og de specialiserede ngo'er arbejder med at yde bistand til flygtninge i Tanzania, og de finansieres af midler fra EU. Ud over ovennævnte projekt på 25 mio. EUR, som skal hjælpe med at få flygtninge til at vende tilbage til Burundi, har Kontoret for Humanitær Bistand (ECHO) netop truffet afgørelse om en finansieringspakke på 27 mio. EUR for indeværende år til fordel for flygtninge i Tanzania. Men det er klart, at der kun kan findes en løsning på flygtningespørgsmålet, hvis konflikterne i regionen bringes til ophør. Det er denne målsætning, Kommissionen forfølger, og den har altid ydet politisk og økonomisk støtte til fredsskabende initiativer, og det vil den fortsat gøre.