SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0088/02

af Erik Meijer (GUE/NGL) til Kommissionen

(24. januar 2002)

Om: Anvendelse af euroen som nationalt betalingsmiddel i områder uden for Den Økonomiske og Monetære Unions medlemsstater (ØMU)

1. Kommissionen bedes bekræfte, at euroen pr. 1. januar 2002 ikke kun blev indført som en møntenhed for at erstatte alle de forskellige møntenheder, som tidligere havde eksisteret i de tolv af EU's medlemsstater, der deltager i ØMU, herunder deres meget afsidesliggende territorier uden for Europa, men at den også blev et lovligt betalingsmiddel i det tidligere Jugoslavien og de autonome provinser Kosovo, Montenegro og Bosnien-Hercegovina, som ikke er medlem af ØMU.

2. Er der ud over euroen fortsat andre lovlige betalingsmidler i Kosovo, Montenegro og Bosnien-Hercegovina? I bekræftende fald, hvilke og for hvilket tidsrum, der er længere end den overgangsperiode, der anvendes i de fleste ØMU-stater, dvs. de første to måneder af 2002?

3. Hvem organiserer indsamlingen og fordelingen af mønter og pengesedler i de områder, der er nævnt i spørgsmål 2, og hvem betaler udgifterne hertil? Er Forbundsrepublikken Tyskland, som trækker sin valuta tilbage, ansvarlig herfor, eller er et organ, der er tilknyttet Den Europæiske Union, ansvarlig herfor?

4. Er der yderligere stater eller dele af stater ud over de områder, der henvises til i spørgsmål 1 og 2, hvor euroen er blevet eller vil blive bragt i omløb i store mængder for at erstatte den gamle valutaenhed i forbindelse med nationale pengeoverførsler? Hvorledes er euroen blevet indført der, og hvem skal betale udgifterne hertil?

5. Forventer Kommissionen, at euroen i nær fremtid vil komme til at spille rollen som et nationalt betalingsmiddel i et endnu større antal lande, der ikke er medlem af ØMU, uden at disse samtidig bliver medlem af ØMU? I bekræftende fald, hvor og på hvilke betingelser?

6. Kan Kommissionen meddele, hvad der i praksis er forskellen set ud fra de nationale myndigheders og indbyggernes synspunkt mellem deltagelse i ØMU og accept af euroen som det mest gangbare nationale betalingsmiddel? Hvilken rolle spiller disse forskelle efter Kommissionens opfattelse for afgørelsen om eventuelle nye landes deltagelse i ØMU?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Pedro Solbes Mira

(18. marts 2002)

1. - 3. I Kosovo legaliseredes ved forskrift nr. 4 af 2. september 1999 udstedt af De Forenede Nationers mission i Kosovo (UNMIK) brugen og besiddelsen af en hvilken som helst udenlandsk valuta i Kosovo i erkendelse af det forhold, at Kosovo i det store og hele var og fortsat er en kontantøkonomi med den tyske mark og euroen som de foretrukne valutaer. Ifølge denne forskrift bibeholder den jugoslaviske dinar dog i princippet sin status som eneste lovlige betalingsmiddel. I Montenegro er den tyske mark og euroen de eneste lovlige betalingsmidler i stedet for den jugoslaviske dinar. I Bosnien-Hercegovina blev den konvertible marka (KM) indført i midten af 1998 under valutarådsarrangementet, hvorunder KM blev knyttet til den tyske mark (og nu euroen). KM er det eneste lovlige betalingsmiddel i Bosnien-Hercegovina. I Kosovo er det bank- og betalingsmyndigheden (Banking and Payments Authority of Kosovo (BPK)), der har fået tildelt det overordnede ansvar for tilrettelæggelsen af overgangen til euroen. Kosovos budget dækker omkostningerne i forbindelse hermed. I Montenegro vedtog det monetære råd i midten af 2001 en plan for indførelse af euroen. Overgangen blev sikret via en kommerciel aftale med en privat tysk bank, som leverede eurosedler og euromønter inden udgangen af 2001. Udgifterne til overgangen i Montenegro blev båret af skatteyderne.

Tyskland har ikke haft noget ansvar for overgangen fra tyske mark til euro i tredjelande. Den Europæiske Centralbank (ECB) og de nationale centralbanker har stået for overgangen til euroen i tredjelande gennem forhåndsleverancer af euromønter og eurosedler mod sikkerhedsstillelse.

4. - 6. Euroen er ligeledes blevet indført i Monaco, Andorra, San Maríno og Vatikanstaten. Monaco, San Maríno og Vatikanstaten præger euromønter i henhold til en særaftale med Fællesskabet indgået på grundlag af EF-traktatens artikel 109, stk. 3, og den erklæring (nr. 6), der er vedlagt som bilag til slutakten til traktaten om Den Europæiske Union. Indførelsen af sedler er derimod primært sket via forretningsbankerne.

Kommissionen forventer ikke, at brugen af euroen som betalingsmiddel i tredjelande vil blive øget, undtagen punktuelt i visse grænse- og turistområder. Der er ikke fastsat nogen særlige bestemmelser om faktisk anvendelse i praksis, der ikke udspringer af en retlig forskrift.

Det er kun de lande, der har indført euroen, der må udstede euromønter og deltage i beslutningsprocessen i eurosystemet, som er ansvarligt for udstedelsen af sedler og fastlæggelsen af den monetære politik. Et tredjelands indførelse af euroen som national valuta indebærer, at det ikke har noget at gøre med udstedelsen af sin nationale valuta (eller modtager nogen af de indtægter, der måtte følge heraf), og at det ingen som helst indflydelse har på den monetære politik, som vedtages uden hensyntagen til de økonomiske forhold i det pågældende land.