SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3087/00

af Toine Manders (ELDR) og Maria Sanders-ten Holte (ELDR) til Kommissionen

(2. oktober 2000)

Om: BPM afgift i Nederlandene

Nederlandene er et af de få lande indenfor den Europæiske Union, der opkræver BPM (afgift for personer og motorkøretøjer) eller en lignende afgift afhængig af købsværdien ved anskaffelse og/eller import af biler. Vi er klar over, at skattepolitikken stadig henhører under de nationale regeringers eksklusive beføjelser, og at medlemsstaterne foreløbig ikke er tilbøjelige til at afgive dette privilegium til Europa. På den anden side er vi imidlertid nødt til at forhindre, at vi med vores skattepolitik gennemkrydser Europæisk lovgivning. Lovgivningen i det indre marked skaber forpligtelser med hensyn til fri bevægelighed. Det faktum, at Nederlandene i modsætning til de fleste andre europæiske lande har BPM, er naturligvis en barriere, der kan udgøre en hindring for varers fri bevægelighed.

1. I midten af 1999 har den nederlandske finansminister anmodet Europa-Kommissionen om at undersøge, om der kan indrømmes en afskrivning af BPM pr. måned i stedet for pr. år. På denne anmodning er der endnu ikke blevet reageret.

Agter Kommissionen at reagere? I benægtende fald, hvorfor ikke, og i bekræftende fald, hvornår?

2. Ved import af biler har Nederlandene en afgift på (rest) BPM. Importen af navnlig forholdsvis nye brugte biler fremmes med den nye afskrivningsmetode, men i og med, at der ved eksport ikke tilbagebetales BPM, har eksporten ingen margen.

Er Kommissionen af den opfattelse, at BPM tilbagebetaling ved eksport er nødvendig for at undgå denne hindring på det indre marked?

3. Krisen i forbindelse med de høje oliepriser i Europa er måske en lejlighed til at undersøge, hvorvidt BPM i forhold til forpligtelserne som følge af lovgivningen i det indre marked er tilladt eller retmæssig. BPM er an afgiftskategori, der, som det allerede er nævnt, ikke findes i de fleste andre af EU's medlemsstater. Staten modtager jo på grund af de høje afgifter, som den har på brændstof, i forvejen uforholdsmæssigt høje afgiftsindtægter fra bilisterne. Nu, hvor bilen ikke længere er et luksusprodukt og ikke længere kan undværes til økonomiske aktiviteter i nogen medlemsstater, er denne høje afgift i form af BPM og forbrugsafgifter måske ikke længere berettiget.

Mener Kommissionen, at opkrævningen af BPM i Nederlandene udgør en hindring for det indre markeds funktion, da den skaber uacceptable barrierer for varers fri bevægelighed? I benægtende fald, hvorfor ikke, i bekræftende fald, hvad agter den at foretage sig for hurtigst muligt at ophæve denne vrængning af det indre markeds principper?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(20. november 2000)

1. og 3. Den eksisterende fællesskabslovgivning giver medlemsstaterne mulighed for at opkræve ikke-harmoniserede indirekte skatter, forudsat at principperne i EF-traktaten og den afledte ret respekteres. Kommissionen har således tidligere haft en meningsudveksling med de nederlandske myndigheder om afgiften på personbiler og knallerter (Wet op de belasting van personenauto's en motorrijwielen 1992 (BPM)). Kommissionen fandt, at BPM for så vidt angår køretøjer fra andre medlemsstater, som tages i brug i Nederlandene, og som højst er ét år gamle skulle betragtes som fiskalt ugunstig for disse køretøjer. Medens den nederlandske lovgivning stipulerede en beregning af det importerede køretøjs restværdi ved nedsættelse af nettokatalogprisen med kun én procent (1 %) pr. måned, bekræftede de faktuelle oplysninger, som Kommissionen lå inde med, således, at denne nedskrivning var mærkbart større for brugte biler af samme alder, som blev forhandlet inden for landets grænser. Dette førte til en situation, hvor afgiftsbyrden

på et importeret køretøj, der var få måneder gammelt, var større end afgiftsbyrden på et identisk nederlandsk køretøj. Der var derved tale om fiskal diskrimination i henhold til artikel 90 (tidligere artikel 95) i EF-traktaten.

Efter en række bilaterale kontakter indførte de nederlandske myndigheder en ny standardtabel for skattemæssige afskrivninger, der var i bedre overensstemmelse med de faktiske økonomiske forhold. Kommissionen kunne derfor den 1. juli 1999 beslutte at henlægge sagen.

2. Som fremhævet under punkt 1 giver den eksisterende fællesskabslovgivning medlemsstaterne mulighed for at opkræve ikke-harmoniserede indirekte skatter, forudsat at principperne i EF-traktaten og den afledte ret respekteres. Kun i artikel 91 (tidligere artikel 96) i EF-traktaten behandles forbuddet mod forskelsbehandling i forbindelse med forsendelse (tidligere benævnt eksport) til modtagere uden for det nationale område, idet det er fastsat, at der ikke ved forsendelse af varer til en anden medlemsstats område kan ydes godtgørelse for interne afgifter ud over det beløb, der har været pålagt dem direkte eller indirekte. I det nederlandske eksempel ydes der ikke godtgørelse ved endelig udførsel af køretøjer fra det nederlandske område. På dette punkt er der således ikke tale om fiskal diskrimination.

Når der ikke ydes godtgørelse af afgiften ved endelig forsendelse af et køretøj til en modtager uden for det nederlandske område, er der således tale om et politisk valg, som ikke strider mod de fællesskabsretlige bestemmelser om en medlemsstats fiskale suverænitet.