SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-3320/01

af Jorge Moreira Da Silva (PPE-DE) til Kommissionen

(22. november 2001)

Om: Anerkendelse af eksamensbeviser i medicin i Den Europæiske Union

Kommissionen er ikke uvidende om, at Det Europæiske Fællesskabs medlemsstater i de senere år er stødt på store problemer i forbindelse med anerkendelse af eksamensbeviser i medicin, der er erhvervet i Østeuropa, herunder i Rusland.

Kommissionen bedes oplyse: Kan en statsborger i Den Europæiske Union, der har erhvervet et eksamensbevis som læge i Østeuropa (Polen, Rusland), og som har en bekræftelse udstedt af undervisningsministeriet i en medlemsstat på, at hans universitetsuddannelse er anerkendt som ligestillet, automatisk få anerkendt sin universitetsuddannelse i EU's øvrige medlemsstater?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(18. december 2001)

EF-Domstolen har allerede flere gange behandlet spørgsmålet om eksamensbeviser, som EU-borgere har erhvervet uden for Det Europæiske Økonomiske Område. Det gælder særlig indehavere af eksamensbeviser under de såkaldte sektordirektiver, herunder lægedirektivet, Rådets direktiv 93/16/EØF af 5. april 1993 om fremme af den frie bevægelighed for læger og gensidig anerkendelse af deres eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser(1).

Domstolen fastslog således i Haim I-sagen, [] at en medlemsstats anerkendelse af kvalifikationsbeviser, der er udstedt i tredjeland, ikke forpligter de øvrige medlemsstater, heller ikke selv om disse eksamensbeviser er blevet anerkendt som ligestillet i en eller flere medlemsstater(2). Værtslandet skal dog undersøge, om den pågældendes hidtidige faglige erfaring [] i en anden medlemsstat, [] opfylder de krav til faglig erfaring, der stilles i nævnte lovgivning.

Domstolen har i en nyere dom præciseret værtslandets forpligtelser efter EF-traktaten. Den fastslog således i Hocsman-sagen(3), at traktatens artikel 52 (nu efter ændring artikel 43) skal fortolkes således, at når en fællesskabsstatsborger [] indgiver en ansøgning om tilladelse til at udøve et erhverv, hvortil adgangen ifølge national ret er betinget af, at ansøgeren har

et eksamensbevis eller erhvervsmæssige kvalifikationer eller perioder med erhvervserfaring, er myndighederne i medlemsstaten forpligtet til at tage hensyn til samtlige eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, herunder den pågældendes relevante erfaring, idet de skal foretage en sammenligning mellem på den ene side den kompetence, der er dokumenteret ved disse kvalifikationsbeviser og denne erfaring, og på den anden side de krav om kundskaber og kvalifikationer, der stilles ifølge national ret.

Ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/19/EF af 14. maj 2001 om ændring af Rådets direktiv 89/48/EØF og 92/51/EØF om den generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser og om ændring af Rådets direktiv 77/452/EØF, 77/453/EØF, 78/686/EØF, 78/687/EØF, 78/1026/EØF, 78/1027/EØF, 80/154/EØF, 80/155/EØF, 85/384/EØF, 85/432/EØF, 85/433/EØF og 93/16/EØF om følgende erhverv: sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje, tandlæger, dyrlæger, jordemødre, arkitekter, farmaceuter og læger(4), som medlemsstaterne skal gennemføre i national ret senest den 1. januar 2003, er der indsat en artikel 42c i direktiv 93/16/EF. Den nye artikel lyder som følger: Medlemsstaterne gennemgår eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser inden for dette direktivs område, som den pågældende har erhvervet uden for Den Europæiske Union i de tilfælde, hvor disse eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser er blevet anerkendt i en medlemsstat, tillige med uddannelse og/eller erhvervserfaring opnået i en medlemsstat. Medlemsstatens beslutning skal bekendtgøres senest tre måneder efter, at den pågældende har forelagt den fuldt dokumenterede ansøgning. Værtslandet skal i øvrigt begrunde sin beslutning, og den vandrende arbejdstager kan indbringe medlemsstatens beslutning for domstolene i henhold til national lovgivning. Ved at indsætte disse forpligtelser i direktivet har Fællesskabets lovgiver ydet et betydeligt bidrag til retssikkerheden i de situationer, det ærede medlem beskriver.

(1) EFT L 165 af 7.7.1993.

(2) Sag C-319/92 (HAIM I).

(3) Sag C-238/98 (Hocsman).

(4) EFT L 206 af 31.7.2001.