SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0436/01

af Klaus-Heiner Lehne (PPE-DE) til Kommissionen

(16. februar 2001)

Om: Pensionsrettigheder over for Italien

Wolfgang Kaltenbrunner, som har bopæl i Forbundsrepublikken Tyskland, har pensionsrettigheder over for den italienske stat. På trods af flere ansøgninger hos de ansvarlige italienske forsikringsselskaber bliver denne sag ikke behandlet af de italienske myndigheder. Således har Kaltenbrunner i perioden 3.9.1998-25.10.2000 indgivet talrige ansøgninger om udbetaling. Men der kom ikke noget svar fra de italienske myndigheders side.

Ifølge oplysninger fra Kaltenbrunner har andre pensionister med bopæl i Forbundsrepublikken Tyskland og med pensionsrettigheder over for den italienske stat oplevet det samme.

1. Findes der på europæisk plan harmoniseringsbestræbelser i form af direktiver eller forordninger, som forhindrer den ovenfor nævnte adfærd fra de italienske myndigheders side?

2. Hvad agter Kommissionen, såfremt der eksisterer sådanne forordninger og direktiver, at foretage sig med hensyn til de italienske myndigheders adfærd?

3. Agter Kommissionen, såfremt der ikke eksisterer tilsvarende harmoniseringsbestræbelser, at forelægge relevante forslag til direktiv og forslag til forordninger?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(5. april 2001)

Kommissionen kan oplyse det ærede medlem om, at artikel 42 (tidligere artikel 51) i EF-traktaten indeholder bestemmelser om harmonisering af medlemsstaternes sociale sikringsordninger. Det betyder, at fællesskabslovgivningen vedrørende social sikring ikke erstatter de eksisterende nationale sociale sikringsordninger, men i stedet giver medlemsstaterne mulighed for selv at fastlægge deres nationale sociale sikringsordninger. I fællesskabslovgivningen, særlig Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet(1) og Rådets forordning (EØF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemførelse af forordning (EØF) nr. 1408/71(2), fastlægges fælles bestemmelser og procedurer, som skal overholdes ved anvendelsen af national lovgivning. Således sikrer fællesskabslovgivningen, at anvendelsen af de forskellige nationale lovgivninger ikke har en negativ indvirkning på de personer, som udnytter deres ret til fri bevægelighed inden for Fællesskabet.

Forordningerne indeholder specifikke bestemmelser vedrørende pensionsområdet. De bestemmer, at de enkelte lande, hvor en person har arbejdet i mere end et år, er forpligtet til at udbetale en pension, der svarer til de forsikringsperioder, som er blevet tilbagelagt i det pågældende land, og at pensionen skal udbetales, uanset hvor den tidligere vandrende arbejdstager er bosat eller opholder sig inden for Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, uden at pensionen kan nedsættes, ændres eller stilles i bero. En person, som har arbejdet i flere forskellige medlemsstater og som når pensionsalderen, skal i princippet fremsætte sit pensionskrav for den kompetente institution i den medlemsstat, hvor han eller hun er bosat. Denne institution overfører så kravet til alle de kompetente institutioner i de medlemsstater, hvor den pågældende person har vært forsikret i mere end et år med henblik på, at disse institutioner kan behandle pensionskravet og beregne pensionsrettighederne i overensstemmelse med deres respektive lovgivninger samt førnævnte forordning.

Kommissionen er bekendt med, at behandlingen af pensionskrav kan tage lang tid og støtter den indsats, som medlemsstaterne gør for at modernisere procedurerne med henblik på at fremskynde afregningen af krav. I 1998 etablerede Kommissionen Det Tekniske Udvalg, som består af eksperter fra medlemsstaternes myndigheder og som har gennemført en række pilotprojekter, f.eks. vedrørende elektronisk udveksling af oplysninger på pensionsområdet.

Da det ærede medlem har givet detaljerede oplysninger om Wolfgang Kaltenbrunners sag, er Kommissionen villig til at undersøge den specifikke sag, og man vil oplyse det ærede medlem om resultatet.

(1) EFT L 149 af 5.7.1971.

(2) Som ajourført ved Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996 - EFT L 28 af 30.1.1997.