SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3994/00

af Helmuth Markov (GUE/NGL) til Kommissionen

(21. december 2000)

Om: Forbundsrepublikken Tysklands gennemførelse og fortolkning af EU-direktiver

1. Har Kommissionen kendskab til om og hvordan Forbundsrepublikken har omsat EU-direktiv 80/987 (arbejdsgiverens insolvens) til national ret?

2. Betyder den dom, der er afsagt af De Europæiske Fællesskabers Domstol, (sag 262/88 og C-173/91) at virksomhedsbestemte afskedigelser uden udbetaling af erstatning er forbudt?

3. Hvordan kan EU-direktivet på dette punkt fortolkes i det tilfælde, at staten optræder som arbejdsgiver?

4. Er staten forpligtet til for det første at sikre en fortsat udbetaling af løn og for det andet at sikre kravene om erstatning?

5. Når en arbejdstager i tilfælde af en virksomhedsbestemt afskedigelse modtager erstatning og en anden på grund af en konkurs ikke får erstatning, foreligger der så ved fortolkning af EU-direktivet en overtrædelse af ligebehandlingsprincippet?

6. Har Kommissionen kendskab til om og hvordan Forbundsrepublikken Tyskland har omsat direktiv 87/344 (retshjælpsforsikring) til national ret?

7. Kan artikel 3, stk. 2, litra c, fortolkes således, at organisationer og andre juridiske personer kan gøre krav på godtgørelse af deres udgifter gældende overfor forsikringen, når der er tale om organisationer og en personkreds uden gevinstøjemed?

8. Skal forsikringen uden gevinst erstatte disse organisationer, de udgifter der er opstået?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(28. februar 2001)

1. og 3. - 5. Rådets direktiv 80/987/EØF af 20. oktober 1980 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om beskyttelse af arbejdstagerne i tilfælde af arbejdsgiverens insolvens(1) er gennemført i tysk ret ved Sozialgesetzbuch, Drittes Buch: Arbeitsförderung, og ved Gesetz zur Verbesserung der betrieblichen Altersversorgung (BetrAVG). Ifølge Kommissionens rapport om gennemførelsen af direktiv 80/987/EØF i medlemsstaterne indeholder tysk lovgivning på flere punkter bestemmelser, der er mere gunstige for arbejdstagerne end de bestemmelser, der er fastsat i direktivet.

I henhold til direktivet skal medlemsstaterne oprette en garantiinstitution, der sikrer, at arbejdstagere, hvis arbejdsgiver er blevet insolvent, får betalt tilgodehavender, der hidrører fra arbejdsaftaler eller ansættelsesforhold, og som vedrører løn for en bestemt periode. Løngarantien i henhold til direktivet sikrer, at arbejdstagerne mindst får betalt tilgodehavender for løn for de seneste tre måneder af ansættelsesforholdet. Direktivet kan ikke anvendes på en stat, fordi en stat ikke kan gøres til genstand for den procedure, der sigter mod en samlet fyldestgørelse af kreditorer.

2. For så vidt angår EF-Domstolens retspraksis, som det ærede medlem henviser til, skal det bemærkes, at denne ikke vedrører anvendelsen af princippet om lige løn til mænd og kvinder for samme arbejde eller arbejde af samme værdi, nærmere bestemt rækkevidden af EF-traktatens artikel 141 (tidl. artikel 119). Denne artikel finder anvendelse på alle ydelser fra de erhvervstilknyttede sociale sikringsordninger, således som Domstolen fastslog i dom af 17. maj 1990, sag C-262/88 (Douglas Harvey Barber mod Guardian Royal Exchange Assurance Group)(2).

I henhold til EF-traktatens artikel 141 og Rådets direktiv 76/207/EØF af 9. februar 1976 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af mænd og kvinder for så vidt angår adgang til beskæftigelse, erhvervsuddannelse, forfremmelse samt arbejdsvilkår(3) skal afskedigelsesgodtgørelser for så vidt som de er hjemlet i den nationale lovgivning ydes uden forskelsbehandling til mandlige og kvindelige arbejdstagere, der befinder sig i samme situation. Kravet om, at princippet om ligebehandling skal overholdes, gælder også, hvor medlemsstaten er arbejdsgiver.

6. - 8. For så vidt angår gennemførelsen i Tyskland af Rådets direktiv 87/344/EØF af 22. juni 1987 om samordning af de ved lov eller administrativt fastsatte bestemmelser om retshjælpsforsikring(4), har den tyske lovgiver valgt alternativ b) i artikel 3, stk. 2, for behandlingen af skadessager under klassen for retshjælpsforsikring (VAG artikel 8a). Alternativ b) går ud på, at behandlingen af skadessager under klassen for retshjælpsforsikring overlades til en i juridisk henseende selvstændig virksomhed, der ikke samtidig behandler skadessager for andre forsikringsgrene. Dette krav gælder for alle virksomheder, der tilbyder retshjælpsforsikring, og som har hjemsted på tysk område.

Når en retshjælpsforsikrer skal anvende fremgangsmåden i artikel 3, stk. 2, litra c), i direktiv 87/344/EØF i overensstemmelse med lovgivningen i sit oprindelsesland, kan den sikrede overdrage behandlingen af skadessager, der er genstand for en aftale om retshjælpsforsikring, til en advokat efter eget valg. Når fremgangsmåden i direktivets artikel 3, stk. 2, litra c), anvendes, og den sikrede overdrager behandlingen af skadessager til en advokat efter eget valg, bærer forsikringsgiver de omkostninger, der er forbundet med denne behandling. Forsikringsselskabet kan undertiden lægge loft over godtgørelsen af omkostninger og den valgte advokats salær. Det forhold, at forsikringstager er en fysisk eller juridisk person eller en organisation uden gevinst for øje, skulle være uden betydning i sagen.

(1) EFT L 283 af 28.10.1980.

(2) Sml. 1990 I, s. 1889.

(3) EFT L 39 af 14.2.1976.

(4) EFT L 185 af 4.7.1987.