SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0380/01

af Klaus-Heiner Lehne (PPE-DE) til Kommissionen

(15. februar 2001)

Om: Fri etableringsret i Nederlandene

En tysk køleanlægsproducent ønskede at drive virksomhed i Nederlandene. I den forbindelse indsendte han en ansøgning om fritagelse fra den i Nederlandene obligatoriske CFC-prøve. Denne ansøgning blev afvist under henvisning til de særlige krav i den nederlandske uddannelse. Hans håndsværksdiplom blev også efter anmodning fra LGH helt klart ikke anerkendt.

1. Hvorledes vurderer Kommissionen ovennævnte tilfælde med hensyn til fri etableringsret?

2. Hvilke foranstaltninger agter Kommissionen at træffe, når den konstaterer, at de nederlandske myndigheder har overtrådt reglen om fri etableringsret?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(26. marts 2001)

Det ærede medlems spørgsmål vedrører gensidig anerkendelse af erhvervskvalifikationer. Erhvervet som installatør af kølesystemer er reguleret ved Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/42/EF af 7. juni 1999 om indførelse af en ordning for anerkendelse af eksamensbeviser for de former for erhvervsvirksomhed, der er omfattet af direktiverne om liberalisering og om overgangsforanstaltninger, og til supplering af den generelle ordning for anerkendelse af eksamensbeviser(1), for så vidt som erhvervet omfatter konstruktion af elektriske maskiner og anlæg.

Direktivets artikel 4 er identisk med de tilsvarende bestemmelser i Rådets nu ophævede direktiv 64/427/EØF af 7. juli 1964 om de nærmere overgangsforanstaltninger for selvstændig erhvervsvirksomhed inden for de be- og forarbejdende erhverv under CITI-hovedgrupperne 23-40 (industri og håndværk)(2). Artiklen bestemmer, at medlemsstater, hvor adgang til eller udøvelse af den pågældende virksomhed er afhængig af besiddelse af almen eller særlig viden og kunnen, anerkender den faktiske udøvelse af den pågældende virksomhed i en anden medlemsstat som tilstrækkeligt bevis for denne viden og kunnen. Ansøgeren skal have udøvet virksomheden i et vist tidsrum (generelt seks på hinanden følgende år) som selvstændig eller som virksomhedsleder.

Når direktivet er gennemført (senest den 31. juli 2001), kan enhver, der ikke opfylder kravet om erhvervserfaring i artikel 4, også ansøge om at få eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser anerkendt (jf. direktivets artikel 3).

Heraf følger, at der ikke for øjeblikket er hjemmel til at ansøge om anerkendelse af uddannelsesbeviser i henhold til direktiv 1999/42/EF. I henhold til EF-traktatens artikel 43 og 49 (tidl. artikel 52 og 59) og EF-Domstolens fortolkning heraf (Vlassopoulou-sagen) skal medlemsstaterne dog allerede i dag tage hensyn til alle uddannelsesbeviser, der er erhvervet i en anden medlemsstat, og sammenligne det bevis, den vandrende arbejdstager har fået udstedt i sit hjemland, med de krav, der stilles i værtslandet. I henhold til EF-traktatens artikel 43 og 49 er al forskelsbehandling, der udøves alene på grundlag af eksamensbevisets oprindelse, ganske vist forbudt, men artiklerne indebærer ikke til forskel fra direktivet nogen præcis forpligtelse med hensyn til udfaldet af denne sammenligning.

Da Kommissionen ikke råder over nærmere oplysninger om den berørte borgers erhvervserfaring og baggrunden for afslaget på ansøgningen, er den ikke i stand til at vurdere, om den afgørelse, de nederlandske myndigheder har truffet i sagen, er i overensstemmelse med fællesskabsretten.

For så vidt angår de foranstaltninger, Kommissionen har mulighed for at træffe, skal der henvises til overtrædelsesproceduren i EF-traktatens artikel 226 (tidl. artikel 169). Denne procedure anvendes, når en medlemsstats nationale lovgivning er i strid med fællesskabsretten, eller når det konstateres, at lovgivningen ganske vist er i overensstemmelse med fællesskabsretten, men at der er en fast administrativ praksis i

strid med fællesskabsretten. Kommissionen er dog ikke i stand til direkte at løse enkeltsager. Hverken Kommissionen eller Domstolen har beføjelse til at ophæve afgørelser truffet af en national myndighed eller til at pålægge en medlemsstat at betale skadeserstatning til enkeltpersoner. Det kan alene de nationale domstole. Det skal dog nævnes, at der er oprettet et net med nationale kontaktpunkter til fremme af en uformel løsning af individuelle tvister.

(1) EFT L 201 af 31.7.1999.

(2) EFT 117 af 23.7.1964.