SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3454/00

af Erik Meijer (GUE/NGL) til Kommissionen

(7. november 2000)

Om: Manglende overlevelsesmuligheder for landbrugsbedrifter, der er moderniseret på grundlag af den fælles landbrugspolitik

1. Betragter Kommissionen stadig den landbrugspolitik, der er ført siden de første skridt hen imod europæisk integration i 50'erne, og som har ført til stordriftsfordele, mekanisering, meget store investeringer for lånte penge, store produktionsudbytter og et stort fald i beskæftigelsen inden for landbruget, som en succes?

2. Hvordan vurderer Kommissionen, at de store mængder af producerede fødevarer i Nederlandene, hvor den i spørgsmål 1 nævnte politik har ført til omfattende tilpasninger, i mindre omfang end forventet har ført til højere indkomster, mens udgifterne til køb af jord og investeringer har været højere end forventet, hvorved mange landmænd trods en stor investeret kapital og en stor omsætning har en lav indkomst?

3. Har Kommissionen kendskab til artiklen af Peter Vereijken i Volkskrant af 18. oktober 2000, hvori han anfører, at landmændenes gennemsnitsalder i Nederlandene fortsat stiger (nu 53 år), og at gartneribrug og staldbrug tegner sig for halvdelen af produktionen på kun 1 % af de 2 millioner hektar landbrugsareal, mens malkekvægbrugernes og planteavlernes samlede produktion næsten ikke stiger, men tegner sig for 90 % af landbrugsarealet, og at landbrugssektoren ikke kan overleve over for billig import, som hviler på lave lønninger og lave miljønormer?

4. Kan Kommissionen bekræfte, at landmændene også i de medlemsstater, hvor der har fundet en omfattende omstrukturering af landbrugssektoren sted, ikke kan overleve på grundlag af markedet og fortsat vil være afhængige af støtte, f.eks. som landskabsplejere i en ekstensiv bedrift, der modtager betaling fra de nationale myndigheder?

5. Ser Kommissionen muligheder for af EU-midler fortsat at støtte landmændene på moderniserede bedrifter ud over de små brug i Sydeuropa og i de fremtidige østlige medlemsstater, eller går Kommissionen ud fra, at det, for at landbrugssektoren kan overleve, er nødvendigt, at prisen på fødevarer stiger stærkt?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Franz Fischler

(11. december 2000)

1. Forbedring af produktiviteten og sikkerhed for forsyninger udgør de i EF-traktaten fastlagte hovedformål med den fælles landbrugspolitik. Fællesskabets landbrugsproduktion er steget så hurtigt og massivt, at EF er blevet eksportør af landbrugsprodukter og strukturbetingede overskud er opstået i visse sektorer.

Set fra den synsvinkel er den fælles landbrugspolitik blevet offer for sin egen succes. Der er gennemført en række reformer for at tilpasse den fælles landbrugspolitik til udviklingen på markederne, i landdistrikterne og i samfundet. I 1980'erne blev der truffet foranstaltninger til at begrænse overskuddene og bedre kontrollere udbuddet. Samtidig blev foranstaltningerne til udvikling af landdistrikterne udbygget og lagt om, så de passer bedre sammen med den strukturelle tilpasning af landbruget. I 1990'erne blev der taget nye skridt i reformprocessen med nedsættelse af støttepriserne, der blev opvejet af direkte støtte og ledsageforanstaltninger, herunder miljøforanstaltninger i landbruget og støtte til førtidspensionering. Udviklingen blev videreført med Agenda 2000 og suppleret med nye bestemmelser, herunder regulering af den direkte støtte. Udviklingen af landdistrikterne er desuden blevet den anden søjle i den fælles landbrugspolitik, og visse foranstaltninger (navnlig miljøforanstaltninger i landbruget) er blevet udbygget.

2. Ifølge Kommissionens analyser hører Nederlandene til de tre bedst stillede lande, hvad angår den gennemsnitlige indkomst pr. erhvervsaktiv i landbruget (målt som nettoværditilvæksten i faktoromkostninger). Det er rigtigt, at gennemsnitsindkomsten for de nederlandske landbrugere, især husdyravlerne, faldt i 1998 og 1999. Det skyldtes især de faldende priser for svine- og oksekød og de epidemier, som ramte de pågældende sektorer. Faldende priser blev dog også konstateret i andre medlemsstater. I de foregående år steg den gennemsnitlige landbrugsindkomst dog betydeligt i Nederlandene (22 % mellem 1993 og 1997) som i de fleste andre medlemsstater.

3. Kommissionen takker det ærede medlem for den fremsendte avisartikel, som han henviser til. Artiklen er interessant både for analysen af udviklingen i nederlandsk landbrug og for de undersøgte muligheder. Andelen af specialafgrøder, især frugt og grøntsager og havebrugsprodukter, er steget kraftigt, medens andelen af animalske produkter er faldet. Mælk og oksekød, der modtager direkte og stor støtte fra den fælles landbrugspolitik, udgør stadig næsten 30 % af den samlede landbrugsproduktion i Nederlandene. Sammenligningen mellem mono-intensive og multi-ekstensive landbrugere er interessant. Tilskyndelsen til den multi-ekstensive model afspejler formålet med det multifunktionelle landbrug, som tilstræbes med den fælles landbrugspolitik, især gennem udviklingen af landdistrikterne.

4. Beskyttelsen ved grænserne og prisgarantiordningen medfører, at priserne på EF-markederne ligger over referencepriserne for verdensmarkederne. Med de faldende garantipriser og den stigende direkte støtte bliver støtten til landbruget mere gennemskuelig og åbenlys. Den direkte støtte udgør en betydelig del af landbrugernes indkomster. Den udgør også en aflønning af aktiviteter i forbindelse med landbrugsproduktionen, der ikke aflønnes af markedet, herunder planlægning og pleje af landbrugsområder. Til gengæld er der indført miljøkrav, og medlemsstaterne kan bestemme, at støtten kun ydes, hvis kravene opfyldes.

5. Det er ikke videre sandsynligt, at priserne på basislandbrugsprodukter vil stige betydeligt og permanent. Tendensen på lang sigt og i faste priser går nærmere i retning af faldende priser. Det udelukker dog ikke en stigning i værditilvæksten for visse fødevarer, herunder især dem, hvis egenskaber opfylder forbrugernes krav. Den fælles landbrugspolitik fritager ikke landbrugerne for at tage hensyn til forbrugernes ønsker. Reformerne i 1990'erne tilstræber netop at indrette produktionen efter markedet, idet landbrugerne tilskyndes til at opfylde ikke blot forbrugernes, men også hele samfundets nye ønsker. Den støtte, der ydes som led i de fælles markedsordninger og udviklingen af landdistrikterne, skal også udvikles i forhold til disse samfundsønsker.