SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0532/00

af Raffaele Costa (PPE-DE) til Kommissionen

(28. februar 2000)

Om: Visse italienske kreditinstitutters praksis over for deres kontohavere

Hvilke forbrugerbeskyttelsesregler findes der på bankindlånsområdet?

Kan bankerne når man ser bort fra ågerforbudsbestemmelserne altid gøre lige, hvad der passer dem, eller er de efter Den Europæiske Unions opfattelse forpligtede til at overholde bestemte regler?

Ved Kommissionen, at visse italienske kreditinstitutter har fastsat en passiv rentesats for kunden på 13 %, mens aktivrentesatsen derimod kun er på 0,1 % (eller endog mindre)?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(12. april 2000)

I medfør af EF-traktatens artikel 47, stk. 2 (tidligere artikel 57, stk. 2), findes der en række EU-direktiver, som koordinerer og, om nødvendigt, harmoniserer medlemsstaternes lovgivningsmæssige og administrative bestemmelser med henblik på at lette adgangen til kreditinstitutternes aktiviteter i det indre marked.

I forbindelse hermed vedtog Parlamentet og Rådet den 30. maj 1994 direktiv 94/19/EØF(1) om indskudsgarantiordninger, der sikrer indskyderne et harmoniseret minimumsniveau af indskudsbeskyttelse. Fra den 1. januar 2000 skal hver indskyders samlede indskud være dækket op til mindst 20 000 EUR.

I meddelelsen Etablering af en ramme for de finansielle markeder: en handlingsplan(2) vedtaget den 26. maj 1999, fremsendt samme dag til Parlamentet og Rådet og bekræftet på Det Europæiske Råd i Køln, bemærkede Kommissionen, at den grænseoverskridende handel først kommer rigtigt i gang, når forbrugerne har tillid til integriteten af den ydede service, leverandørernes salgsmetoder og pålidelighed samt til, at der findes retsmidler i tilfælde af en tvist. Af den grund understreges det i meddelelsen, at en indsats på EU-plan for detailmarkeder og forbrugerbeskyttelse fortsat må prioriteres højt. I meddelelsen opregnes således en række foranstaltninger, som Kommissionen ønsker at træffe for at give forbrugerne de værktøjer (information) og de garantier (klart fastslåede rettigheder og effektive retsmidler i tilfælde af tvist), som de behøver for at kunne deltage fuldt og aktivt i det indre marked for finansielle tjenesteydelser: påvisning af de regler for forbrugerbeskyttelse, som ikke er harmoniserede, og som ikke bør fastholdes, for at begrænse disse hindringer for de grænseoverskridende tjenesteydelser; fremme af iværksættelsen af effektive mekanismer til at overvinde manglerne ved det indre marked for finansielle tjenesteydelser på grund af divergenser i den nationale privatret; etablering af de nødvendige juridiske betingelser for den paneuropæiske udnyttelse af nye distributionskanaler og nye fjernsalgsteknologier samt fremme af iværksættelsen af sikre og billige betalingsmetoder, som tillader borgerne at foretage grænseoverskridende betalinger uden at blive afkrævet urimeligt høje gebyrer.

Kommissionen mener imidlertid, at det hverken er muligt eller hensigtsmæssigt at skride ind med hensyn til de rentesatser, som kreditinstitutterne tilbyder. Som det ærede medlem ved, er Fællesskabets økonomiske politik, i henhold til EF-traktatens artikel 4 (tidligere artikel 3 A), baseret på det indre marked og gennemføres efter principperne om en åben markedsøkonomi med fri konkurrence. Kun ved at overholde dette princip kan man gennemføre en optimal fordeling af de økonomiske ressourcer. Inden for disse rammer kan hvert enkelt kreditinstitut, under overholdelse af konkurrencereglerne, definere sin egen handelspolitik i overensstemmelse med sin egen vurdering af markedsrisiciene. Som Kommissionen allerede påpegede i sit svar på skriftlig forespørgsel E-2738/99 fra hr. Zappala og hr. Tajani(3), mener den, at offentlige indgreb i almindelighed med henblik på at pålægge finansmarkederne begrænsninger, foruden at være juridisk tvivlsomme, udgør hindringer for de finansielle tjenesteydelsers frie bevægelighed. De forhindrer forbrugerne såvel som udbyderne i at få fuldt udbytte af det indre marked, (for forbrugerne de øgede valgmuligheder og for udbyderne bedre konkurrenceevne), og ville derfor være skadelige for både virksomheder og forbrugere, med en deraf følgende negativ indvirkning på udvikling og beskæftigelse.

Med hensyn til europæiske konkurrenceregler forbyder EF-traktatens artikel 81 (tidligere artikel 85) alle konkurrenceskadelige aftaler mellem virksomheder, navnlig når det drejer sig om fastsættelse af gebyrer, og artikel 82 (tidligere artikel 86) forbyder, at en dominerende virksomhed misbruger sin stilling på markedet. Disse artikler i EF-traktaten gælder imidlertid kun begrænsning af konkurrencen, som har en mærkbar indvirkning på samhandelen mellem medlemsstaterne. Hvis det ikke er tilfældet, har de nationale konkurrencemyndigheder beføjelser til at anvende den nationale konkurrencelovgivning.

Det ærede medlem er sikkert bekendt med, at Banca d'Italia, i sin egenskab af konkurrencemyndighed i den italienske banksektor, for nyligt vedtog en beslutning, ifølge hvilken nogle italienske banker blev pålagt bøder for konkurrenceskadelige aftaler, navnlig med hensyn til kredit- og debetrentesatser, som blev indgået af en gruppe, der gik under betegnelsen bankens venner. I betragtning af at Banca d'Italia har

foretaget de undersøgelser, som førte til denne beslutning, og at den mærkbare virkning på samhandelen mellem medlemsstaterne endnu ikke er fastslået, har Kommissionen ikke fundet det hensigtsmæssigt at blande sig i den pågældende sag.

(1) EFT L 135 af 31.5.1994.

(2) KOM(1999) 232, endelig udg.

(3) EFT C 280 E af 3.10.2000, s. 120.