DA Den Europæiske Unions Tidende CE 84/172

(2004/C 84 E/0212)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0195/04

af Avril Doyle (PPE-DE) til Kommissionen

(29. januar 2004)

Om: Adgang til lægebehandling i medlemsstaterne

Kan Kommissionen bekræfte, at patienter, som ikke har adgang til den nødvendige lægebehandling inden for en rimelig tidsfrist i deres eget land, gennem en dom fra EF-Domstolen har ret til adgang til denne behandling i en anden medlemsstat, og at deres egen stat skal betale for denne behandling?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(11. marts 2004)

Kommissionen kan bekræfte, at Domstolen i sine domme i sagerne Smits og Peerbooms (1) og Müller-Fauré/van Riet (2) har fastslået, at tilladelsen til at undergå hospitalsbehandling i en anden medlemsstat kun kan afslås i henhold til EF-traktatens artikel 49, når en tilsvarende behandling eller en behandling, som frembyder samme grad af virkning for patienten, kan ydes rettidigt på medlemsstatens eget område.

Domstolen har fastslået, at »ved vurderingen af, om en behandling, der frembyder samme grad af virkning for patienten, kan opnås rettidigt i en institution, der har indgået en overenskomst med den sygekasse, som den forsikrede er tilsluttet, er de nationale myndigheder forpligtet til at tage hensyn til alle de omstændigheder, der kendetegner hver enkelt konkret sag, under behørig hensyntagen ikke alene til patientens lægelige situation på det tidspunkt, hvor der ansøges om tilladelse, herunder i givet fald omfanget af patientens smerter eller arten af hans handicap, der for eksempel vil kunne gøre det umuligt eller overordentligt vanskeligt at udøve et erhverv, men også under hensyn til hans sygdomshistorie« (jf. Müller-Fauré/van Riet-dommen, præmis 90).

Domstolen har også fastslået, at en sådan tilladelse ikke kan afslås med den ene begrundelse, at der på medlemsstatens område er ventelister for de pågældende hospitalsbehandlinger, hvorved der ikke tages hensyn til de konkrete omstændigheder, der kendetegner patientens lægelige situation.

I henhold til artikel 22 i forordning (EØF) nr. 1408/71 (3) skal den kompetente myndighed i den medlemsstat, hvor vedkommende er forsikret, godtgøre udgifter til hospitalsbehandling i en anden medlemsstat for patienter med tilladelse. Udgifterne godtgøres efter de principper, der er fastsat i nævnte forordning (efter betingelserne i det land, hvor behandlingen er givet), og samme forordnings artikel 36 fastsætter betingelserne for godtgørelsen mellem de sociale sikringsinstitutioner. Det bør bemærkes, at Domstolen i Vanbraekel-dommen (4) har fastslået, at nævnte forordning »på ingen måde er til hinder for godtgørelse fra medlemsstaterne efter de gældende satser i den stat, hvori vedkommende er forsikret, af de udgifter, der er opstået i anledning af en behandling, der er ydet i en anden medlemsstat (jf. dom af 28. april 1998, C-158-96, Kohll, Sml. I, s. 1931, præmis 27), når lovgivningen i den medlemsstat, hvori vedkommende er forsikret, foreskriver en sådan godtgørelse, og de satser, som anvendes i henhold til denne lovgivning, er mere fordelagtige end dem, der anvendes af den medlemsstat, hvori behandlingen er blevet givet.«

(1) Dom af 12. juli 2001 i sag C-157/99, Smits og Peerbooms, Sml. 2001-I, s. 5473.

(2) Dom af 13. maj 2003 i sag C-385/99, V.G. Müller-Fauré mod Onderlinge Waarborgmaatschappij O.Z. Zorkverzekeringen UA og E.E. M. Van Riet mod Onderlinge Waarborgmaatschappij ZAO Zorkverzekeringen, Sml. 2003-I s. 4509.

(3) Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, EFT L 149 af 5.7.1971, ajourført ved forordning (EF) 118/97, EFT L 28 af 30.1.1997.

(4) Dom af 12. juli 2001 i sag C-368/98, Vanbraekel, Sml. 2001-I, s. 5363.