SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3387/01

af Luciana Sbarbati (ELDR) til Kommissionen

(7. december 2001)

Om: Vikarbureauer

Vikarbureauarbejde er et arbejdsforhold, som gør det muligt for de godkendte bureauer at formidle arbejdskraft i et begrænset tidsrum til virksomheder, der anmoder herom. Arbejdstageren ansættes og aflønnes af vikarbureauet, mens virksomheden betaler lønomkostningerne og en provision for serviceydelsen til bureauet.

Vikararbejde (som også betegnes midlertidigt arbejde eller leje af arbejdskraft) er af kort varighed og fritager virksomhederne fra udgiften ved endelig ansættelse, selv om der er mulighed for to kontrakttyper, hvoraf den ene er af ubegrænset varighed (i åben modstrid med definitionen på vikararbejde og med behovene på arbejdsmarkedet, som sigter mod fleksibilitet).

Vikarbureauerne opererer ofte i flere europæiske lande og giver særlig de unge mulighed for at arbejde i udenlandske og multinationale virksomheder, der ikke udelukker interessante tilbud om arbejde i udlandet. Da der findes forskellige socialsikringsordninger, forskellige kontraktforhold, manglende ligestilling mellem eksamensbeviser og uensartede sygesikrings- og pensionsordninger, hvilke foranstaltninger vil Kommissionen da træffe for at forhindre, at denne stadig mere udbredte fremgangsmåde ændrer sig fra at være en god chance for arbejdstagerne og virksomhederne til at blive en god forretning for bureauerne?

Agter Kommissionen at fastsætte bestemmelser på fællesskabsplan om denne atypiske form for arbejdsgiver, udbygge de kontrolforanstaltninger, der allerede gennemføres på nationalt plan med disse bureauers arbejde og fastsætte minimumsbestemmelser for sikkerheden for at beskytte arbejdstageren?

Overvejer Kommissionen at fastsætte en grænse for det antal arbejdstagere, som hvert bureau kan forvalte på samme tid?

Vil Kommissionen kontrollere de uddannelses- og videreuddannelsesprogrammer, som bureauerne skal afholde til fordel for arbejdstagerne gennem anvendelse af det beløb på 4 % af lønudgifterne, som (i det mindste i Italien) skal afsættes til særlige initiativer?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(30. januar 2002)

Vikararbejde er en beskæftigelsesmodel, der er blevet meget udbredt i Europa i den seneste halve snes år. Man kan beskrive modellen som et tresidet forhold mellem en arbejdstager, et vikarbureau og en brugervirksomhed. Vikarbureauet, der i almindelighed er arbejdsgiveren, stiller denne arbejdstager til rådighed for brugervirksomheden, for at den pågældende i et bestemt tidsrum kan arbejde der efter brugervirksomhedens anvisninger. I princippet gælder hele social- og arbejdsmarkedslovgivningen også for vikararbejde.

På baggrund af, at denne nye ansættelsesform var ved at blive almindelig, tog Kommissionen allerede i 1982 en række lovgivningsinitiativer med henblik på at bringe disse beskæftigelsesformer ind i faste rammer. Det eneste initiativ, der hidtil er mundet ud i et resultat, var vedtagelsen i 1991 af direktivet om vikaransatte arbejdstageres sundhed og sikkerhed(1).

Det seneste forsøg på at fastlægge regler for vikararbejde er af helt ny dato, idet arbejdsmarkedsparterne på europæisk plan forhandlede om dette emne mellem maj 2000 og maj 2001 på foranledning af en høring, som Kommissionen havde foranstaltet. Da den frist, der var blevet fastlagt for disse forhandlinger, udløb, måtte parterne desværre erkende, at de ikke var i stand til at nå frem til en aftale.

(1) Rådets direktiv 91/383/EØF af 25. juni 1991 om supplering af foranstaltningerne til forbedring af sikkerheden og sundheden på arbejdsstedet for arbejdstagere, der har et tidsbegrænset ansættelsesforhold eller et vikaransættelsesforhold EFT L 206 af 29.7.1991.