SKRIFTLIG FORESPOERGSEL E-2950/96 af Dietrich Elchlepp (PSE) til Kommissionen (8. november 1996)

Om: Anerkendelse af eksamensbeviser for videregaaende uddannelser (det generelle anerkendelsesdirektiv 89/48/EOEF)

Direktiv 89/48/EOEF ((EFT L 19 af 24.1.1989, s. 24.)) fastlagde en generel ramme for den gensidige anerkendelse af eksamensbeviser, der afslutter en videregaaende uddannelse af mindst 3 aars varighed. Det vedroerer adgangen til udoevelse af saakaldte lovregulerede erhverv. Der indgaar stadigt hyppigere klager over, at dette direktiv kun langsomt og i visse tilfaelde slet ikke gennemfoeres i national lovgivning. Dermed hindres den frie bevaegelighed paa det europaeiske arbejdsmarked vaesentligt for visse erhvervsgrupper. Tilfaeldene af afslag vedroerer bl.a. ansoegere fra uddannelsesinstitutioner, der ikke er »hoejere laereanstalter« i direktivets forstand, eller ansoegere med lang erhvervserfaring, men med uddannelser, der ikke opfylder de specielle krav til udoevelse af lovregulerede erhverv i vaertslandet.

Kommissionen bedes derfor besvare foelgende spoergsmaal:

1. Findes der, for saa vidt angaar gennemfoerelsen af det generelle anerkendelsesdirektiv 89/48/EOEF, en oversigt over tilfaeldene af afslag opdelt efter antal, medlemsstat og begrundelse?

2. Hvorledes vurderer Kommissionen den kendsgerning, at ansoegere med lang erhvervserfaring, som f.eks. kandidater fra »paedagogiske akademier«, ikke faar adgang til ansoegningsproceduren i et andet land alene af den grund, at myndighederne ikke anerkender deres uddannelsesinstitution som hoejere laereanstalt eller dermed sidestillet uddannelsesinstitution i direktivets forstand?

3. Skal det tillidsprincip, der ligger til grund for det generelle anerkendelsesdirektiv, forstaas paa den maade, at vaertslandet er forpligtet til at acceptere klassificeringen af uddannelsesinstitutioner i oprindelseslandet, og hvorledes kan dette i bekraeftende fald forenes med vaertslandets oenske om at stille specifikke krav til en erhvervsuddannelses struktur inden for sit eget territorium?

4. Forekommer det i betragtning af de aktuelle anerkendelsesproblemer hensigtsmaessigt at aendre det generelle anerkendelsesdirektiv, saaledes at lang erhvervserfaring kan erstatte et eksamensbevis fra en hoejere laereanstalt i direktivets forstand, for saa vidt angaar adgang til udoevelse af et lovreguleret erhverv i en anden medlemsstat?

Svar afgivet paa Kommissionens vegne af Mario Monti (12. december 1996)

1. Direktiv 89/48/EOEF ((EFT L 19 af 24.1.1989. )) indeholder en bestemmelse om, at medlemsstaterne hvert andet aar skal forelaegge Kommissionen en rapport om anvendelsen af den generelle ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser og indeholdende en statistisk oversigt over de afgoerelser, der er blevet truffet i tilslutning hertil. Kommissionen har modtaget rapporterne for perioderne 1991/1992 og 1993/1994. Statistikkerne viser, at de fleste ansoegere har faaet anerkendt deres eksamensbeviser. I 5% af tilfaeldene er der blevet givet afslag, og kun meget faa af disse afgoerelser er blevet appelleret. Kommissionen vil tilsende det aerede medlem et eksemplar af de rapporter, som medlemsstaterne har fremsendt.

2. Eksamensbeviser, der udstedes af universiteter eller andre hoejere laereanstalter eller af en anden uddannelsesinstitution med samme uddannelsesniveau, sidestilles, jf. artikel 1 i direktiv 89/48/EOEF. Ifoelge Kommissionen kan de oestrigske eksamensbeviser i paedagogik sidestilles med de i direktivets artikel 1 naevnte eksamensbeviser. Kommissionen har indledt en overtraedelsesprocedure over for Tyskland, fordi man ikke dér har anerkendt uddannelseskvalifikationer fra andre medlemsstater, hvor de paagaeldende har fuldfoert en uddannelse - ikke paa et universitet, men paa en hoejere laereanstalt.

3. Ja bestemt. Begreberne universitet eller anden hoejere laereanstalt eller en anden uddannelsesinstitution med samme uddannelsesniveau skal ifoelge Kommissionen fortolkes i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor eksamensbeviset er blevet udstedt. Det tilkommer saaledes hjemlandet at bekraefte, om det institut, hvor udlaendingen har studeret, svarer til en af disse tre kategorier henset til instituttets uddannelsessystem. I henhold til direktivets artikel 8 skal vaertslandet endvidere som bevis for, at de i direktivet fastsatte betingelser er opfyldt, acceptere de attester og dokumenter, som medlemsstaterne kompetente myndigheder har udstedt.

Hvad angaar den anden del af spoergsmaalet, skal Kommissionen henlede det aerede medlems opmaerksom paa, at direktivet giver vaertslandet mulighed for at kraeve af en udlaending, at han bestaar en egnethedsproeve eller gennemgaar en proevetid for at afboede eventuelle store forskelle i uddannelsens varighed eller indhold i forhold til den uddannelse, der kraeves i vaertslandet.

4. Hvis udlaendingen har et eksamensbevis af den art, der er defineret i direktivets artikel 1 (saaledes som det er tilfaeldet med de oestrigske eksamensbeviser i paedagogik) skal eksamensbeviset i princippet anerkendes som saadant, og der kan ikke stilles krav om supplerende erhvervserfaring. Kommissionen har ikke planer om at aendre direktiv 89/48/EOEF med henblik paa - under direktivets anvendelsesomraade - at medtage personer, der ikke har et eksamensbevis, men som har en vis erhvervsmaessig erfaring. Hermed vaere ikke sagt, at en udlaending, der har et eksamensbevis paa et lavere niveau end det, der er foreskrevet i direktiv 89/48/EOEF, ikke kan faa sit eksamensbevis anerkendt. Han kan nemlig faa beviset anerkendt i henhold til den ordning med gensidig anerkendelse, der er fastsat i det andet direktiv om en generel ordning (direktiv 92/51/EOEF) ((EFT L 209 af 24.7.1992. )).

I oevrigt har Kommissionen i sin rapport af 15. februar 1996 ((Dok. KOM(96) 46 endelig udg. )) til Parlamentet og Raadet om anvendelsen af direktiv 99/48/EOEF anfoert i sine konklusioner, at den vil undersoege muligheden for i direktivet at indfoere en forpligtelse til at tage hensyn til den erfaring, der er opnaaet efter eksamensbeviset, naar en ansoegning om anerkendelse af et eksamensbevis skal behandles. Vaertslandets myndigheder er under alle omstaendigheder i henhold til EF-traktatens artikler om fri bevaegelighed, saaledes som fortolket i retspraksis ((Jf. dom af 7.5.1991 i sag C 340/89, »Vlassopolou«, og af 23.2.1994, sag C 419/91, »Scholz«. )), forpligtet til at tage hensyn til den erhvervserfaring, der er opnaaet i en anden medlemsstat.