SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2609/00

af José Ribeiro e Castro (UEN) til Kommissionen

(1. august 2000)

Om: UEFA EM 2000. Sanktioner mod portugisiske professionelle fodboldspillere og krænkelse af grundlæggende processuelle garantier

Semifinalen mellem Portugal og Frankrig under EM 2000 endte med nogle episoder. En kontroversiel situation, som kun blev set af meget få (ikke en gang af kampdommeren), som udløste en tvivlsom kendelse, gav anledning til portugisiske protester, som ganske vist var beklagelige, men ikke desto mindre forståelige i betragtning af omstændighederne. På baggrund heraf traf UEFA særdeles hårde sanktioner mod tre af spillerne på det portugisiske landshold, Abel Xavier, Nuno Gomes og Paulo Bento, som idømtes karantæne på henholdsvis 9, 8 og 6 måneder. Denne foranstaltning berører også deres klubber, som således ikke kan lade disse spillere deltage i internationale kampe på grund af omstændigheder, som de er uden skyld i. Imidlertid forholder det sig sådan, at UEFA end ikke lod de pågældende spillere udtale sig, inden de blev idømt de hårde sanktioner, og heller ikke hørte deres klubber, som også blev berørt af afgørelsen.

EU (EU-traktatens artikel 6) bygger på mldr respekt for menneskerettighederne mldr samt retsstatsprincippet. I samme artikel henvises der til den europæiske konvention til beskyttelse af menneskerettigheder, hvilket bl.a. vil sige garantierne som omhandlet i konventionens artikel 6 og 7. En grundlæggende ret for borgerne og et ledende princip for retsstaten er netop retten for enhver anklaget til ikke at blive straffet uden forinden at have haft lejlighed til at udtale sig.

Dette var imidlertid ikke tilfældet i forbindelse med de pågældende foldboldspillere. Det forhold, at der nu verserer en sag, som de har anlagt, ændrer ikke ved UEFA's krænkelse af en grundlæggende rettighed. Efter almindeligt gældende retsregler ville dette forhold direkte medføre annullering af hele affæren.

I dag drøfter man, hvordan man bedst kan fremme sporten inden for traktaternes rammer og tage passende hensyn til dens særtræk, hvilket aldrig vil kunne ske, hvis de europæiske borgeres individuelle rettigheder trædes under fode. UEFA burde i så henseende snarere udvise større respekt for de grundlæggende rettigheder i bestræbelserne på at få gennemført denne traktatreform.

Med Bosman-dommen og konsekvenserne heraf er det indre marked endvidere blevet udvidet til også at omfatte professionel fodbold og forbindelserne mellem klubberne. I konkurrencen på dette indre marked kan der imidlertid ikke være nogen europæiske foldboldklubber, der lider skade, og andre fodboldklubber, der stilles gunstigere som følge af uretmæssige disciplinære afgørelser, der involverer brud på grundlæggende processuelle garantier og er baseret på forhold, som de pågældende (indirekte skadelidte) klubber ikke har noget som helst at gøre med.

Er Kommissionen vidende om disse forhold inden for UEFA? Har den søgt nærmere oplysninger fra UEFA om den fulgte procedure for at få fastslået, om der er sket overtrædelse af de grundlæggende processuelle garantier, som er tillagt alle europæiske borgere, herunder professionelle fodboldspillere og, på et andet plan, de respektive klubber? Hvis det viser sig, at retten til forudgående høring er blevet krænket, hvilke foranstaltninger vil Kommissionen da træffe i forbindelse med selve sagen og over for UEFA?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Viviane Reding

(26. september 2000)

Det ærede medlem spørger om Kommissionens muligheder for at gribe ind efter de episoder, der opstod under kampen mellem Frankrig og Portugal under EM 2000. Som følge af disse episoder traf UEFA beslutning om sanktioner mod nogle portugisiske spillere.

Kommissionen skal minde om, at Domstolen i 1974 nedfældede følgende princip: sportsudøvelse henhører kun under fællesskabsretten, for så vidt som den kan være en økonomisk virksomhed(1). Flere domme, bl.a. i Bosman-sagen(2), som det ærede medlem henviser til, har efterfølgende bekræftet dette princip. Kommissionen har altid nøje overholdt princippet. Det kom også frem i Helsingfors-rapporten om sport, der var genstand for Kommissionens meddelelse af 5. december 2000(3). I denne meddelelse skelner Kommissionen under hensyntagen til Domstolens retspraksis mellem den praksis, der er omfattet af konkurrencereglerne, den praksis, der ifølge konkurrencereglerne i princippet ikke er tilladt, og den praksis, der kan undtages fra konkurrencereglerne. Kommissionen mener således, at spilleregler er et rent sportsligt anliggende og ikke har til formål at skabe konkurrenceforvridning.

I den sag, som det ærede medlem rejser, mener Kommissionen, at de indtrufne episoder og de idømte sanktioner er omfattet af spillereglerne for den pågældende sportsgren, af kampdommernes vurdering og af den disciplinære opfølgning heraf. Kommissionen kan derfor ikke gribe ind på dette område.

Kommissionen vil dog gerne minde om, at i henhold til Domstolens retspraksis er principperne om retssikkerhed, overholdelse af retten til at forsvare sig og retten til at anlægge en retssag(4) en del af de almindelige principper i fællesskabsretten. Enhver EU-borger, som mener, at en af hans rettigheder i henhold til fællesskabsretten f.eks. retten til fri bevægelighed er blevet overtrådt, kan således gøre disse rettigheder gældende ved en national domstol.

(1) Jf. dom af 12. december 1974, Walrave (36/74, Sml. s. 1405).

(2) Jf. dom af 15. december 1995, Bosman (C-415-93, Sml. 1995, s. I-4921).

(3) Kommissionens rapport til Det Europæiske Råd med henblik på at bibeholde de nuværende strukturer på sportsområdet og at bevare sportens samfundsmæssige funktion inden for Fællesskabets rammer (Helsingfors-rapporten om sport); KOM(1999) 644 endelig udg.

(4) Jf. f.eks. dom af 15. oktober 1987, Unectef mod Heylens m.fl. (222/86, Sml. s. 4097).