DA Den Europæiske Unions Tidende CE 84/840

(2004/C 84 E/0934)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0685/04

af Erik Meijer (GUE/NGL) til Kommissionen

(9. marts 2004)

Om: Uoverensstemmelse mellem en fælles udenrigspolitik og tredjelandes, som f.eks. USA's og Ruslands, ulige behandling af EU's medlemsstater

1. Hvorledes vurderer Kommissionen den omstændighed, at De Forenede Staters regering gentagne gange har givet indtryk af, at den ikke betragter EU som et forbund af stater, hvormed der kan indgås ensartede aftaler om internationale forbindelser, handel og luftfart, men som en forsamling af enkeltstater, som skal behandles forskelligt alt efter, i hvilket omfang de går ind for amerikanske opfattelser og interesser, hvilket bl.a. afspejler sig i forsøg på at indgå aftaler med enkelte medlemsstater og kandidatlande om at boykotte Den Internationale Straffedomstol i Haag og i EU-medlemsstaternes forskellige status i forbindelse med tildeling af kontrakter til de der etablerede virksomheder vedrørende projekter i Irak (jf. bl.a. svaret på min skriftlige forespørgsel E-3948/03) (1)

2. Hvorledes vurderer Kommissionen den omstændighed, at Rusland nu synes at følge dette amerikanske eksempel, hvilket ytrer sig i, at Rusland nægter at lade partnerskabs- og samarbejdsaftalen med EU fra 1997 finde anvendelse på de ti nye medlemsstater, som den 1. maj 2004 bliver medlem af EU, især på grund af de økonomiske ulemper, som Rusland mener at kunne forvente ved lige behandling af alle EU's medlemsstater?

3. I hvilket omfang spiller det en rolle i tredjelandes holdning til EU, at enkelte EU-medlemsstater har permanent sæde i De Forenede Nationers Sikkerhedsråd, er selvstændige atommagter og til deres territorium regner områder, som geografisk ikke hører til det europæiske kontinent?

4. Under hvilke omstændigheder forventer Kommissionen, at stater uden for EU, herunder store lande, som f.eks. USA, Rusland, Kina, Indien og Brasilien, vil være mere tilbøjelige til at tage bestræbelserne på at nå frem til en fælles international holdning inden for EU alvorligt?

5. Finder Kommissionen det under disse omstændigheder realistisk, at der tilstræbes en fælles udenrigspolitik for EU, og at Unionen af andre lande anerkendes som en verdenspolitisk stormagt?

Kilde: Det nederlandske dagblad »de Volkskrant« af 21. februar 2004.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Chris Patten

(26. april 2004)

Kommissionen deler den opfattelse, at EU kun kan gøre fremskridt, når den indtager en enig og fælles holdning og forsvarer den konsekvent i forhandlingerne med dens partnere i verden. Denne overbevisning lå allerede til grund for Kommissionens forskellige bidrag til Det Europæiske Konvent, især meddelelsen »Et forslag til et fremtidigt EU« fra den 22. maj 2002 (2). Ifølge Kommissionens opfattelse er fællesskabs-metoden afgjort den bedste måde at foreslå, forme og endelig træffe beslutninger, der er vedtaget i enighed, og fremlægge dem i internationale fora. Dette er allerede tilfældet inden for handelssektoren, hvor Kommissionens rolle som talsmand for medlemsstaterne i høj grad har styrket EU's status som forhandlingspartner — selv i de tilfælde, hvor større handelspartnere forsøger at spille Kommissionen ud mod medlemsstaterne.

Selv på områder, der ligger uden for Fællesskabets enekompetence, har EU indtaget en klar og konsekvent holdning til en række vigtige spørgsmål, herunder ICC-anliggender og partnerskabs- og samarbejdsaftalen med Rusland. Indtil dato har EU ikke ændret holdning til nogen af disse spørgsmål. Når udvidelsen har fundet sted, vil EU kunne udtale sig med så megen større vægt om disse anliggender.

Det er uundgåeligt, at visse medlemsstaters militære styrke er en væsentlig faktor i internationale anliggender. Det samme gælder for de medlemsstater, der er permanente medlemmer af FN's Sikkerhedsråd og af gruppen af de otte mest industrialiserede lande (G 8). Men disse medlemsstater er også blandt dem, der er mest rede til for første gang at skabe en europæisk sikkerheds- og forsvarspolitik. Alle medlemsstaterne deler den opfattelse, at det igangværende arbejde på dette område — og generelt hvad sikkerhedsanliggender angår — er af central betydning, hvis EU som sådan skal spille en rolle på verdensarenaen for at styrke retsstatsprincippet på internationalt plan og gøre sig fuldt gældende i konfliktforebyggelse og krisestyring.

Kommissionen er opmuntret over, at Det Europæiske Konvent har inkluderet en række elementer i forfatningsudkastet, der vil øge Unionens muligheder for handling såsom strømlinede beslutningsprocedurer, en styrkelse af Parlamentets rolle, udnævnelse af en person med dobbeltfunktion som både udenrigsminister og næstformand for Kommissionen med ansvar for eksterne anliggender, samt indførelse af status som juridisk person for EU. Dette vil også bidrage til at forbedre den interne koordinering. Kommissionen håber, at forfatningen vil blive vedtaget og træde i kraft hurtigst muligt.

På samme måde som på handelsområdet vil konkurrence og gennemførelse af Den Europæiske Monetære Union (ØMU'en) samt indførelse af euroen få stor indvirkning på EU's synlighed og dens evne til at fungere som aktør på verdensscenen. Internt vil den omstændighed, at udenrigsministeren vil lede rådsmøderne af udenrigsministre som formand, gøre det lettere at organisere koordineringen. Men forfatningen vil imidlertid ikke være et universalmiddel til løsning af alting. Juridisk set har medlemsstaterne ifølge forfatningen stadigvæk mulighed for at følge en differencieret tilgang til den fælles udenrigs- og sikkerhedspolitik (FUSP), hvilket også fremgår af den fælles holdning 03/444/FUSP af 16. juni 2003 om ICC. Meget vil derfor afhænge af udenrigsministerens evne og medlemsstaternes villighed til at gennemføre ikke blot forfatningsudkastets bogstav, men også dets ånd, især artikel III-206, stk. 1:

»Medlemsstaterne samordner deres optræden i internationale organisationer og på internationale konferencer. De forsvarer Unionens holdninger i disse fora. EU-udenrigsministeren sikrer tilrettelæggelsen af denne samordning.«

Med én minister, der er i stand til at koordinere Fællesskabets eksterne aktioner og medlemsstaternes bidrag og lade dem indgå i FUSP, støttet af en fælles tjeneste for eksterne anliggender, vil der kunne ydes et bidrag til Unionens, medlemsstaternes og institutionernes kapacitet med hensyn til at formulere og gennemføre slagkraftige og fælles udenrigspolitiske synspunkter på en mere kohærent og konsekvent måde.

(1) Se side 744.

(2) KOM(2002) 247 endelig udg.