SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0203/02

af Erik Meijer (GUE/NGL) til Kommissionen

(5. februar 2002)

Om: Forbrugerbeskyttelse ved at stille betingelser til forretninger, der nægter betaling med 1, 2 eller 5 eurocent-mønter

1. Kan Kommissionen huske, at decimal-mønter, der tidligere har været lovligt betalingsmiddel i Den Europæiske Unions nuværende medlemsstater, oprindeligt var opdelt i 100 cents og nogle endda i 200 halve cents, og at 1-cent-mønterne og andre små værdier i en række lande først er forsvundet, efter at centen som følge af devalueringen næsten ikke længere var noget værd?

2. Har det faktum, at de mindste værdier i de ældste møntsystemer har haft en værdi på næsten 2 eurocent, spillet en rolle ved fastsættelsen af euroens og dermed centens værdi ved udgangen af 1998? I benægtende fald, hvorfor ikke?

3. Er man ved indførelsen af euroen gået ud fra, at de mindste mønter der udstedes dvs. 1 eurocent vil have tilstrækkelig værdi til på lang sigt fortsat at kunne spille en rolle ved kontantbetalinger, således at der gøres en ende på forskellene mellem beregnede priser og faktiske betalinger, der tidligere er opstået, fordi priserne ved betaling med kontanter på grund af manglende tilsvarende mønter blev nødt til at blive afrundet til f.eks. det femdobbelte eller tidobbelte af centens værdi?

4. Er man i nogle af ØMU's medlemsstater, som f.eks. Finland, allerede på forhånd gået ud fra, at 1- og 2-eurocent-mønterne ikke vil spille nogen rolle, således at disse kun fremstilles i ringere mængde og kan blive afvist som betalingsmiddel? Kan enkelte medlemsstater afskaffe mønter til en værdi af 1 cent eller andre værdier?

5. Er det tilladt forretninger og andre virksomheder at nægte at modtage betaling med 2- eller 1-eurocent-mønter eller eventuel andre mønter og sedler? Skyldes en sådan afvisning den gamle betingelse, at man ikke kan afregne store beløb i store mængder små mønter, eller er nu også andre former for nægtelse legal?

6. Er Kommissionen rede til i samråd med medlemsstaterne og Den Europæiske Centralbank at få indført, at virksomheder, der på grund af interne pengepolitiske overvejelser og administration frivilligt afstår fra at modtage de i omløb bragte små mønter, udelukkende må gøre dette, hvis det medfører prisnedsættelse til det laveste multiplum af den accepterede mindstemønt (2, 5 eller 10 eurocent) og ikke foretager en afrunding opefter?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Pedro Solbes Mira

(21. marts 2002)

1. og 3. Kommissionen har i nært samarbejde med arbejdsgruppen af møntdirektører undersøgt de forskellige eksisterende denomineringer. Det var nødvendigt at finde en ligevægt mellem et stort antal mønter, som kunne have givet genkendelsesproblemer, og et begrænset antal forskellige mønter, som kunne have gjort det vanskeligt at give penge tilbage. Det gennemsnitlige antal forskellige denomineringer i EU lå på 7,17(1). Efter en række drøftelser foreslog møntdirektørerne en serie på otte mønter: 1, 2, 5, 10, 20 og 50 cent, 1 og 2 EUR. Muligheden for at lave en mønt på 5 EUR blev berørt, men opgivet, efter at det blev besluttet at lave en seddel på samme beløb. Når der findes seks mønter lydende på cent, er det for at lette omregningstransaktionerne, således at de nye priser i euro kan fastsættes så tæt som muligt på de gamle priser i national valuta. Beslutningen om disse denomineringer blev truffet formelt den 3. maj 1998 med vedtagelsen af Rådets forordning (EF) nr. 975/98 af 3. maj 1998 om pålydende værdi og tekniske specifikationer for euromønter, som er bestemt til at sættes i omløb(2).

2. Fastsættelsen af euroens værdi er sket i overensstemmelse med bestemmelserne i EF-traktaten (artikel 123, stk. 4), hvor der ikke henvises til de små møntenheder.

4. Den finske lov nr. 890/2000 om afrunding af priser angivet i euro blev vedtaget den 27. oktober 2000 og er således vedtaget efter beslutningerne om fremstillingsplanerne. Kommissionen har undersøgt, om denne lov er forenelig med Rådets forordning (EF) nr. 974/98 af 3. maj 1998 om indførelse af euroen(3) og Rådets forordning (EF) nr. 975/98 samt direktiverne om forbrugerbeskyttelse. Man er nået til den konklusion, at lovens bestemmelser som helhed er forenelige med fællesskabslovgivningen, idet 1 og 2 cent-mønterne forbliver lovligt betalingsmiddel i Finland. Kommissionen er generelt set af den opfattelse, at en deltagende stat kan undlade at fremstille visse denomineringer af euromønter, men ikke kan nægte at acceptere dem som lovligt betalingsmiddel.

5. og 6. Den eneste begrænsning i pligten til at modtage euromønter, som er indeholdt i fællesskabslovgivningen, er begrænsningen i artikel 11 i Rådets forordning (EF) nr. 974/98, hvor det hedder: Ingen , har pligt til i én betaling at modtage mere end 50 mønter. Enhver anden begrænsning kan kun være en følge af udtrykkelige nationale bestemmelser, som der åbnes mulighed for i betragtning 19 i samme forordning. Kommissionen har ikke til hensigt at foreslå en ændring af disse bestemmelser

(1) Der var tale om 5 i Belgien, 7 i Danmark, 9 i Frankrig, 8 i Tyskland, 7 i Grækenland og Irland, 9 i Italien, 5 i Luxembourg, 6 i Nederlandene, 7 i Portugal, 9 i Spanien og 7 i Det Forenede Kongerige.

(2) EFT L 139 af 11.5.1998.

(3) EFT L 139 af 11.5.1998.