SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2529/01

af Ioannis Marínos (PPE-DE) til Kommissionen

(19. september 2001)

Om: Respekt for alle Den Europæiske Unions officielle sprog

Udsigten til en udvidet Union har givet anledning til at sætte spørgsmålstegn ved muligheden for fortsat at anvende såvel de 11 officielle EU-sprog som de nye medlemslandes sprog. I de fremførte argumenter henvises der til den økonomiske byrde, der vil opstå på grund af det øgede antal officielle sprog, og der tales allerede om arbejdssprog, hvis indførelse antages at ville kunne lette fællesskabsinstitutionernes arbejde.

Det forties dog omhyggeligt, at vort kontinents kulturelle rigdom i så fald ville lide betydelige tab, idet ingen heller nævner noget om andre tilfælde, hvor der virkelig bortødsles fællesskabsmidler, sådan som det sker i forbindelse med det nye rammeprogram for realisering af det europæiske forskningsrum, hvor der stilles millioner af euro til rådighed til udarbejdelse af beretninger af tvivlsom nytteværdi i stedet for til

gennemførelse af konkrete projekter (som det var tilfældet indtil for nylig i forbindelse med det femte rammeprogram), som ville mindske afstanden mellem Europa og såvel USA som Japan.

Desuden bliver taktikken med at marginalisere de såkaldte små sprog mere og mere udbredt, endog i forbindelse med procedurerne for besættelsen af stillinger inden for Fællesskabets bureaukrati, hvilket f.eks. også fremgik af den nylige meddelelse fra Det Europæiske Center for Udvikling af Erhvervsuddannelse med hjemsted i Thessaloniki, hvor der bekendtgjordes en udvælgelsesprøve med henblik på ansættelse af en sekretær med særdeles godt kendskab til engelsk og blot godt kendskab til græsk, selvom arten af centrets opgaver kræver et konstant samarbejde med de græske myndigheder og udveksling af officielle dokumenter på græsk.

Kan Kommissionen oplyse, hvorvidt indførelsen af arbejdssprog er i overensstemmelse med unionstraktaterne? Er det i overensstemmelse med fællesskabslovgivningen at afskaffe anvendelsen af nogle af Unionens officielle sprog? Hvorfor tilsidesætter de decentrale EU-organer de såkaldte små sprog? Hvordan ville det være muligt at afhjælpe den uacceptable situation, at der i Kontoret for Harmonisering i Det Indre Marked kun bruges fem officielle sprog? Dette organ blev oprettet i Alicante i Spanien, finansieres af EU og modtager hvert år tusindvis af henvendelser fra borgere fra hele Europa, hvoraf mange tvinges til at benytte et andet sprog end deres modersmål og derved dels ikke har mulighed for at formulere sig rammende og dels pålægges ekstra omkostninger (oversættelse).

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Romano Prodi

(15. november 2001)

I henhold til EF-traktatens artikel 290 fastlægger Rådet med enstemmighed den ordning, der skal gælde for Fællesskabets institutioner på det sproglige område. Rådet vedtog forordning nr. 1/1958 om den ordning, der skal gælde for Fællesskabet på det sproglige område(1). Forordningen er blevet ændret i takt med, at nye medlemslande er kommet med i Fællesskabet. Med det formål at gøre institutionernes arbejde mere effektivt giver forordningens artikel 6 institutionerne mulighed for at indføre særlige arrangementer i deres forretningsorden, når det kommer til brugen af sprogene, forudsat naturligvis at forordningens øvrige bestemmelser respekteres. De retsakter, som vedtages endeligt, offentliggøres naturligvis normalt på alle de officielle sprog i overensstemmelse med Rådets forordning nr. 1/1958. På denne baggrund kan det ikke udledes, at Kommissionen har afskaffet anvendelsen af nogle sprog. Fællesskabets decentrale organer tilsidesætter ikke de små sprog. De kan dog, når Rådets forordninger om deres oprettelse tillader det, og stadig af effektivitetshensyn, anvende et begrænset antal sprog. En stillingsannonce, som kræver, at en tjenestemand har et specifikt kendskab til ét eller flere sprog, er normal praksis i institutionerne på grund af de opgaver, som den udvalgte tjenestemand vil kunne få tildelt. Med undtagelse af den overgangsperiode, der følger efter optagelse af nye medlemslande, og i overensstemmelse med specifikke forordninger er det derimod ikke tilladt at stille krav om en specifik nationalitet i en stillingsannonce.

Hvad angår sprogbrugen i Kontoret for Harmonisering i Det Indre Marked (KHIM), skal det bemærkes, at det er muligt at ansøge om registrering af et EF-varemærke på alle Fællesskabets officielle sprog. Ansøgeren skal dog i sin ansøgning angive et andet sprog, som skal være ét af Kontorets fem arbejdssprog, og som han indvilliger i at anvende som behandlingssprog i eventuelle indsigelses-, fortabelses- eller ugyldighedssager. I Kik-sagen(2) afgjorde Retten i Første Instans, at sprogordningen i KHIM ikke er i strid med EF-traktaten. Retten afgjorde endvidere, at Rådet ved at forfølge det formål at definere, hvad der skal være processproget, når der ikke er nogen aftale mellem parterne, hvis foretrukne sprog ikke er det samme, har truffet et passende og proportionalt valg, da det skulle beslutte, hvilken sprogordning der skulle gøre sig gældende for KHIM.

Hvad angår Det Europæiske Center for Udvikling af Erhvervsuddannelse (CEDEFOP), skal det bemærkes, at en nylig ansat medarbejder, uanset hvilket niveau der er tale om, først og fremmest skal kunne kommunikere og arbejde i et multinationalt miljø, hvor kollegaer kommer fra mange forskellige medlemsstater. Det er selvsagt nødvendigt med et meget godt kendskab til værtslandets sprog, og de fleste fællesskabsagenturer har truffet særlige foranstaltninger, der skal fremme og øge denne sprogindlæring. Alle i sådan en institution behersker et antal andre sprog. Engelsk er et af de sprog, der gør det muligt at løse opgaver på behørig vis, og kan være nødvendig i et specifikt job, ligesom andre sprog er det i forskellige job.

Det sjette rammeprogram for forskning for år 2002-2006, som nævnes af det ærede medlem, er endnu ikke blevet vedtaget af Europa-Parlamentet og Rådet. Kommissionens forslag tager sigte på at forbedre det europæiske videnskabelige grundlag og konkurrencedygtighed gennem konkrete samarbejdsforskningsaktiviteter, der fokuserer på håndgribelige resultater i endnu højere grad, end det er tilfældet med det nuværende rammeprogram på grund af det stærke fokus på udvalgte forskningsprioriteter og brugen af mere effektive gennemførelsesinstrumenter.

(1) EFT 17 af 6.10.1958.

(2) Sag T 120/99 af 12. juli 2001.