SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2909/00

af Erik Meijer (GUE/NGL) til Kommissionen

(14. september 2000)

Om: Det indre markeds påvirkning af de nationale ordninger til indsamling af glasaffald

1. Afsætningen af indsamlet glasaffald får i Nederlandene nu konkurrence fra virksomheder i Tyskland, hvor man håndterer en ordning med et grønt genbrugsmærke, som medfører, at industrien bidrager til indsamlingen. En følge af denne konkurrence er, at tyske glasgenbrugsvirksomheder i stigende omfang udbyder deres glasaffald på det nederlandske marked. Et eksempel herpå er virksomheden Heije i Moerdijk, der køber glas i Berlin, mens der tæt på, ti kilometer borte i Fijnaart, findes en genbrugsvirksomhed for glas, Maltha. Der er nu fare for, at det nederlandske glasaffald ender på lossepladsen. Er Kommissionen bekendt med denne problematik?(1)

2. Er Kommissionen ikke enig i, at det er helt uacceptabelt, at genbrugsmaterialer transporteres over så lange afstande, og at der må tages udgangspunkt i det princip, at genbrugsmateriale anvendes så kort som muligt fra det sted, hvor det er indsamlet?

3. Kan Kommissionen oplyse tal for mængden af transporteret glasaffald til genbrug mellem Tyskland og Nederlandene og mellem andre lande?

4. Er Kommissionen ikke enig i, at den tyske indsamlingsordning for affaldsglas er konkurrenceforvridende i forhold til den nederlandske, hvilket medfører store problemer? På den ene side tillader Tyskland ikke nederlandsk affaldsglas på sit marked, og på den anden siden dumper Tyskland sine billige overskud på det nederlandske marked. Er Kommissionen rede til at træffe foranstaltninger med henblik på at imødegå dumping af tysk affaldsglas, f.eks. gennem adskillelse af de enkelte markeder og indsamlingsordninger eller gennem en mere ensartet ordning for indsamling af glas på europæisk plan? Hvilke foranstaltninger påtænker Kommissionen i bekræftende fald at træffe, bl.a. også for at hindre, at de nederlandske indsamlingsvirksomheder gør alvor af deres trusler og standser indsamlingen pr. 1. januar næste år, og for at bevare den nederlandske indsamlingsstruktur?

5. Ses en tilsvarende problematik også i andre medlemsstater, eller for så vidt angår andre genbrugsmaterialer? Hvilke er der i bekræftende fald tale om, og hvilke foranstaltninger påtænker Kommissionen at træffe for at løse problemerne med sigte på betydningen af genbrug af råstoffer og på miljøet?

(1) Sml. Grensoorlog om de Nederlandse glasbak, i De Volkskrant af 28.8.2000.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Margot Wallström

(6. november 2000)

Kommissionen har kendskab til dette problem, der også berører andre medlemsstater, selv om der på nuværende tidspunkt ikke findes nogen officielle tal for, hvilke mængder glasemballageaffald, der opstår i én medlemsstat og behandles i en anden.

Efter fællesskabsreglerne er genanvendeligt affald imidlertid undergivet princippet om frie varebevægelser inden for Fællesskabet. Og selv om det er rigtigt, at transport af genanvendeligt affald over lange afstande indebærer større miljøbelastning, er det i denne sammenhæng ikke muligt at indføre begrænsninger for denne handel (undtagen i de ganske få tilfælde, der fastsat i artikel 7 i Rådet forordning (EØF) nr. 259/93 af 1. februar 1993 om overvågning af og kontrol med overførsel af affald inden for, til og fra Det Europæiske Fællesskab(1)). At Tyskland udfører genvindeligt affald til Nederlandene adskiller sig i sig selv ikke fra anden vareudførsel. Dette forhold kan skyldes, at det indsamlede materiale er af bedre kvalitet eller andre markedsvilkår.

Denne praksis kan dog ikke i alvorlig grad påvirke de nuværende nationale affaldshåndteringsmuligheder, der spænder fra genvinding til deponering af glasemballageaffald. Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 94/62/EF af 20. december 1994 om emballage og emballageaffald(2) fastsætter specifikke minimumsmål for genanvendelse og genvinding af medlemsstaternes emballageaffald. Mindst 50 vægtprocent og højst 65 vægtprocent af emballageaffald skal genanvendes. Og som led i dette mål skal mellem 25 og 45 vægtprocent genvindes med et minimum på 15 vægtprocent for hvert emballagemateriale, herunder glas. Som bevis herfor kan vi nævne, at Nederlandene i henhold til Kommissionens beslutning 97/138/EC af 3. februar 1997 af 3. februar 1997 om fastlæggelse af de skemaer, der i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 94/62/EF om emballage og emballageaffald skal benyttes i forbindelse med databasesystemet(3), i 1997 meddelte en genvindingsprocent på 78 vægtprocent for genvinding af glasemballageaffald for 1997, hvilket er en de højeste procenter i Fællesskabet.

Kommissionen har ikke modtaget nogen oplysninger, der lader formode, at indsamlingsordninger for glasemballageaffald i henhold til artikel 7 i direktiv94/62/EF giver anledning til konkurrenceforvridning mellem medlemsstater. Men Kommissionen indrømmer, at de eksisterende indsamlings- og genvindingsordninger kan forbedres i lyset af de indhøstede erfaringer. Dette spørgsmål kunne overvejes i fremtiden som led i en omfattende revision af direktivet.

Forslaget om at begrænse indsamlingsordningerne for glasemballageaffald til kun at omfatte de nationale markeder ville være i modstrid med det generelle formål med det gældende direktiv om emballage og emballageaffald, som er at harmonisere medlemsstaternes ordninger for emballageaffaldshåndtering.

(1) EFT L 30 af 6.2.1993.

(2) EFT L 365 af 31.12.1994.

(3) EFT L 52 af 22.2.1997.