SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0089/02

af Erik Meijer (GUE/NGL) til Kommissionen

(24. januar 2002)

Om: Negative følger af anvendelsen af euroen som den anden nationale møntenhed ved køb af luksustjenesteydelser og varige forbrugsgoder

1. Vil accepten af euroen som betalingsmiddel uden for ØMU-medlemsstaternes territorium og andre områder, hvor euroen generelt er blevet indført efter Kommissionens opfattelse fortsat være begrænset til varehuse, souvenirforretninger og hoteller, cafeer og restauranter i turistområder i de tre EU-medlemsstater, som ikke deltager i ØMU, og som hyppigt besøges af personer fra euro-området, eller forventer den allerede i nær fremtid, at euroen i stor udstrækning vil blive anvendt som nationalt betalingsmiddel i andre medlemsstater med en betydeligt lavere levestandard end EU-gennemsnittet og med en svagere national valuta?

2. Den 7. januar 2002 understregede kommissær Verheugen, at han forventede, at ansøgerlandene efter medlemskab af EU selvfølgelig ville indføre euroen på trods af den omstændighed, at de fleste ansøgerlande i øjeblikket ikke opfylder stabilitetspagtens kriterier, hvad angår det årlige statsunderskud og loftet for statsgælden. Var formålet med denne udtalelse at øge mulighederne for euroens anvendelse som nationalt betalingsmiddel i disse lande, uden at de deltager i ØMU?

3. Forventer Kommissionen som følge af omstillingen af de 12 nationale valutaer til euroen, at der uden for EU og ØMU opstår områder, hvor lønnen til de dårligst betalte arbejdstagere endnu i længere tid vil blive udbetalt i det gangbare lovlige betalingsmiddel, men at priserne, især for varige forbrugsgoder og luksustjenesteydelser, i stadigt større omfang vil blive angivet og opkrævet i euro?

4. Er Kommissionen af den opfattelse, at det, såfremt mennesker tvinges til at veksle penge til nationalt forbrug, fører til, at de fortsat vil løbe risiko for svingninger i valutakursen mellem den lokale valuta og euroen, hvorved deres købekraft falder, hvilket er en situation, der kan sammenlignes med den, der findes i visse lande i den tredje verden, hvor den amerikanske dollar længe har spillet en lignende rolle som parallel møntenhed?

5. Hvad vil EU-institutionerne foretage sig for at imødegå, at der opstår en endnu dybere kløft mellem rig og fattig i tredjelande, som er under indflydelse af euroen, og for at forhindre, at der opstår situationer i lighed med den, som indtraf omkring årsskiftet i Argentina som følge af den øgede anvendelse af dollaren i stedet for pesoen?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Pedro Solbes Mira

(16. april 2002)

Som det er tilfældet med de andre store internationale valutaer, f.eks. den amerikanske dollar, kan det forventes, at euroen vil blive accepteret som betalingsmiddel mange steder uden

for euroområdet (for eksempel i turistområder, af hoteller osv.) ved siden af den nationale valuta. En række selskaber og store detailhandlere, især i pre-in-landene, har allerede tilkendegivet, at de accepterer betaling i euro. Det gælder navnlig områder som Balkan-landene, hvor Unionens valutaer, især den tyske mark, hidtil har været almindelig anvendt. Det forventes ikke, at euroen anvendes som national valuta i stor udstrækning, bortset fra i Montenegro og Kosovo.

Det forventes, at ansøgerlandene efter tiltrædelsen indfører euroen, ikke umiddelbart, men når de opfylder de nødvendige betingelser, der er fastsat i EF-traktaten. Disse lande vil blive behandlet fuldstændig ens i sammenligning med de oprindelige deltagere i euroområdet, når det skal besluttes, om de har nået en høj grad af konvergens, der giver dem lov til at indføre den fælles valuta (se bilag om nærmere oplysninger om den institutionelle ramme). Kommissionen kan ikke udtale sig om spørgsmålet om, hvorvidt private aktører i tredjelande vil anvende euroen som international valuta.

Valg af pengepolitik og valutaordning i tredjelande er et internt politisk anliggende, som skal ses i sammenhæng med den bredere økonomiske politik. Disse politikker afgøres individuelt af de enkelte lande og giver ikke anledning til nogen forpligtelser for Fællesskabet. Ud over en aktiv dialog om den økonomiske politik yder Unionen teknisk og økonomisk støtte til tredjelandes bestræbelser for at bekæmpe fattigdom og iværksætte økonomiske reformprogrammer. Det sker som led i Unionens udviklingspolitik og politikken over for tredjelande.

Bilag: Den institutionelle ramme for deltagelse i ØMU

1. januar 1999 gik EU ind i ØMU'ens tredje fase. Fra tiltrædelsestidspunktet deltager de nye medlemsstater i Den Økonomiske og Monetære Union og overtager de rettigheder og forpligtelser, der gælder i tredje fase. Ifølge EF-traktaten, og uden hensyntagen til en eventuel opt-out status, er en medlemsstat enten en medlemsstat, der har indført euroen, eller en medlemsstat med dispensation. Forud for beslutningen om at indføre euroen gælder proceduren i EF-traktatens artikel 121, stk. 1, (tidligere artikel 109 j 1)). En ny medlemsstat kan ikke indføre euroen ved tiltrædelsen, fordi denne procedure, som bl.a. kræver en vurdering af det pågældende lands budgetsituation i overensstemmelse med artikel 104, stk. 6 (tidligere artikel 104, litra c 6), ikke kan anvendes inden tiltrædelsen. Den nye medlemsstat har heller ikke deltaget i valutakursmekanismen, fordi det ikke er muligt inden tiltrædelsen. Ifølge EF-traktaten træffes en beslutning om at indrømme dispensation i overensstemmelse med den procedure, der er fastsat i artikel 121 og 122. Den nye medlemsstats status som medlemsstat med dispensation (virkningerne heraf er anført i EF-traktatens artikel 122, stk. 3), fastlægges derfor i tiltrædelsestraktaten. Det er først efter anvendelsen af artikel 104 og deltagelse i valutakursmekanismen, at der kan træffes beslutning om, hvorvidt den nye medlemsstat opfylder EF-traktatens kriterier for at indføre euroen.