SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1692/00

af Jonas Sjöstedt (GUE/NGL) til Kommissionen

(29. maj 2000)

Om: Badevandsprøvetagning i svenske kommuner

Agter Kommissionen at træffe foranstaltninger mod de svenske kommuner, der ikke opfylder kravet om indberetning om badevandsprøver til tiden, og som ikke tager prøver på korrekt vis? Skal svenske kommuner foretage indberetning om badevandsprøver i overensstemmelse med direktivet, som ikke menes at være tilpasset det skandinaviske klima?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Margot Wallström

(9. oktober 2000)

Ifølge badevandsdirektivet, Rådets direktiv 76/160/EØF af 8. december 1975(1), er medlemsstaterne forpligtet til at udtage prøver og inspicere udpegede badeområder i badesæsonen med en mindste hyppighed, der er fastsat i direktivet (normalt hver 14. dag). Prøverne analyseres efterfølgende i laboratorier for at fastsætte mængden af visse forurenende stoffer (parametre).

Ved beregningen af kvalitetsniveauet inddrager Kommissionen to mikrobiologiske parametre (colibakterier i alt og fækale colibakterier) og tre fysisk-kemiske parametre (mineralske olier, overfladeaktive stoffer og phenoler). Direktivet indeholder krav til den mindste udtagningshyppighed for disse parametre, og de bindende værdier må ikke overskrides.

De lokale myndigheder i Sverige skal rapportere til det svenske miljøbeskyttelsesagentur, som efter verificering rapporterer oplysningerne videre til Kommissionen med henblik på offentliggørelse i den årlige rapport. Kommissionens årlige rapport om badevandskvaliteten offentliggøres i henhold til artikel 13 i direktiv 76/160/EØF ændret ved artikel 3 i Rådets direktiv 91/692/EØF af 23. december 1991 om standardisering og rationalisering af rapporterne om gennemførelse af en række miljødirektiver(2), som forpligter medlemsstaterne til at informere Kommissionen om resultaterne af laboratorieundersøgelserne og inspektionerne.

Medlemsstaterne har gennemført direktiv 91/692/EØF i deres nationale lovgivning. Hvis direktivet ikke opfyldes dvs. manglende overholdelse af normerne, utilstrækkelig prøveudtagning eller manglende rapportering af resultaterne vil Kommissionen ikke tøve med at indlede procedurer efter EF-traktatens artikel 226 (tidligere artikel 169), hvis dette viser sig nødvendigt.

Samtidig er Kommissionen klar over, at badevandsdirektivet fra 1976 er forældet, både hvad angår det teknisk-videnskabelige grundlag og den forvaltningsmæssige fremgangsmåde. Af den grund forelagde Kommissionen allerede i 1994 et forslag til revision. De skiftende rådsformandskaber drøftede dog ikke forslaget i adskillige år, bl.a. fordi de afventede resultatet af de politiske drøftelser af vandrammedirektivet. Forslaget fra 1994 blev således selv forældet.

Kommissionen har påbegyndt det arbejde, som skal føre til vedtagelsen af et nyt badevandsdirektiv. Efter den endelige vedtagelse af vandrammedirektivet i september 2000 har Kommissionen til hensigt at udarbejde et nyt badevandsdirektiv, som inddrager såvel den nyeste tekniske og videnskabelige udvikling og den forvaltningsmæssige fremgangsmåde. Udarbejdelsen af Kommissionens forslag bør følge den samme åbne proces, som viste sig så velegnet i forbindelse med vandrammedirektivet, dvs. samarbejde med alle interessegrupper og berørte parter (som f.eks. medlemsstaterne, regionale og lokale myndigheder, det videnskabelige miljø, turistindustrien, brugerne og ikke mindst ikke-statslige forbruger- og miljøorganisationer). Det næste, planlagte skridt er en meddelelse fra Kommissionen om en ny badevandspolitik, som offentliggøres inden udgangen af 2000, og som skal indlede en bred høringsprocedure. Som et af de centrale elementer i denne høring afholdes der en badevandskonference i løbet af det svenske formandskab. På grundlag af resultaterne af denne høringsprocedure vil Kommissionen fremsætte et forslag til Europa-Parlamentet og Rådet om et nyt badevandsdirektiv.

(1) EFT L 31 af 5.2.1976.

(2) EFT L 377 af 31.12.1991.