SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1942/03

af Kyösti Virrankoski (ELDR) til Kommissionen

(13. juni 2003)

Om: Arbejdsløse jobsøgendes muligheder i Finland for jobsøgning i udlandet

Ifølge finsk lovgivning og administrativ praksis har personer ikke ret til arbejdsløshedsunderstøttelse, hvis de ikke har været til rådighed på arbejdsmarkedet som følge af en udlandsrejse eller tilsvarende årsag. Hvis personer fortsat ønsker at være jobsøgende og bevare deres ret til social sikring, bør de på forhånd underrette arbejdsformidlingen om deres rejse, og rejsens varighed må højst være på en uge.

Finsk lovgivning og administrativ praksis forhindrer faktisk, at arbejdsløse borgere kan søge efter arbejde i udlandet. Samtidig medfører det, at borgeres fri bevægelighed i EU hindres betydeligt. Det kan heller ikke forsvares med, at det er vanskeligere at tilbyde ansættelse, idet det i dag er let at kontakte de jobsøgende f.eks. ved hjælp af en mobiltelefon overalt i EU og endog uden for EU.

Er det ifølge Kommissionen i overensstemmelse med EU-lovgivningen, at borgernes fri bevægelighed i EU hindres på denne måde, og at mulighederne for jobsøgning samtidig begrænses?

Hvad agter Kommissionen at gøre for at sikre, at arbejdsløse jobsøgende får samme rettigheder til at søge arbejde også i et andet EU-land og at rejse i EU-landene?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(29. juli 2003)

Det ærede medlem har rejst et spørgsmål om anvendelsen af finsk lovgivning og administrativ praksis i forbindelse med arbejdsløshedsunderstøttelse i tilfælde, hvor en arbejdssøgende borger i Finland ønsker at opholde sig kortvarigt i udlandet, f.eks. ved ferie, og samtidig opretholde retten til at modtage støtte. Der sættes spørgsmålstegn ved, hvorvidt finsk lovgivning og administrativ praksis stemmer overens med fællesskabslovgivningen i sådanne situationer.

I henhold til fællesskabslovgivningen på socialsikringsområdet har EU ikke et fælles system. Hver enkelt medlemsstat har ansvaret for sit eget socialiseringssystem og beslutter, hvilke ydelser der skal leveres, betingelserne for støtteberettigelse og selve støttebeløbet. I Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 og 574/72(1) fastlægges dog visse EU-bestemmelser til koordinering af de forskellige systemer, så vandrende arbejdstagere og deres familiemedlemmer ikke mister retten til socialsikring, hvis de flytter inden for EU. Bestemmelserne skal også sikre, at retten til ligebehandling og til ikke at blive udsat for forskelsbehandling overholdes.

I overensstemmelse med ovenstående overlades det til den enkelte medlemsstat at opstille betingelserne for berettigelse til arbejdsløshedsunderstøttelse, som f.eks. at stå til rådighed for arbejdsmarkedet. Derfor hører det ærede medlems spørgsmål om ret til arbejdsløshedsunderstøttelse i de nævnte situationer i princippet ikke ind under Kommissionens kompetence, men alene under den nationale finske lovgivning.

Ifølge bestemmelserne i artikel 69 i forordning (EØF) nr. 1408/71 kan en arbejdssøgende dog på visse betingelser søge arbejde i en anden medlemsstat og samtidig opretholde retten til ydelser fra den arbejdssøgendes medlemsstat i samme periode. Det er den medlemsstat, hvori den arbejdssøgende opholder sig i sin søgning efter arbejde, der skal udbetale arbejdsløshedsunderstøttelse, men den arbejdssøgendes hjemland er forpligtet til at godtgøre dette beløb.

Såfremt det ærede medlem mener, at Finland ikke har gennemført bestemmelserne i artikel 69 i forordning (EØF) nr. 1408/71 korrekt, opfordrer Kommissionen til at indsende flere oplysninger direkte til Generaldirektoratet for Beskæftigelse, Sociale Anliggender og Arbejdsmarkedsforhold, så forholdene kan blive undersøgt i lyset af fællesskabslovgivningen.

(1) Seneste konsoliderede udgave: Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996 om ændring og ajourføring af forordning (EØF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, og af forordning (EØF) nr. 574/72 om regler til gennemførelse af forordning (EØF) nr. 1408/71, EFT L 28 af 30.1.1997.