ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2956/01

af Bertel Haarder (ELDR) til Rådet

(5. november 2001)

Om: Belgiens forvaltning af arbejdskraftens fri bevægelighed

1. Er Rådets formand opmærksom på de problemer, EU-borgere møder i den belgiske administration, i forbindelse med registrering af tilflytning og opnåelse af identifikationspapirer? Af problemer skal her især fremhæves lang ventetid, nødvendigheden af op til flere gange at måtte rykke for svar i tilflytterkommunen samt udstedelsen af på hinanden følgende midlertidige identifikationskort inden udstedelsen af endeligt identifikationskort.

2. Anser Rådets formand dette system for passende for et land som Belgien, der huser adskillige internationale institutioner såsom NATO og EU?

3. Vil Belgien tage initiativ til en forbedring af systemet?

Svar

(1. marts 2002)

Rådet har ikke kompetence til at svare på det ærede medlems spørgsmål.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3505/01

af Camilo Nogueira Román (Verts/ALE) til Kommissionen

(8. januar 2002)

Om: Frankrigs andre sprog

Som svar på min forespørgsel om, hvilke foranstaltninger Kommissionen har truffet i anledning af de institutionelle og budgetmæssige vanskeligheder, der forekommer i Frankrig i forbindelse med andre sprog end det franske i dette land (E-2464/01)(1), svarede kommissionsmedlemmet med ansvar for kultur, Viviane Reding, at dette anliggende falder ind under medlemsstaternes beføjelser og ikke vedrører Kommissionen.

I betragtning af, at retten til at anvende sprogene i de europæiske lande er fastslået i charteret om grundlæggende rettigheder, som netop blev vedtaget på regeringskonferencen i Nice, hvilken institution skal da drage omsorg for overholdelsen af denne rettighed, hvis Kommissionen ikke mener at være beføjet til det, samtidig med at den netop mener sig beføjet til f.eks. at træffe foranstaltninger for at hindre fusioner mellem magtfulde virksomheder, hvis dette ikke er i overensstemmelse med konkurrencebestemmelserne?

(1) EFT C 93 E af 18.4.2002.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Viviane Reding

(1. marts 2002)

I artikel 22 i chartret om grundlæggende rettigheder står, at Unionen respekterer den kulturelle, religiøse og sproglige mangfoldighed. I artikel 51 sammesteds står, at bestemmelserne i dette charter er rettet til Unionens institutioner og organer under iagttagelse af nærhedsprincippet samt til medlemsstaterne, dog kun når de gennemfører EU-retten. Umiddelbart betragtet synes den sag, det ærede medlem henviser til, ikke at vedrøre aktioner, der måtte falde ind under artikel 51 i charteret.

Artikel 81 i EF-traktaten giver EU kompetence inden for konkurrencepolitikken. Alle aftaler mellem virksomheder, alle vedtagelser inden for sammenslutninger af virksomheder og alle former for samordnende praksis, der kan påvirke handelen mellem medlemsstater, og som har til formål eller til følge at hindre, begrænse eller fordreje konkurrencen inden fællesmarkedet, er uforenelige med fællesmarkedet (artikel 81 i EF-traktaten). I artikel 85 i EF-traktaten fastlægges Kommissionens ansvar for gennemførelsen af denne politik. Der er ikke givet en lignende bemyndigelse til EU eller Kommissionen inden for området sprogpolitik.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2942/01

af Bart Staes (Verts/ALE) til Rådet

(25. oktober 2001)

Om: Langvarige behandlingsprocedurer ved (trafik)ulykker i Schweiz

I svar på skriftlig forespørgsel E-1080/01(1) meddeler Rådet, at indholdet af de drøftelser, som efter det ærede medlem fandt sted den 16. februar mellem formandskabet og Schweiz, er ikke bragt til Rådets opmærksomhed. Initiativet fra det daværende EU-formandskab var led i et forsøg på at finde en løsning på den langsommelige konflikt om skadeserstatningskrav mellem EU-ofre og schweiziske forsikringsselskaber, idet det fjerde direktiv om motorkøretøjsforsikringer ikke giver nogen løsning på problemet.

Mangler i den schweiziske lovgivning giver forsikringsselskaberne mulighed for i meget lang tid at udsætte udbetalingen af skadeserstatninger som følge af civilansvar. Denne retsusikkerhed rammer også EU-borgere, som kommer ud for en (trafik)ulykke i Schweiz. De ender i en juridisk procedurestrid uden udsigt til erstatning inden for en rimelig frist.

Kan Rådet oplyse mig om det fuldstændige indhold af de forhandlinger, der fandt sted den 16. februar mellem EU-formandskabet og Schweiz' præsident vedrørende en hurtig, retfærdig og rimelig skadeserstatning til europæiske trafikofre i Schweiz? I benægtende fald, hvorfor vil Rådet ikke oplyse om det fuldstændige indhold af disse forhandlinger?

(1) EFT C 364 E af 20.12.2001, s. 41.

Svar

(14. februar 2002)

Rådet henviser til sit svar på det ærede medlems spørgsmål (E-1080/01) om samme emne, hvori det forklares, at Rådet ikke har fået nogen underretning om eventuelle kontakter vedrørende dette emne mellem EU-formandskabet og Schweiz' præsident i februar 2001. Efter hvad Rådet har fået oplyst, blev spørgsmålet ikke drøftet ved den lejlighed, som det ærede medlem henviser til.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2843/01

af Luciano Caveri (ELDR) til Kommissionen

(17. oktober 2001)

Om: Kontrol i lufthavne

De seneste alvorlige internationale terrorangreb ved brug af fly som veritable missiler fløjet af flybortførerne selv har henledt opmærksomheden på sikkerhedsforanstaltningerne, især for så vidt angår kontrollen af personer og bagage inden indstigningen. I lang tid er denne form for kontrol i de europæiske lufthavne hovedsageligt blevet foretaget af private selskaber med personale med generelt lave kvalifikationer og til lave lønninger, og politiet griber kun ind efterfølgende og efter anmodning. Agter Kommissionen at fastlægge nye procedurer med krav om en bedre uddannelse af de ansatte og herudover med et større ansvar hos de offentlige myndigheder, der er ansvarlige for sikkerheden i lufthavnene, med hensyn til den anvendte standard og dennes gennemførelse i praksis?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Loyola de Palacio

(22. november 2001)

Kommissionen vedtog den 10. oktober 2001 et forslag til Europa-Parlamentets og Rådets forordning vedrørende fælles bestemmelser inden for civilluftfartssikkerhed. Inddragelse af disse bestemmelser i EF-ret gør det muligt at anvende dem effektivt og dette vil løbende blive kontrolleret af Kommissionen ved anvendelse af en inspektionsmekanisme, omfattende peer review.

De fælles bestemmelser i forslaget bygger på eksisterende bedste praksis i medlemsstaterne og sigter på øget kontrol af både internationale og indenlandske fly.

Det drejer sig hovedsageligt om:

- kontrol med adgang til følsomme områder i lufthavne og i fly

- kontrol med passagerer og deres håndbagage

- kontrol og overvågning af bagage i lasten

- kontrol med fragt og post

- uddannelse af personalet på jorden

- definition af specifikationerne for udstyr til ovennævnte kontrol

- klassificering af våben og andre genstande, som det er forbudt at tage med om bord på fly eller ind i følsomme områder i lufthavne.

Når denne forordning vedtages svarer den til det ærede medlems anmodning. Selv om gennemførelsesproceduren på nationalt niveau stort set er afhængig af de foranstaltninger, medlemsstaterne selv træffer i overensstemmelse med deres nationale praksis, så udførelsen af uddannelsen f.eks. kan variere fra den ene medlemsstat til den anden. En sådan uddannelse kan i nogle medlemsstater foretages af nationale tjenestemænd, mens den i andre eventuelt kan foretages af private virksomheder under statsansattes kontrol.

Kommissionen og formandskabet har endvidere besluttet, som man blev enige om den 14. september 2001, at oprette en tværfaglig ad hoc gruppe, som skal undersøge eventuelle yderligere skridt for at styrke de eksisterende sikkerhedsforanstaltninger og reagere på den nye type trussel. Gruppen rapporterer til Rådet på sit næste møde den 7. december 2001.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2307/01

af Astrid Thors (ELDR) til Kommissionen

(31. juli 2001)

Om: Schengen-aftalen, artikel 75, transport af medicin

Schengen-aftalens artikel 75 indeholder et krav om, at personer, som rejser inden for Schengen-området og medfører medicin, der kan betegnes som narkotika, skal medføre en attest. Hvordan skal denne bestemmelse fortolkes? Mange er af den opfattelse, at det er uklart, hvilke myndigheder der kan udstede attesten, og for hvilke lægemidler den kræves.

Har Kommissionen til hensigt at foreslå en ændring med henblik på en afklaring eller en afskaffelse af beviset?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Antonio Vitorino

(8. oktober 2001)

Det fremgår af Schengen-aftalens artikel 75, at en person kan transportere de mængder narkotika og psychotrope stoffer, der er nødvendige som led i en medicinsk behandling, hvis vedkommende er i besiddelse af en attest udstedt(1) af en kompetent myndighed.

Schengen-bestemmelserne indeholder imidlertid ikke nogen liste over de lægemidler, for hvilke en rejsende inden for Schengen-området har brug for en særlig attest.

Artikel 75 henviser til de lægemidler, der er omhandlet i internationale aftaler om narkotika (Narkotikakonventionen af 1961, Konventionen om Psychotrope Stoffer af 1971), eller som indeholder stoffer, der er omhandlet i disse aftaler, og som efterfølgende reguleres af internationale retsregler om narkotikaspørgsmål. Disse konventioner giver imidlertid mulighed for at underkaste yderligere stoffer kontrol i henhold til den nationale lovgivning om narkotiske stoffer. Dette betyder, at listerne over produkter, der er eller indeholder narkotika og psychotrope stoffer, kan variere fra én medlemsstat til en anden.

I henhold til artikel 75 udpeger medlemsstaterne de kompetente myndigheder, der skal udstede og autentificere attester. En liste over disse myndigheder offentliggøres i De Europæiske Fællesskabers Tidende(2) for de ti lande, der i praksis havde indført Schengen-aftalen før den 25. marts 2001. For de fem nordiske lande, der har anvendt denne aftale siden den pågældende dato, sendes listen over disse myndigheder direkte til det ærede medlem og til Parlamentets Generalsekretariat.

Kommissionen har ikke i øjeblikket nogen planer om at foreslå ændringer i den gældende lovgivning.

(1) Den ensartede attest er offentliggjort i EFT L 239 af 22.9.2000.

(2) Den ensartede attest er offentliggjort i EFT L 239 af 22.9.2000.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-3623/01

af Proinsias De Rossa (PSE) til Kommissionen

(8. januar 2002)

Om: Osteoporose

Vil Kommissionen bestræbe sig på at sikre, at nationale sundhedsmyndigheder og sygesikringsorganer gør en indsats for at forbedre tilgængeligheden af knogletæthedsmålinger og for at betale for knogletæthedsscanninger for osteoporosedisponerede personer inden første knoglebrud?

Vil Kommissionen betale for sikre metoder til behandling af osteoporosedisponerede personer inden første knoglebrud, yde økonomisk støtte til og deltage i informationskampagner sammen med International Osteoporosis Foundation (IOF), medlemmer af IOF og andre berørte grupper og fagfolk?

Vil Kommissionen også samarbejde med International Osteoporosis Foundation for dels at bringe nationale og europæiske beslutningstagere sammen med osteoporoseeksperter og berørte grupper med henblik på fastlæggelsen af praktiske, omkostningseffektive strategier til forebyggelse af osteoporosefremkaldte knoglebrud, dels at sikre, at disse strategier kommer til at indeholde målelige, realistiske og tidsbaserede mål for nedbringelsen af antallet af sådanne brud, og at der etableres et samordnet dataindsamlingssystem til overvågning af forekomsten af osteoporosefremkaldte brud over hele Europa?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af David Byrne

(24. januar 2002)

I henhold til artikel 152 i EF-traktaten respekterer Fællesskabets indsats på folkesundhedsområdet fuldt ud medlemsstaternes ansvar for organisation og levering af sundhedstjenesteydelser og medicinsk behandling. Tilgængeligheden af knogletæthedsmålinger er derfor medlemsstaternes ansvar. Kommissionen vil imidlertid fortsætte med at tage initiativer på dette område som led i Fællesskabets program for sundhedsfremme.

Kommissionen kan ikke betale for behandling af mennesker med osteoporose, da spørgsmålet er omfattet af ovennævnte artikel og derfor ligeledes henhører under medlemsstaternes ansvar. På den anden side omfatter Kommissionens beføjelser bestræbelser på at fremme sundheden og forebygge sygdom. Kommissionen kan således deltage i oplysningskampagner om risikofaktorer og forebyggende behandling, når det gælder osteoporose.

Det har Kommissionen faktisk allerede gjort, idet den i 1998 finansierede og offentliggjorde rapporten om osteoporose i Det Europæiske Fællesskab en forebyggelsesindsats, udarbejdet af European Foundation on osteoporosis. Endvidere er Kommissionens satsning på osteoporose-området beskrevet i arbejdsprogrammet for 2002 under sundhedsfremmeprogrammet. I tråd med ovennævnte rapport fra Kommissionen om forebyggelse af osteoporose fastslår Kommissionen i arbejdsprogrammet, at den agter at undersøge, i hvilket omfang medlemsstaterne har fulgt henstillingerne i denne rapport.

Kommissionen har haft et nært samarbejde med International Osteoporosis Foundation, bl.a. om osteoporose-rapporten i 1998. Kommissionen har også deltaget i adskillige arrangementer tilrettelagt af denne organisation, og den vil fortsat arbejde nært sammen med organisationen i fremtiden.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3184/01

af Mario Borghezio (NI) til Rådet

(23. november 2001)

Om: Dækning af Det Islamiske Kulturinstitut i Milano

Efter at præsident Bush har meddelt, at Det Islamiske Kulturinstitut i Milano er en anerkendt terroristbase og epicentret for aktive terroristnet i Europa, fordømmer det amerikanske ugetidsskrift Newsweek (5.11.2001) forsinkelser og fejl i undersøgelserne vedrørende centret, som de italienske myndigheder i mange år har kendt til, og hvorfra det nu er fastslået, at terroristangreb i Europa med anvendelse af kemiske våben blev planlagt og tilrettelagt.

I artiklen henvises til en erklæring fra en italiensk tjenestemand til Washington Post, ifølge hvilken man ikke før 11. september var klar over, hvor omfattende og indviklet problemet var.

Mener Rådet ikke, at disse forsinkelser og fejl har skadet sikkerhed i Europa alvorligt?

Mener Rådet ikke også, at det er nødvendigt at placeret ansvaret, uanset hvilket niveau de måtte befinde sig på og uanset et eventuelt politisk dække af disse forsinkelser?

Mener det ikke ligeledes, at det er nødvendigt måske gennem Europol at undersøge, om andre lignende centre, der i øjeblikket findes i Europa, udfører aktiviteter af samme art som Det Islamiske Kulturinstitut i Milano navnlig i London, hvor stærk propaganda for Bin Laden stadig udbredes i mange moskéer, og hvis dette er tilfældet, ville det da ikke være tilrådeligt øjeblikkeligt at lukke disse centre, der støtter terrorisme?

Svar

(18. februar 2002)

Rådet vil gerne understrege, at det ikke har nogen beføjelse til at undersøge de retshåndhævende eller retslige myndigheders aktiviteter i medlemsstaterne.

Rådet vil endvidere gerne minde det ærede medlem om, at Rådet i sine konklusioner, der blev vedtaget den 20. september 2001, udtrykkeligt erklærede, at:

Rådet beslutter, at der i Europol for en varighed af seks måneder, der kan forlænges, skal oprettes et hold af antiterrorspecialister, hvortil medlemsstaterne opfordres til at udpege forbindelsesofficerer fra de enheder i politi og efterretningstjeneste, der er specialiseret på området, uden at dette berører den lovgivning, der gælder for dem.

Dette hold har bl.a. følgende opgaver:

- hurtigt at indsamle alle relevante oplysninger og efterretninger om den aktuelle trussel

- at analysere de indsamlede oplysninger og foretage den nødvendige operationelle og strategiske analyse

- at udarbejde et trusselsvurderingsdokument på grundlag af de modtagne oplysninger. Denne undersøgelse skal bl.a. omfatte mål, skader, mulige modus operandi, konsekvenser for medlemsstaternes sikkerhed (beskrivelse af mulige situationer) og identifikation af de områder, hvor der bør træffes forebyggende foranstaltninger (luftfart, officielle bygninger, beskyttelse af vigtige personer osv.).
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2604/01

af Paul Rübig (PPE-DE) til Kommissionen

(26. september 2001)

Om: Forordning om emballage diskriminering over for drikkevareemballage

Den gældende tyske forordning om emballage indeholder bestemmelser om obligatorisk pant for emballage til bestemte drikkevarer. Denne skal træde i kraft, når anvendelighedsprocenten for en bestemt drikkevare er under 72 %. Med hensyn til mælk er denne procentdel langt lavere, idet den ligger på 20 %.

1. Hvilke betingelser mener Kommissionen skal være opfyldt for at undtagelser (forskellige værdier for genanvendelighedsprocenten, obligatorisk pant kun for visse drikkevarer) ikke vil være diskriminerende?

2. Mener Kommissionen, at en sådan genanvendelsesprocent og obligatorisk pant for emballage til drikkevarer under visse omstændigheder kan være diskriminerende i forhold til anden emballageaffald, navnlig i forhold til, hvor lille en andel drikkevareemballage udgør i forhold til den samlede mængde emballageaffald og restaffald?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Margot Wallström

(23. november 2001)

1. Kommissionen har grundigt vurderet den nugældende tyske emballageforordning. Men den har ikke konkluderet, at forskellige genanvendelsesprocenter for forskellige drikkevarer eller en mekanisme, som kun gør pant obligatorisk for bestemte drikkevarer, er i modstrid med fællesskabslovgivningen. Kommissionen agter ikke at betragte indførelse af forskellige genanvendelsesprocenter som en diskrimination under gældende fællesskabsret. Den tyske forbundsregering har redegjort nærmere for den miljømæssige tankegang bag det system, der er indført med den nugældende tyske emballageforordning. På grundlag af de til rådighed stående oplysninger har Kommissionen fundet denne begrundelse tilfredsstillende i henseende til fællesskabslovgivningen, bortset fra genanvendelsesprocenten for mineralvand, der tappes ved kilden.

2. Jf. svaret på spørgsmål 1. Forskellige fremgangsmåder i forbindelse med bestemte affaldsstrømme alt efter deres mulige specifikke indvirkning på miljøet kan være berettiget, hvis de er forenelige med fællesskabslovgivningen. Emballageaffald er en betydelig affaldsstrøm, både mængdemæssigt (cirka 17 % af husholdningsaffaldet målt efter vægt) og hvad angår spredningen af kilderne hertil; emballage til drikkevarer udgør en betydelig del af emballageaffaldet.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2643/01

af Yasmine Boudjenah (GUE/NGL) til Kommissionen

(28. september 2001)

Om: Genève-konventionen om flygtninges retsstilling

Genève-konventionen af 28. juli 1951 om flygtninges retsstilling, suppleret med New York-protokollen af 31. januar 1967, er fortsat det grundlæggende instrument til international beskyttelse af flygtninge. EU opfordrede i sin erklæring af 28. juli 2001 alle stater, der endnu ikke har ratificeret 1951-konventionen og 1967-protokollen, til at gøre dette.

Hvilke medlemslande har endnu ikke ratificeret 1951-konventionen?

Hvilke foranstaltninger vil Kommissionen foreslå for at opfordre de medlemsstater, der endnu ikke har ratificeret konventionen, til at gøre dette?

Europa-Parlamentet har gentagne gange anmodet om at få udvidet kriterierne for anerkendelse af retten til asyl, så der kan tages højde for nye former for forfølgelse. Er Kommissionen rede til at fremsætte forslag i den henseende?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Antonio Vitorino

(27. november 2001)

Alle 15 medlemsstater og de nuværende 13 ansøgerlande har både ratificeret Genève-konventionen af 1951 og New York-protokollen af 1967. Ifølge oplysninger fra FN's Flygtningehøjkommissariat (UNHCR) er der 52 medlemmer af FN, som endnu ikke deltager i konventionen og protokollen (se bilag A).

Kommissionen understreger vigtigheden af, at alle medlemmer af FN ratificerer Genève-konventionen af 1951 (og New York-protokollen af 1967) med henblik på at skabe de stærkest mulige internationale retlige rammer for beskyttelse af flygtninge. Kommissionen støtter i denne sammenhæng fuldt ud ethvert initiativ, der beskæftiger sig med dette spørgsmål i flere relevante internationale fora, i særdeleshed UNHCR's styrelsesråd og de såkaldte globale høringer (indledt af UNHCR i forbindelse med 50-årsdagen for flygtningekonventionen).

Kommissionen har ikke til hensigt at fremsætte forslag om en udvidet anerkendelse af retten til asyl. Den vedtog dog den 12. september 2001 et forslag til Rådets direktiv om fastsættelse af minimumsstandarder for anerkendelse af tredjelandsstatsborgere og statsløse som flygtninge eller som personer, der af anden grund behøver international beskyttelse(1).

Forslaget fastsætter principper for anerkendelse af flygtningestatus og indholdet af dennes status. Den fastsætter de samme regler for subsidiær beskyttelse, der skal tildeles personer, som ikke kan få flygtningestatus, men hvor det er blevet besluttet, at de af anden grund behøver international beskyttelse. Forslaget indeholder også principper for mulige kilder til forfølgelse i henhold til flygtningekonventionen. Det gælder blandt andet forfølgelse fra ikke-statslige instansers side under forhold, hvor en stat ikke vil eller ikke kan yde effektiv beskyttelse. Endvidere opstiller forslaget principper under hensyntagen til fem forfølgelsesgrunde som omhandlet i flygtningekonventionen. En af disse grunde er tilhørsforhold til en bestemt social gruppe, som defineres således i forslaget, at den kan omfatte forfølgelse på grund af køn.

(1) KOM(2001) 510 endelig udg.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3268/01

af Alexandros Alavanos (GUE/NGL) til Kommissionen

(23. november 2001)

Om: Den europæiske konvention om erstatning til ofre for voldsforbrydelser

Den europæiske konvention om erstatning til ofre for voldsforbrydelser trådte i kraft i 1988. Grækenland er et af de få lande i Den Europæiske Union, der, selvom det har underskrevet konventionen, ikke har sat den i kraft og ikke har nogen ordning for statslig erstatning til ofre for voldsforbrydelser, hvilket er et af denne konventions grundlæggende mål.

Eftersom Grækenland har underskrevet den ovennævnte konvention, bedes Kommissionen besvare følgende:

1. Kan ofre for voldsforbrydelser i henhold til konventionen kræve erstatning, selvom der ikke er indført nogen ordning for erstatning fra staten?

2. Agter Kommissionen at kræve, at EU-medlemslandene eller -ansøgerlandene, at de ratificerer denne konvention og sætter den i kraft?

Svar afgivet på Kommissionen vegne af António Vitorino

(8. januar 2002)

Undertegnelse som sådan af den konvention, det ærede medlem henviser til, giver ikke ofre for voldsforbrydelser mulighed for at ansøge om statslig erstatning.

I 1999 forelagde Kommissionen Rådet, Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg en meddelelse om ofre for kriminalitet i Den Europæiske Union overvejelser om standarder og tiltag(1). En af henstillingerne i meddelelsen gik på alle medlemsstaternes ratificering af den pågældende konvention.

Med hensyn til dækning til ofre fra forbryderens side kræves det i Rådets rammeafgørelse af 15. marts 2001 om ofres stilling i forbindelse med de strafferetlige procedurer, at ofre for kriminalitet under den strafferetlige procedure skal have ret til en afgørelse om erstatning fra gerningsmanden.

I den forbindelse ønsker Kommissionen også at henlede det ærede medlems opmærksomhed på den nylig vedtagne grønbog om erstatning til ofre for forbrydelser(2). Heri bebudes der en offentlig høring om, hvilke foranstaltninger der kan træffes på fællesskabsplan til forbedring af mulighederne for ofre for forbrydelser for at opnå statslig erstatning. De mulige foranstaltninger, der omhandles i grønbogen, omfatter fastsættelse af en mindstestandard for statslig erstatning i Unionen og fremme af adgangen til statslig erstatning i grænseoverskridende situationer. Efter analyse af bemærkningerne til grønbogen vil Kommissionen vurdere muligheden af at fremsætte et forslag til retsakt i løbet af 2002.

(1) KOM(1999) 349 endelig udg.

(2) KOM(2001) 536 endelig udg.