SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3123/02

af Erik Meijer (GUE/NGL) til Kommissionen

(30. oktober 2002)

Om: Indbyrdes udveksling af folkeregister- og opholdsdokumenter mellem EU-medlemsstaterne i forbindelse med flytning inden for Fællesskabet

1. Er Kommissionen bekendt med de i det efterfølgende beskrevne erfaringer, en nederlandsk mand gjorde, efter at han i Irland indledte et forhold til en irsk kvinde, der er født i England, og derefter vendte tilbage til Nederlandene med kone og barn. Omstændighederne var som følger:

a) Det var let for manden at bosætte sig i Irland, hvor ingen politimyndighed i modsætning til hvad han havde fået oplyst på forhånd ville registrere den nytilflyttede, men hvor det alligevel uden officiel registrering og opholdstilladelse var muligt at ansøge om et skattenummer, at arbejde, tegne forsikringer og at tage køretimer;

b) mor og datter blev uden problemer registreret i Nederlandene, idet man dog nægtede at registrere deres forhold som mor og datter, fordi den engelske fødselsattest hverken originalen eller en nyligt afstemplet, underskrevet erklæring tilsyneladende ikke anerkendes i Nederlandene, fordi Det Forenede Kongerige ikke havde undertegnet en aftale herom;

c) en værgemålserklæring fra en irsk domstol og en erklæring om, at der udbetaltes irsk børnetilskud blev ligeledes afvist;

d) der blev stillet krav om en ny kopi med en apostille, dvs. en dyr stemplet erklæring fra en domstol, der bekræftede underskriften fra en minister, tjenestemand eller notar, selv om myndighederne i Nederlandene ikke kunne oplyse, hvor i Det Forenede Kongerige en sådan kunne erhverves;

e) på det udskrift fra folkeregisteret, konen modtog, var anført, at hun boede i Nederlandene uden gyldig opholdstilladelse, og at hun uden denne ikke kunne gå til køreprøve;

2. Hvilke andre medlemsstater kræver en fødselsattest som betingelse for registrering som bosiddende i landet?

3. Er der andre sager, hvor EU-medlemsstater ikke anerkender hinandens attester fra folkeregistre, og dermed vanskeliggør samlivet for statsborgere med partnere af anden nationalitet? Har Kommissionen indtil nu accepteret dette, eller har dens aktioner ført til ændringer?

4. Venter Kommissionen, at de nye medlemsstaters tiltrædelse til EU vil medføre større forvirring i denne slags sager, og til at flere personer diskrimineres, fordi landene ikke gensidigt anerkender hinandens dokumenter? Hvad er der under forberedelserne til tiltrædelsen gjort for at hindre en vækst i antallet af sådanne problemer?

5. Hvilke koordineringsforanstaltninger træffes der for varigt at løse denne form for problemer, således at dokumenter, der allerede er anerkendt i én medlemsstat, bevarer deres gyldighed i andre, uden er der bliver behov for særlige bilaterale aftaler herom, undtagen i tilfælde, hvor det via en ensartet og kendt procedure kan fastslås, at sådanne dokumenter er erhvervet med urette eller med kriminel hensigt?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Antonio Vitorino

(19. december 2002)

1. I artikel 18 i EF-traktaten fastsættes det, at enhver unionsborger har ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område med de begrænsninger og på de betingelser, der er fastsat i EF-traktaten og i gennemførelsesbestemmelserne dertil.

Ifølge gældende EF-ret kan EU-borgere rejse ind og opholde sig i en anden medlemsstat, såfremt de blot fremviser et gyldigt identitetsdokument (pas eller identitetskort). Hvis de har til hensigt at opholde sig i det pågældende land længere end tre måneder, skal de ansøge om et opholdsbevis.

For at udstede et opholdsbevis kan medlemsstaterne kræve, at der forelægges et gyldigt identitetsdokument (pas eller identitetskort) og bevis for, at vedkommende udøver en erhvervsmæssig virksomhed. Hvis der er tale om en person, som har til hensigt at opholde sig i en anden medlemsstat uden at udøve en erhvervsmæssig virksomhed, skal vedkommende kunne bevise, at han eller hun har tegnet en sygeforsikring, der dækker samtlige risici i værtslandet, og råder over tilstrækkelige midler til ikke at komme til at udgøre en byrde for sin sociale bistandsordning. Det er i EF-retten ikke fastsat, at der skal forelægges en fødselsattest, for at der kan udstedes et opholdsbevis.

Mindreårige, der er under 21 år eller forsørges af en anden person, har ret til at etablere sig sammen med den EU-borger, der udøver sin ret til fri bevægelighed. Med henblik herpå skal EU-borgeren fremvise et dokument, der er udstedt af den kompetente myndighed i oprindelsesstaten eller den stat, den pågældende kommer fra, og som godtgør deres familiemæssige tilknytning.

Den gensidige anerkendelse af afgørelser om forældremyndighed er genstand for et udkast til Kommissionens forordning, som i øjeblikket drøftes i Rådet. Ifølge dette udkast skal afgørelser truffet af en domstol i en medlemsstat vedrørende forældremyndigheden til et barn anerkendes i de andre medlemsstater uden særlige formaliteter.

2. Hvad angår de dokumenter, der af en medlemsstat kræves for optagelse af egne indbyggere i folkeregistret, er Kommissionen ikke bekendt med medlemsstaternes praksis, idet reglerne vedrørende egne statsborgeres tilmelding til folkeregistret henhører under de enkelte medlemsstaters kompetence. Medlemsstaterne skal med hensyn til EU-borgere overholde ovennævnte regler.

3. Hvad angår den gensidige anerkendelse af dokumenter, som er udstedt af en anden medlemsstat, er der vedtaget en overenskomst mellem de lande, der var medlemmer af EF den 25. maj 1987. Den er imidlertid aldrig trådt i kraft, da den ikke er blevet ratificeret af alle medlemsstaterne.

Der er imidlertid 14 af de 15 EU-medlemsstater, herunder Irland, Nederlandene og Det Forenede Kongerige, som er kontraherende parter af den konvention, der blev vedtaget på Haag-konferencen om international privatret den 5. oktober 1961, og som ophævede kravet om legalisering af udenlandske officielt bekræftede dokumenter. Ifølge denne konvention skal de komplekse legaliseringsformaliteter i de stater, der er parter, erstattes af en påtegning. En sådan påtegning påføres i England af følgende myndighed: Her Majesty's Principal Secretary of State for Foreign and Commonwealth Affairs, Foreign and Commonwealth Office, London, S.W. 1.

4. Ni af de ti stater, der i nær fremtid vil kunne tiltræde EU, er allerede parter i Haag-konventionen af 1961. Deres tiltrædelse af EU skulle således ikke medføre specielle vanskeligheder med hensyn til anerkendelsen af officielt bekræftede dokumenter.

5. I betragtning af at de formaliteter, der kræves ifølge denne konvention, er forholdsvis enkle, synes det på kort sigt ikke at være nødvendigt at indføre nogen særlige foranstaltninger.