SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0657/00

af Cristiana Muscardini (UEN) til Kommissionen

(9. marts 2000)

Om: Realøkonomi og finansøkonomi

Siden 1997 må finanskrisen forskellige steder i verden bedømmes som udtryk for en krise inden for hele det internationale finans- og valutasystem, som risikerer at føre til en sand implosion. De internationale institutioners manglende evne til at opfylde deres opgaver (jf. det seneste tilfælde i Rusland) og de bekymringer, som internationale økonomiske eksperter offentligt har givet udtryk for (f.eks. Ernst Welteke fra Bundesbank og den tidligere forbundskansler Helmut Schmidt) fører til frygt for et finanskrak med negative virkninger ikke kun på børserne men på hele økonomien inden for den såkaldte spekulationsluftboble, som er skabt af en overvurdering af aktiekurserne. Med dollarens frakobling som guldvaluta (15. august 1971) er realøkonomien og finansøkonomien i de forløbne 30 år blevet adskilt. Finansøkonomi har ført til en gigantisk spekulationsluftboble, som har ændret verdensøkonomiens strukturer fuldstændigt og har nået et omfang på mindst 300.000 mia. dollars, hvilket svarer til et internationalt BNP på 40.000 mia. dollars.

Denne proces har fået ødelæggende virkninger for økonomien og levestandarden blandt befolkningerne i udviklingslandene (f.eks. i Malaysia) og medfører også i industrilandene negative virkninger for produktionsniveauet og beskæftigelsessituationen.

Og alle foranstaltninger vedrørende refinansiering af finansluftboblen gennem forhøjelser af likviditetstilstrømningen kan føre til en inflationseksplosion for alle priser og ikke kun på værdipapirer:

1. Deler Kommissionen den bekymring, der er kommet til udtryk fra forskellig side vedrørende denne farlige situation?

2. Har den undersøgt muligheden for i systemet af genindføre

a) en forankring af værdien af valutaerne til et reelt referencepunkt

b) større kontrol med handelssamkvem, som kan formindske de hidtil konstaterede negative følger?

3. Finder den det ikke hensigtsmæssigt at indføre nye kreditmuligheder, specielt til udvikling af nye investeringer inden for realøkonomisektorerne?

4. Tænker den på at fastlægge store infrastrukturprojekter af kontinental rækkevidde, hvor de nye teknologier og de nye resultater inden for videnskabelig forskning kan anvendes, og som kan bidrage til industriel genopbygning og fredeligt samarbejde mellem nationerne og befolkningerne?

5. Hvorfor tager Kommissionen ikke initiativ til at indkalde en ny international konference lig Bretton Woods-konferencen i 1944 med det formål at indføre et nyt internationalt valutasystem, der gradvis kan afskaffe de mekanismer, som har ført til skabelsen af spekulationsluftboblen, og som kan iværksætte programmer for at skabe et nyt opsving inden for realøkonomien?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Pedro Solbes Mira

(2. maj 2000)

Verdensøkonomien har i høj grad nydt godt af liberaliseringer og øgede kapitaloverførsler. Denne udvikling giver mulighed for bedre ressourceallokering, dvs. en mere effektiv udnyttelse af opsparing til finansiering af produktionsfremmende investeringer, men den har ikke desto mindre samtidig medført en øget ustabilitet, hvad disse overførsler angår, og investorerne har udvist stadig større interesse for risikobetonede investeringer, hvilket den i hvert fald i visse tilfælde opskruede værdi, som visse værdipapirer vurderes til på de internationale finansmarkeder, vidner om. Faren for finansielle kriser og eventuel spredning fortjener derfor al mulig opmærksomhed.

Det er derfor vigtigt at tilpasse infrastrukturen i det internationale penge- og finanssystem til den nye situation, som internationaliseringen og den teknologiske og kvantitative udvikling af finansmarkederne har skabt. Alt i alt har de internationale finansinstitutioner på trods af visse fejl, som de imidlertid ikke altid har kunnet klandres for, fungeret udmærket i denne urolige periode. Verdensøkonomien har på trods af de senere års finansielle kriser været i støt fremgang, og de kriseramte lande er for størstedelens vedkommende nået op på den samme levestandard, som de havde før krisen. Desuden hviler deres økonomier i dag på et sundere grundlag. Reformbestræbelserne bør derfor i højere grad gå i retning af at tilpasse institutionerne og den måde, de fungerer på, til den nye situation og ikke mod opbygning af en helt ny struktur.

Reformerne har indtil nu hovedsageligt været centreret omkring forbedring af informationen til markederne med henblik på at gøre dem i stand til bedre at vurdere investeringernes risikograd og de forskellige økonomiers sundhed. Endvidere hersker der bred enighed om de fordele, som visse systemer til begrænsning af kapitalindførsel, som f.eks. det chilenske, medfører. Derimod er systemer til kontrol med udførsel af kapital næsten altid ineffektive og endog skadelige. Det skal bemærkes, at en af grundene til den asiatiske krise var de involverede valutaers alt for fastlåste kurs. Det er derfor vigtigt at give valutakurserne mulighed for at justere sig, så længe der består væsentlige forskelle i udviklingsniveau og økonomisk formåen mellem landene.

Reformerne er imidlertid langtfra tilendebragt. Det er først og fremmest vigtigt, at den private sektor gør sig klart, at det er dens ansvar aktivt at medvirke til en løsning på finansielle kriser. Dette bør først og fremmest ske gennem overtalelse, men også ved indførelse af regler, der respekterer de markedsøkonomiske grundprincipper. Det er også vigtigt at gøre sig klart, hvilke konsekvenser euroens indførelse får for systemet. Euroen udgør en ny kraftpol og giver mulighed for en bedre afbalancering af det internationale finans- og pengesystem, der hidtil har været domineret af den amerikanske dollar. Potentialet kan imidlertid kun udnyttes fuldt ud, hvis systemet hviler på en europæisk økonomi, der er åben for nye teknologier og videnskabelige fremskridt. Der er ingen grund til her at komme ind på alle de initiativer, Kommissionen i den senere tid har taget inden for disse områder. Derimod bør det understreges, at euroen burde gøre det muligt for Europa i de internationale finansielle fora at spille den rolle, som dets økonomisk styrke berettiger til.