SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-3518/02

af Ursula Schleicher (PPE-DE) til Kommissionen

(3. december 2002)

Om: Produktmærkning

Produktmærkningerne, f.eks. af levnedsmidler og kosmetikprodukter, bliver stadig mere omfangsrige. Der opstår imidlertid problemer med hensyn til den måde, disse detaljerede oplysninger præsenteres på, selv om forbrugerne til dels selv har krævet dem. Forbrugernes klager hober sig op: Mærkningen er trykt med for små typer, som næppe kan læses, eller det nationale sprog er ikke fremhævet eller optræder overhovedet ikke på indlægssedler.

Hvordan vurderer Kommissionen dette problem?

Kan Kommissionen sende mig en oversigt over de produktgrupper, for hvilke der findes europæiske mærkningsforskrifter, som ikke længere tillader selvstændige, nationale bestemmelser?

Er der i forbindelse med gennemførelsen af europæiske mærkningsbestemmelser mulighed for at foreskrive bestemte typestørrelser eller at prioritere det nationale sprog?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af David Byrne

(17. januar 2003)

Som en hovedregel bør mærkning give klare, præcise og forståelige oplysninger på et sprog, som forbrugeren let kan forstå. I artikel 2, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2000/13/EF af 20. marts 2000 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om mærkning af og præsentationsmåder for levnedsmidler samt om reklame for sådanne levnedsmidler(1) står der, at mærkningen ikke må være af en sådan art, at den vildleder køberen. Desuden fastsættes det i artikel 13 i dette direktiv, at de obligatoriske oplysninger skal være let forståelige og anført på et iøjnefaldende sted og således, at de er let synlige, let læselige og uudslettelige. Dette centrale krav om forbrugeroplysning på etiketter genfindes i forskellige former mange steder i fællesskabslovgivningen.

Etiketter og indlægssedlers læsbarhed

Ud fra de ovenstående principper er læselig mærkning altafgørende for at sikre, at forbrugerne får alle nødvendige oplysninger. Medlemsstaterne skal i deres gennemførelse af mærkningsdirektiverne give dette princip dets optimale effektive virkning i henhold til EF-traktaten, idet de tager højde for princippet om varers fri bevægelighed, som fastsat i EF-traktatens artikel 28. Medlemsstaterne kan selv fastsætte regler for skriftstørrelse og fremhævelse af det nationale sprog, hvis og i det omfang dette ikke skaber tekniske handelshindringer, som er i strid med EF-traktaten.

For så vidt angår mærkning af fødevarer, har Kommissionen for nylig indledt en omfattende undersøgelse af de nuværende regler for at se, om det er nødvendigt at ændre lovgivningen eller organerne, der håndhæver den, for at imødekomme forbrugernes krav til blandt andet udformningen af etiketter.

Valg af sprog

Med hensyn til valg af, hvilket sprog der skal optræde på et produkts etiket, kræves det i artikel 16, stk. 1, i direktiv 2000/13/EF, at handel med levnedsmidler forbydes, hvis angivelserne ikke er anført på et for forbrugeren let forståeligt sprog. Stk. 2 i den samme bestemmelse gør det under overholdelse af EF-traktaten muligt for medlemsstaterne at kræve, at disse angivelser som minimum figurerer på et eller flere af de officielle EU-sprog efter statens eget valg. Artikel 7, stk. 2, i direktiv 76/768/EØF som ændret ved Rådets direktiv 93/35/EØF af 14. juni 1993 om kosmetiske midler(2) gør det muligt for medlemsstaterne at kræve, at visse angivelser affattes på i det mindste det eller de nationale eller officielle sprog, eller at de affattes på et sprog, som er letforståeligt for forbrugeren.

Kommissionen har forklaret sin politik i sin meddelelse fra Kommissionen til Rådet og Europa-Parlamentet om sprogvalget, i forbindelse med forbrugeroplysning i EF af 10. november 1993(3). I denne meddelelse fremlagde Kommissionen EU's hidtidige regelværk og fremsatte udtalelser om sprogbrug på forbrugerområdet. Fællesskabsretten indeholder væsentlige forskelle vedrørende regulering af sprogbrug og i hvilken grad, medlemsstaterne kan træffe afgørelser om at indføre nationale bestemmelser. Reglerne for mærkning er særligt strenge i tilfælde, hvor et potentielt farligt produkt markedsføres. Sådanne sproglige bestemmelser optræder for eksempel i artikel 56 og 63 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6. november 2001 om oprettelse af en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler(4) og i artikel 5 i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/37/EF af 5. juni 2001 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om fremstilling, præsentation og salg af tobaksvarer(5). Med undtagelse af specialiserede områder, hvor der kræves en høj grad af harmonisering, anså Kommissionen i sin meddelelse(7) bestemmelser om sprog for henhørende under medlemsstaternes naturlige kompetence (punkt 2) og opstillede nogle målsætninger for at fremme den flersprogede forbrugeroplysning og garantere medlemsstaternes frihed på sprogområdet (punkt 43).

Efter Domstolens afgørelse i sag C-369/89 har Kommissionen yderligere offentliggjort en meddelelse om anvendelsen af sprog ved markedsføring af levnedsmidler efter Peeters-dommen(6), hvor Kommissionen giver udtryk for sin mening om, at anvendelsen af termer, der tilhører et andet sprog end importlandets, i mærkningen på levnedsmidler, der sælges i uforandret stand til den endelige forbruger, bør være en undtagelse (punkt 44).

(1) EFT L 109 af 6.5.2000.

(2) EFT L 151 af 23.6.1993.

(3) KOM(93) 456 endelig udg.

(4) EFT L 311 af 28.11.2001.

(5) EFT L 194 af 18.7.2001.

(6) KOM(93) 532 endelig udg.

(7) KOM(93) 456 endelig udg.