SKRIFTLIG FORESPOERGSEL E-1546/97 af Hiltrud Breyer (V) til Kommissionen (5. maj 1997)

Om: Fosforsyreesterforgiftninger som foelge af anvendelse af praeparatet »Tiguvon« (Fenthion) fra firmaet Bayer i Leverkusen

Det af firmaet Bayern i Leverkusen fremstillede loppemiddel Tiguvon (Fenthion) foreligger i forskellige koncentrationer. Tiguvon 10 anvendes til katte paa 2 kg og derover. Til hunde paa mellem 3 og 10 kg anbefales Tiguvon 20, mens hunde paa 10 kg og derover skal behandles med Tiguvon 20 G. Husdyrejere, som gentagne gange har behandlet deres husdyr med loppemidlet Tiguvon (Fenthion), har paadraget sig alvorlige fosforsyreforgiftninger. Da Kommissionen ikke kunne besvare min forespoergsel E-1470/96 ((EFT C 345 af 15.11.1996, s. 76. )) om dette emne, anmoder jeg indtraengende Kommissionen om svar paa foelgende spoergsmaal:

Hvad skal dyreejere goere i tilfaelde af en forgiftning? Hvem baerer ansvaret for kroniske sundhedsskader? Hvilke skadeserstatningsforanstaltninger findes der? Hvilke beviser skal der forelaegges?

Samlet svar afgivet paa Kommissionens vegne af Mario Monti paa skriftlige forespoergsler E-1546/97 og E-1548/97 (11. juli 1997)

EF har siden 1985 haft forskrifter om producentens ansvar for skade foraarsaget af en defekt ved hans produkt ((Raadets direktiv 85/374/EOEF af 25. juli 1985 om tilnaermelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om produktansvar, EFT L 210 af 7.8.1985, s. 29. )). Forskrifterne er gennemfoert i samtlige medlemsstater, undtagen Frankrig. I Tyskland er bestemmelserne gennemfoert ved Produkthaftungsgesetz (lov af 15. december 1989, offentliggjort i Bundesgesetzblatt 1989 I 2198) ((I tilfaelde af doedsfald eller helbredsmaessige skader foraarsaget af et laegemiddel beregnet paa mennesker, reguleres produktansvaret i Tyskland af loven om laegemidler (Arzneimittelgesetz af 24.8.1976). )). Kommissionen fremlagde i 1995 en foerste rapport for Parlamentet og Raadet om anvendelsen af direktivet ((KOM(95) 617. )). Forskrifterne vurderes i rapporten som yderst vigtige, da de har bidraget til at oege bevidstheden om produktsikkerhed og lette bevisfoerelsen for den skadelidte (producentens skyld skal ikke bevises).

Med forskrifterne suppleres det kontraktlige og det ikke-kontraktlige ansvar, der allerede findes i medlemsstaterne, med et objektivt ansvar. Enhver producent kan saaledes holdes ansvarlig for skade foraarsaget af en defekt ved hans produkt. Producentens ansvar efter forskrifterne kan ikke fraskrives eller indskraenkes ved aftale mellem parterne.

En skadelidt, som kan bevise skadens eksistens, defekten ved produktet og aarsagsforbindelsen mellem defekten og skaden kan retsforfoelge producenten. Har skadelidte foert bevis for alle disse elementer, kan producenten kun afvise sit ansvar, hvis han kan paaberaabe sig en af de undtagelsesbestemmelser, der er indehold i direktivets artikel 7 (f.eks. at det paa grundlag af den videnskabelige og tekniske viden paa det tidspunkt, da han bragte produktet i omsaetning, ikke var muligt at opdage defekten: »udviklingsrisici« ((Domstolens dom af 29.maj 1997 i sag C-300/95, Kommissionen mod Det Forenede Kongerige, endnu ikke offentliggjort. ))).

Det skal bemaerkes, at et produkt er defekt, naar det ikke frembyder den sikkerhed, som med rette kan forventes under hensyntagen til alle omstaendigheder, navnlig produktets praesentation, den anvendelse af produktet, som med rimelighed kan forventes, og tidspunktet, hvor produktet er bragt i omsaetning. Forskrifterne omfatter bl.a. personskader, herunder doed, opstaaet indtil ti aar efter produktets markedsfoering.

EF-forskrifterne indeholder ikke bestemmelser om et risikodaekningssystem (hverken en puljeforsikringsordning eller en offentligt finansieret erstatningsfond).

Kommissionen skal hvert femte aar fremlaegge en rapport for Parlamentet og Raadet, hvorfor den til stadighed overvaager forskrifternes gennemfoerelse og deres virkninger for det indre marked og beskyttelsen af forbrugerne. Der vil i denne henseende blive tilrettelagt en hoering af de beroerte kredse for at vurdere behovet for at aendre direktivet paa en raekke omraader (f.eks. udviklingsrisici og den oekonomiske graense for det fulde ansvar).