SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-1805/02

af Gabriele Stauner (PPE-DE) til Kommissionen

(19. juni 2002)

Om: Retsstridige indkomstforbedringer for medlemmer af Kommissionen

I sit svar på min skriftlige forespørgsel P-1233/02(1) bekræftede næstformand Kinnock på Kommissionens vegne, at medlemmerne af Kommissionen i årevis har nydt godt af indtægtsforhøjelser, idet dele af deres vederlag ikke overføres til en konto på deres tjenestested Bruxelles, men overføres til andre EU-stater og i denne forforbindelse anvender den såkaldte justeringskoefficent. Kommissionen har endvidere bekræftet, at Rådets forordning nr. 422/67/EØF(2) om vederlag til medlemmerne af Kommissionen ikke indeholder nogen bestemmelser, der tillader denne praksis.

Til sit forsvar anfører Kommissionen, at Parlamentet trods alt hvert år på budgettet havde afsat de nødvendige ekstrabevillinger til sådanne overførsler.

Er Kommissionen ikke af den opfattelse, at den i de budgetforslag, den har forelagt Parlamentet har anført vildledende oplysninger og fejlagtigt vækket det indtryk, at artikel 4 a i forordningen herom tillader anvendelsen af justeringskoefficienter?

I sin dom af 12. maj 1998 (sag C-106/96) har Domstolen konstateret, at betalinger fra budgettet kun er mulige, hvis der foreligger en såkaldt basisretsakt, der tillader betalingerne og fastsætter betingelserne herfor, at tilrådighedsstillelse af midler på budgettet alene derfor ikke er en tilstrækkelig betingelse for betalinger. Er kommissionsmedlemmerne rede til at tilbagebetale de indtægtsforhøjelser, de har modtaget i tiden efter denne dom?

Kan Kommissionen sende mig en liste over de kommissionsmedlemmer, der har benyttet sig af disse indtægtsforhøjelser og angive størrelsen af de ekstrabetalinger, der er foretaget?

(1) EFT C 277 E af 14.11.2002, s. 162.

(2) EFT 187 af 08.08.1967, s. 1.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Neil Kinnock

(13. september 2002)

Den påstand, der er indeholdt i det ærede medlems forespørgsel, og ifølge hvilken justerede overførsler skulle være retsstridige, er ukorrekt, og den dragne konklusion, at der skulle være tale om forhøjelser af vederlaget, er ligeledes fejlagtig:

Kommissionen har allerede forklaret, at overførslerne aldrig har været ulovlige. Det er fortsat tilfældet. Som EF-Domstolen bekræftede over for det ærede medlem den 15. juli 2002, gælder den ordning med justerede overførsler, som er fastlagt i personalevedtægten, også for medlemmerne af Kommissionen, Revisionsretten og Domstolen.

Det er heller ikke rigtigt, at justerede overførsler er forhøjelser af vederlaget. Der er tale om en del af vederlaget, som kan udbetales i en anden medlemsstat end den, hvor medlemmet af Kommissionen eller af en anden institution har sit arbejdssted, idet der anvendes en justeringskoefficient, som afspejler forskellen i leveomkostningsniveauet mellem tjenestestedet og det sted, hvor medlemmet fortsat skal opfylde finansielle forpligtelser til trods for, at vedkommende er forpligtet til at have bopæl nær tjenestestedet. Det er således en ordning, der inden for visse grænser skal sikre samme købekraft for alle medlemmer af Kommissionen eller andre institutioner, uanset hvorfra de kommer.

Da der er en klar analogi med de omstændigheder, der gør sig gældende for tjenestemænd, er der i Rådets lønningsregulativ for medlemmerne fastlagt en lønstruktur, der i vid udstrækning svarer til den, der gælder for tjenestemænd, og dette regulativ er retsgrundlag for vederlaget. Ved successive ændringer af lønningsregulativet er vederlaget således fastsat som en vis procent af en nærmere fastlagt tjenestemands vederlag(1). Desuden foretog Rådet, da det ændrede personalevedtægten for at optage en ordning for årlige tilpasninger af tjenestemændenes vederlag, som også omfattede en strukturel nedsættelse, benævnt midlertidigt bidrag, en nøjagtig tilsvarende ændring for medlemmerne af institutionerne, idet dette netop begrundedes med analogien mellem medlemmerne og tjenestemænd(2). Der blev derfor foretaget samme forholdsvise nedsættelse af medlemmernes vederlag som af tjenestemændenes, fordi situationen ansås for grundlæggende at være den samme. Hverken Rådet eller Europa-Parlamentet fandt, at dette forslag eller begrundelsen herfor gav anledning til problemer. Det er derfor vanskeligt at forstå, hvorfor det ærede medlem nu synes at mene, at dette princip ikke længere er gældende, selv om der ikke er indtrådt nogen som helst ændring.

Som det ærede medlem ved, udgør de nævnte institutioner budgetmyndigheden, og det er derfor ikke overraskende, at de i denne egenskab, når de vedtog budgettet, i overensstemmelse hermed stemte for den pågældende budgetpost, hvis formål var klart og utvetydigt, og som havde samme begrundelse. Derved anvendte de princippet om parallelitet med tjenestemændene, som klart indgår som en del af regulativet og dermed dannede retsgrundlag for budgetbevillingerne.

Kommissionen skal også henlede opmærksomheden på, at samme budgetmyndighed fortsatte med at vedtage bevillingerne på nøjagtig samme måde efter den dom fra 1998, som det ærede medlem henviser til.

Ved antydningen af, at beløbene var retsstridige, og at de bør tilbagebetales, ignoreres hele regulativets princip om parallelitet. Det er også udtryk for, at det ærede medlem er af den opfattelse, at godkendelsen af budgettet er uden betydning. Kommissionen er overrasket over, at et medlem af Europa-Parlamentet, som er en del af budgetmyndigheden, skulle være af en sådan opfattelse.

Det følger af ovenstående, at Kommissionen ikke hverken før eller efter 1998 har vildledt Europa-Parlamentet, at beløbene altid er blevet udbetalt lovligt, at der ikke er nogen gyldig grund til at kræve dem tilbagebetalt, og at der ikke er nogen begrundelse for at opstille nogen liste over de kommissærer eller medlemmer af andre institutioner, der har foretaget sådanne helt lovlige overførsler.

Som det ærede medlem allerede er blevet underrettet om, vil de relevante institutioner på ny behandle spørgsmålet vedrørende overførsler med justeringskoefficient og undersøge, om der af hensyn til klarheden bør skabes et udtrykkeligt retsgrundlag, der specifikt skal gælde for medlemmerne af Kommissionen, Domstolen og Revisionsretten.

Hvis disse drøftelser skulle føre til en beslutning om at foreslå et specifikt retsgrundlag, vil et sådant forslag naturligvis skulle fremsættes af Rådet og ikke af Kommissionen, da Kommissionen ikke fremsætter forslag om tilpasning af ordningerne vedrørende vederlagene for dens medlemmer eller medlemmerne af andre institutioner.

(1) Se f.eks. Rådets forordning (EF, Euratom, EKSF) nr. 840/95 af 10. april 1995 om ændring af forordning (EØF, Euratom, EKSF) nr. 2290/77 om lønningsregulativ for Revisionsrettens medlemmer, EFT L 85 af 19.4.1995.

(2) Rådets forordning (EØF, Euratom, EKSF) nr. 1084/92 af 28. april 1992 om ændring af forordning nr. 422/67/EØF, nr. 5/67/Euratom om lønningsregulativ for Kommissionens formand og medlemmer, for Domstolens præsident, dommere, generaladvokater og justitssekretær samt for præsidenten for, medlemmerne af og justitssekretæren i Retten i Første Instans, og af forordning (EØF, Euratom, EKSF) nr. 2290/77 om lønningsregulativ for Revisionsrettens medlemmer, EFT L 117 af 1.5.1992.