SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0495/02

af Chris Davies (ELDR) til Kommissionen

(22. februar 2002)

Om: Nitratdirektivet fra 1991

Den britiske National Farmers' Union hævder, at det materiale, som nitratdirektivet er baseret på, ikke er videnskabeligt bevist, at der er stadig større usikkerhed med hensyn til dokumentationen af nitrats skadelige indvirkning på menneskenes sundhed, og at der kan være visse fordele forbundet med nitrat i menneskeføde, og mener, at der er indført en urimelig maksimumsgrænse for forekomsten af nitrat i flodvand på 50 promille til trods for manglen på empirisk bevismateriale.

Desuden hævdes det, at den omfattende udpegning af nitratfølsomme indvindingsområder for ferskvand i vidtstrakte landområder i England er uberettiget, da Det Forenede Kongerige som en ø omgivet af meget dybt vand med store tidevandsforskelle i langt mindre grad er ramt af eutroficeringsproblemer i kystfarvande end mange andre medlemsstater.

Hvad mener Kommissionen om disse påstande?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Margot Wallström

(24. april 2002)

Methæmoglobinæmi, som skyldes stort nitratindhold i drikkevand, forekommer stadig, både i Østeuropa (hundreder af tilfælde i Rumænien, Litauen og Polen i forbindelse med stort nitratindhold i landsbybrøndene) og i USA. Grænseværdien 50 mg pr. liter (mg/l) for drikkevand i EU (Rådets direktiv 75/440/EØF af 16. juni 1975 om kvalitetskrav til overfladevand, som anvendes til fremstilling af drikkevand i medlemsstaterne) er sammen med den højere bakteriologiske kvalitet en af de vigtigste grunde til, at situationen er bedre i EU end i andre dele af verden. Den internationalt anbefalede WHO-standard for nitratindholdet i drikkevand er en maksimumsgrænse på 50 mg/l, dvs. det samme som EU-standarden.

Foruden at påvirke sundheden er nitratforureningen fra landbruget og fra spildevandsrensning en væsentlig årsag til eutrofiering i både ferskvand og havvand. Kvælstof i form af nitrationer fremmer sammen med fosfor en unaturligt høj vækst af planktonalger, makroskopiske alger og makrofytter. I ekstreme tilfælde kan det afstedkomme alvorlige forstyrrelser af både ferskvands- og havvandsmiljøet. Det bør huskes, at det naturlige nitratindhold i vand ligger under 10 mg/l (og endda under 2 mg/l i vandet i nordlige egne og bjergområder). Kvælstof i havvand betragtes af videnskaben som en begrænsende faktor, der f.eks. volder alvorlige problemer for algeblomstringen og iltblandingen (med fiskedød til følge) i Nordsøen og Østersøen(1). Det Forenede Kongerige deltager på grundlag af EU's havbeskyttelsespolitik og Oslo-Paris-konventionen (OSPAR) i en fælles aktion for større begrænsning af kvælstoftilførslen (over 1 mio. tons/år, heraf 60 % fra landbruget, kilde: Det Europæiske Økonomiske Område (EØS)) fra Nordsølandene.

Nitratdirektivet (Rådets direktiv 91/676/EØF af 13. december 1991 om beskyttelse af vand mod forurening forårsaget af nitrater, der stammer fra landbruget(2)) skal beskytte befolkningen mod de giftige virkninger af nitrater og formindske eutrofieringen af søer, floder og kyst- og havvand i EU. Som led i den fremgangsmåde, direktivet har fastsat, udpeger medlemsstaterne nitratsårbare zoner for at beskytte vandressourcerne i områder, der er sårbare overfor nitratforurening. Kommissionen kan af disse grunde ikke tilslutte sig den opfattelse, at nitratforurening ikke udgør en trussel mod sundhed og miljø. Kommissionen mener heller

ikke, at direktivet pålægger en unødvendig eller urimelig udpegning af sårbare zoner: bestemmelsen og udpegningen af disse zoner er en af de vigtigste forudsætninger for, at forureningen kan begrænses på en målrettet og velafbalanceret måde.

(1) Se de tekniske rapporter fra Det Europæiske Miljøagentur.

(2) EFT L 375 af 31.12.1991.