SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-1233/00

af Rosemarie Müller (PSE) til Kommissionen

(10. april 2000)

Om: Nødopkaldsnummer i EU

I de forskellige EU-medlemslande er det ikke det samme nummer, der anvendes til nødopkald. Det resulterer i, at det formodentlig kun er få mennesker, der ved ophold i de forskellige EU-lande kender det pågældende nødopkaldsnummer. USA's eksempel viser, hvordan hidkaldelse af hjælp kan forenkles ved hjælp af ét overalt anvendt nummer.

På baggrund heraf vil jeg gerne spørge Kommissionen:

1. Hvordan ser Kommissionen på, at der findes forskellige nødopkaldsnumre inden for EU?

2. Er den enig i, at ét enkelt nødopkaldsnummer, som anvendes overalt i EU, ville bidrage til at gøre hjælpen mere effektiv?

3. Er der for øjeblikket bestræbelser i gang fra Kommissionens side på at indføre ét enkelt EU-dækkende nødopkaldsnummer?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Erkki Liikanen

(3. maj 2000)

Ifølge Rådets beslutning 91/396/EØF af 29. juli 1991 om indførelse af et fælles europæisk alarmnummer(1) skal medlemsstaterne sikre, at nummeret 112 indføres i offentlige telefonnet, ISDN-net og offentlige mobiltelefonnet. Beslutningen stiller imidlertid ingen krav om, at kun dette nummer må bruges, men tillader, at de eksisterende nødopkaldsnumre bruges samtidig. Desuden sikrer Parlamentets og Rådets telefonidirektiv 98/10/EF af 26. februar 1998 om ONP-vilkår for taletelfonitjenesten og om udbud af forsyningspligtydelser på teleområdet under konkurrenceforhold(2), at brugerne af fastnettelefoner og mobiltelefoner, herunder også offentlige telefonautomater, har gratis adgang til 112-alarmtjenesten.

Selv om beslutningen fastsatte inførelsesdatoen til den 31. december 1992, tillod den undtagelser indtil den 31. december 1996 af hensyn til tekniske, økonomiske, geografiske og organisatoriske vanskeligheder. Imidlertid er 112 frit tilgængeligt fra fastnettelefoner, mobiltelefoner og automattelefoner i alle medlemsstaterne undtagen Grækenland, som der nu er indledt overtrædelsesprocedure overfor.

Mange medlemsstater har indført 112 som eneste nationale nødopkaldsnummer, og der er blevet iværksat adskillige oplysningskampagner for at udbrede kendskabet til det, både på nationalt plan og i forbindelse med rejser i Fællesskabet. Skønt det ikke kræves i beslutningen, besvares opkald i mange medlemsstater på flere sprog, når det er nødvendigt. Nærmere enkeltheder findes i en rapport, som Kommissionen offentliggjorde i januar 1999, og som kan fås på Internettet på følgende adresse:

http://www.ispo.cec.be/infosoc/telecompolicy/en/comm-en.htm.

På grund af den større europæiske integration og den øgede rejseaktivitet i forbindelse med fritid og forretning er spørgsmålet vigtigt ud fra et almindeligt samfundssynspunkt og et godt eksempel på en fællesskabsforanstaltning, som er til direkte gavn for de europæiske borgere. Kommissionen deler den opfattelse, at et fælles nødopkaldsnummer medvirker til at gøre nødhjælpen i Fællesskabet mere effektiv.

For at udbygge den nuværende ordning foreslog Kommissionen i en meddelelse fra 1999(3), at nødopkalds lokaliseringsdata skulle videregives til nødhjælpstjenesterne via både fastnet- og mobiltelefoner. Det bliver et af de vigtige led i en kommende ændring af Fællesskabets telekommunikationspolitik.

Det fælles nødopkaldsnummer giver Fællesskabets samtlige 380 mio. borgere og alle rejsende fra udlandet sikkerhed for, at de kan tilkalde hjælp i katastrofetilfælde og livsfare. Sikkerheden for, at der i hele Fællesskabet kan foretages gratis nødopkald via fastnet- og mobiltelefon og muligheden for, at nødopkaldets lokaliseringsdata kan videregives, er spørgsmål af største vigtighed.

(1) EFT L 217 af 6.8.1991.

(2) EFT L 101 af 1.4.1998.

(3) KOM(1999) 539 endelig udg.