SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2408/02

af Charles Tannock (PPE-DE) til Rådet

(7. august 2002)

Om: Betingelser i forbindelse med anvendelsen af den europæiske arrestordre

I henhold til de forslag om den europæiske arrestordre, som Rådet har under behandling, skal da den stat, der anmoder om udlevering af en person, begrænse retsforfølgningen til de lovovertrædelser, der er angivet i arrestordren? Vil det være en overtrædelse af arrestordren, hvis denne medlemsstat indleder retsforfølgning for en lovovertrædelse, der er begået før anmodningen om udlevering, men ikke er nævnt i arrestordren, uden først at give den udleverede person mulighed for at forlade den pågældende stats jurisdiktionsområde?

Svar

(16.-19. december 2002)

Spørgsmålet om, hvorvidt den udstedende stat skal begrænse retsforfølgningen af en person, der er overgivet i henhold til rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre, til kun at omfatte de lovovertrædelser, der er angivet i arrestordren, besvares i rammeafgørelsens artikel 27, der omhandler eventuel retsforfølgning for andre lovovertrædelser.

Hovedreglen i artikel 27 svarer til det velkendte specialitetsprincip i lovgivning om udlevering, hvorefter en udleveret person ikke kan retsforfølges af den anmodende stat for andre inden udleveringen/overgivelsen begåede lovovertrædelser end dem, for hvilke der blev givet tilladelse til udlevering (se artikel 27, stk. 2). Som man traditionelt har gjort i de fleste udleveringstraktater, indeholder rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre definitioner af de konkrete omstændigheder, hvorunder princippet skal anvendes. Dette sker ved en beskrivelse af de omstændigheder, hvorunder specialitetsprincippet ikke finder anvendelse.

Ifølge artikel 27, stk. 3, i rammeafgørelsen finder dette princip ikke anvendelse i følgende tilfælde:

a) hvis den pågældende efter at have haft mulighed for at forlade den medlemsstat, han er overgivet til, har undladt dette inden for 45 dage efter den endelige løsladelse eller er vendt tilbage til denne medlemsstats territorium efter at have forladt det

b) hvis lovovertrædelsen ikke kan straffes med frihedsberøvelse

c) hvis retsforfølgningen ikke medfører anvendelse af en foranstaltning, der begrænser den pågældendes personlige frihed

d) hvis den pågældende vil blive pålagt en straf eller en foranstaltning, der ikke indebærer frihedsberøvelse, herunder bødestraf eller en anden foranstaltning, der måtte træde i stedet for bøde, også selv om denne straf eller foranstaltning begrænser den pågældendes personlige frihed

e) hvis den pågældende har givet sit samtykke til overgivelse, eventuelt samtidig med at han giver afkald på anvendelse af specialitetsreglen, i henhold til artikel 13

f) hvis den pågældende efter overgivelsen udtrykkeligt giver afkald på anvendelse af specialitetsreglen for specifikke lovovertrædelser, der er begået inden overgivelsen

g) hvis den fuldbyrdende judicielle myndighed, der har overgivet den pågældende, giver sit samtykke i henhold til stk. 4.

Med hensyn til den arresterede persons afkald på anvendelse af specialitetsprincippet præciseres det i artikel 27, stk. 3, litra f), at afkaldet skal afgives til de kompetente udstedende judicielle myndigheder, at det skal føres til protokols i overensstemmelse med den udstedende medlemsstats nationale lovgivning, og at det skal indhentes på en sådan måde, at det fremgår, at den pågældende frivilligt har givet det med fuldt kendskab til følgerne. I denne forbindelse fastsættes det også, at han har ret til juridisk bistand. Desuden er det værd at bemærke, at der i artikel 13, stk. 4, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre gives medlemsstaterne mulighed for at erklære, at den pågældende kan tilbagekalde et sådant afkald. Fem medlemsstater har meddelt Generalsekretariatet for Rådet for Den Europæiske Union, at de ønsker at anvende denne mulighed, nemlig Belgien, Danmark, Irland, Finland og Sverige. Det følger af artikel 13, stk. 4, i rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre, at i alle andre medlemsstater kan et afkald på anvendelse af specialitetsprincippet ikke tilbagekaldes.

Ellers kan den udstedende stat kun retsforfølge den overgivne person for andre lovovertrædelser end dem, der er angivet i den europæiske arrestordre, hvis den anmoder om og får den fuldbyrdende stats samtykke. Proceduren herfor svarer til proceduren for en europæisk arrestordre. I rammeafgørelsens artikel 27, stk. 4, hedder det, at en sådan anmodning om samtykke skal indgives til den fuldbyrdende judicielle myndighed med de i artikel 8, stk. 1, omhandlede oplysninger og ledsaget af en oversættelse som anført i artikel 8, stk. 2, dvs. i samme form som for en europæisk arrestordre. I artikel 27, stk. 4, hedder det videre, at samtykke skal gives, når den lovovertrædelse, for hvilken der er anmodet om samtykke, i sig selv giver anledning til overgivelse i henhold til rammeafgørelsens bestemmelser, samt at samtykke skal nægtes af de obligatoriske årsager til afslag, der er nævnt i artikel 3, og ellers kun kan nægtes af de fakultative årsager til afslag, der er nævnt i artikel 4.

Afgørelsen vedrørende anmodningen om samtykke skal træffes senest 30 dage efter modtagelsen af anmodningen. Som i forbindelse med en europæisk arrestordre skal den udstedende medlemsstat i de tilfælde, der er nævnt i artikel 5 (dvs. fuldbyrdelse af en afgørelse truffet in absentia, en livsvarig fængselsstraf eller en anden livsvarig frihedsberøvende foranstaltning, eller når den pågældende person er statsborger i eller bosat i den fuldbyrdende stat), give de heri fastsatte garantier.

Rammeafgørelsens artikel 27, stk. 1, indeholder en retsmekanisme, hvorefter medlemsstaterne kan meddele Generalsekretariatet for Rådet, at i forbindelserne med andre medlemsstater, der har givet samme meddelelse, formodes samtykke at være givet til retsforfølgning, idømmelse af straf eller tilbageholdelse med henblik på fuldbyrdelse af en straffedom eller en anden frihedsberøvende foranstaltning for andre inden overgivelsen begåede lovovertrædelser end den, for hvilken den pågældende er overgivet, medmindre den fuldbyrdende judicielle myndighed i en konkret sag anfører andet i sin afgørelse om overgivelse. Generalsekretariatet har dog ikke modtaget nogen sådan meddelelse.

Det følger af ovenstående, at hvis en medlemsstat retsforfølger en person, der er overgivet i henhold til rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre, for en overtrædelse, der ikke er nærmere angivet i arrestordren, uden at give personen mulighed for at forlade den pågældende medlemsstats område senest 45 dage efter hans eller hendes endelige løsladelse, og uden at nogen af de øvrige undtagelser i artikel 27, stk. 2, finder anvendelse, vil denne medlemsstat overtræde rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre, hvis den gør dette uden først at have indhentet den fuldbyrdende medlemsstats samtykke efter proceduren i artikel 27, stk. 4.