SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2318/02

af Ole Krarup (GUE/NGL) til Kommissionen

(26. juli 2002)

Om: Rammeafgørelser og valgfrihed

På baggrund af aktuelle forslag til såkaldte rammeafgørelser særlig forslag til rammeafgørelse om Den Europæiske Arrestordre, KOM(2001) 522(1), og forslag til rammeafgørelse om bekæmpelse af racisme og fremmedhad, KOM(2001) 664(2), anmoder jeg om en redegørelse for Kommissionens forståelse af de nærmere betingelser for anvendelsen af rammeafgørelser.

Spørgsmålet angår i særdeleshed den valgfrihed, der i medfør af TEU, artikel 34, stk. 2, litra b, tilkommer medlemsstaterne m.h.t. midler. På den ene side forudsætter TEU valgfrihed for medlemsstaterne; på den anden side synes de to nævnte tilfælde i vid udstrækning at udelukke en sådan valgfrihed. Hvilken minimal grad af valgfrihed anser Kommissionen for nødvendig som forudsætning for at regulere i form af rammeafgørelse i henhold til artikel 34, stk. 2, litra b (fremfor direktiv eller forordning)? Har Kommissionens Juridiske Tjeneste afgivet nogen udtalelse herom? Eventuelle udtalelser bedes bilagt svaret.

(1) EFT C 332 E af 27.11.2001, s. 305.

(2) EFT C 75 E af 26.3.2002, s. 269.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af António Vitorino

(31. oktober 2002)

EU-traktatens artikel 34, stk. 2, litra b), taler om rammeafgørelser som et instrument, der kan benyttes til indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser på de områder, der er omhandlet i EU-traktatens afsnit VI. Rammeafgørelser er bindende for medlemsstaterne med hensyn til det tilsigtede mål, men overlader det til de nationale myndigheder at bestemme form og midler for gennemførelsen.

Kommissionen er ikke enig i, at de forslag, der nævnes i spørgsmålet(1), i vid udstrækning tilsidesætter medlemsstaternes kompetence. Det modsatte må nærmest siges at være tilfældet, idet rammeafgørelser forpligter medlemsstaterne til at træffe de nationale foranstaltninger, der er nødvendige for at tilvejebringe den grad af indbyrdes tilnærmelse af love og administrative bestemmelser, der kræves i henhold til et specifikt instrument. Rammeafgørelser kan i denne henseende sammenlignes med direktiver på de områder, der falder ind under EF-traktaten, jf. EF-traktatens artikel 249, der fastslår, at et direktiv er med hensyn til det tilsigtede mål bindende for enhver medlemsstat, som det rettes til, men overlader det til de nationale myndigheder at bestemme form og midler for gennemførelsen. I modsætning til direktiver indebærer rammeafgørelser imidlertid ikke umiddelbar anvendelighed. En anden vigtig forskel mellem de to retsakter består i, at hvis Kommissionen finder, at en medlemsstat ikke har opfyldt en forpligtelse i henhold til en rammeafgørelse, da kan den ikke indlede en overtrædelsesprocedure efter EF-traktatens artikel 226, hvilket den til gengæld kan gøre, hvis der er tale om et direktiv.

Hvis der imidlertid opstår uenighed blandt medlemsstater om, hvordan en rammeafgørelse skal fortolkes eller anvendes, kan en sådan tvist indbringes for Domstolen, jf. EU-traktatens artikel 35, stk. 7.

Det ærede medlems anmodning om at modtage kopier af Den Juridiske Tjenestes udtalelser om dette emne vil blive behandlet i overensstemmelse med forordning (EF) nr. 1049/2001 om aktindsigt i Europa-Parlamentets, Rådets og Kommissionens dokumenter(2).

(1) Rådet har i mellemtiden, nemlig den 13. juni 2002, vedtaget en rammeafgørelse om den europæiske arrestordre og om procedurerne for overgivelse mellem medlemsstaterne (EFT L 190 af 18.7.2002).

(2) EFT L 145 af 31.5.2001.