SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-4158/00

af W.G. van Velzen (PPE-DE) til Kommissionen

(9. januar 2001)

Om: Diskriminering ved tegning af mobiltelefonabonnementer

Personer, som f.eks. medlemmer af Europa-Parlamentet, der nogle dage om ugen arbejder i andre medlemsstater end det land, hvor de har bopæl, kan i nogle EU-medlemsstater (Belgien) ikke få et mobiltelefonabonnement, fordi de ikke er i besiddelse af belgisk identitetsbevis eller lejekontrakt.

1. Er Kommissionen ikke enig i, at dette ikke er i overensstemmelse med den frie bevægelighed for personer, varer og tjenesteydelser, således som anført i traktaten om Den Europæiske Union?

2. Mener Kommissionen, at de pågældendes legitimation, inklusive adresseoplysninger og en eksisterende bank- eller girokonto, fra en mobiloperatørs side må være en betingelse for at tegne et abonnement?

3. Hvilke foranstaltninger vil Kommissionen træffe for at løse dette problem og dermed sikre helt fri bevægelighed i hele EU på dette område?

4. I Belgien er der også en mobiloperatør, der kræver kaution og først efter betaling af tre månedsfakturaer tillader sine kunder at ringe til hele EU og ikke blot internt i Belgien.

a) Mener Kommissionen, at det er rimeligt, at en mobiloperatør pålægger sine kunder med et normalt abonnement hindringer for mobiltelefonering inden for EU? På hvilke bestemmelser i EU-traktaten, hhv. i hvilke direktiver, er Kommissionens holdning i benægtende fald baseret?

b) Hvilke foranstaltninger kan Kommissionen træffe for at fjerne disse hindringer?

Supplerende svar afgivet af Frederik Bolkestein på Kommissionens vegne

(28. september 2001)

Kommissionen er bekendt med, at andre medlemsstaters borgere, som ikke har bopæl i Belgien, har problemer med at tegne mobiltelefonabonnement, fordi de ikke er i besiddelse af et belgisk identitetsbevis eller en kontrakt om leje af bolig i Belgien. Kommissionen har undersøgt sagen og fået følgende oplyst. Mobiloperatørerne begrunder disse krav med, at de er nødvendige for at undgå svindel (som de anser for at være meget udbredt inden for denne sektor) og for at have en vis sikkerhed for, at kunder, som ikke er bosiddende i Belgien, betaler deres regninger.

En af de belgiske operatører kræver, at man for at få et mobiltelefonabonnement er i besiddelse af enten et belgisk identitetsbevis eller et gyldigt kreditkort ud over en kopi af ansøgerens gas-, elektricitets- eller vandregning som bevis for, at denne er bosiddende i Belgien, selv om den pågældende ikke officielt er registreret i Belgien. Denne operatør tilbyder også taletidskort, som afhængig af korttype kan anvendes i forskellige medlemsstater. Prisen pr. minut for taletidskort er højere end den pris pr. minut, operatøren beregner sig ved abonnement. Samtaler er generelt dyrere med taletidskort, men til gengæld skal der normalt ikke betales abonnementsafgift.

De to øvrige belgiske operatører på markedet har en anden politik. Den ene operatør kræver, at man har adresse i Belgien eller en kreditkortkonto. Kunderne har også mulighed for at blive faktureret i det land, hvor de har deres faste bopæl, hvilket dog medfører yderligere internationale transaktionsomkostninger. Endvidere tilbyder dette selskab sine kunder international roaming og taletidskort til alle uanset bopælsland. Den tredje operatør vurderer risikoen ved hver abonnementsanmodning på basis af et evalueringsskema. De kriterier, som anvendes, er bl.a. pålidelighed, fast bopæl eller alder. Når en ansøger er blevet evalueret på grundlag heraf, tilbydes den pågældende eventuelt et abonnement. Selv om der ikke formelt skelnes mellem personer med og personer uden bopæl i Belgien, vil det være af stor betydning at få fastslået, om manglende fast bopæl i Belgien i de fleste tilfælde vil være afgørende for at afvise en abonnementsanmodning. Endvidere tilbyder denne operatør adgang til international roaming mod betaling af et depositum og forskellige taletidskort.

Kommissionen mener, at der generelt bør findes en rimelig balance mellem forbrugernes ret til at tegne abonnementer i forskellige medlemsstater og operatørernes ret til at sikre betaling af deres regninger, hvilket er forbundet med større vanskeligheder og udgifter, når kunderne ikke er bosiddende i det land, hvor abonnementet er tegnet. Endvidere har kunderne altid mulighed for at vælge en anden operatør afhængigt af deres særlige behov, da de belgiske operatørers praksis varierer betydeligt, som det fremgår af ovenstående.

Da ovennævnte praksis ikke har hjemmel i belgisk lovgivning men er indført af mobiltelefonoperatørerne, er der efter Kommissionens opfattelse ikke tale om, at belgisk lovgivning strider mod EF-traktatens principper om fri bevægelighed. Kommissionen er imidlertid betænkelig ved, at en sådan privat praksis kan medføre indskrænkninger i tjenesteydelsernes frie bevægelighed som omhandlet i EF-traktatens 49 (tidligere artikel 59). Angående en lignende ufravigelig bestemmelse i EF-traktaten fastslog EF-Domstolen i en nyere dom(1), at afskaffelsen mellem medlemsstaterne af hindringerne for den frie bevægelighed for personer ville blive truet, hvis afskaffelsen af nationale skranker blev modvirket af hindringer, som skyldes, at sammenslutninger eller organer, der ikke henhører under den offentlige ret, udøver deres retlige autonomi. Domstolen fastslog derfor, at et sådant ufravigeligt princip også omfatter alle aftaler, herunder aftaler mellem private. Følgelig vil kontraktbetingelser som bopælskrav til mobiltelefonbrugere, som er i strid med princippet om fri bevægelighed for tjenesteydelser i EF-traktatens artikel 49, blive betragtet som ugyldige.

Kommissionen minder også om, at i henhold til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/10/EF af 26. februar 1998 om ONP-vilkår for taletelefonitjenesten og om udbud af forsyningspligtydelser på teleområdet under konkurrenceforhold(2), skal udbydere af offentlige mobiltelefonnet offentliggøre fyldestgørende og ajourførte oplysninger til forbrugerne om deres standardvilkår og -betingelser for deres tjenester (artikel 11, stk. 1).

Kommissionen er af den opfattelse, at identitetsbevis og angivelse af bank- eller girokonto eller kreditkortnummer normalt må være tilstrækkelig sikkerhed for de pågældende operatører - en mulighed, som tilbydes af i det mindste en af operatørerne på det belgiske marked. Endelig bør det nævnes, at klager fra privatpersoner over belgiske telekommunikationsoperatører kan rettes til den belgiske ombudsmand for telekommunikationsspørgsmål (service de médiation des télécommunications), som har kompetence til at behandle sådanne sager.

(1) Jf. Roman Angonese mod Cassa di Risparmio di Bolzano SpA, dom af 6. juni 2000, sag C-281/98, præmis 32 til 36.

(2) EFT L 101 af 1.4.1998.