SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1585/02

af Caroline Jackson (PPE-DE) til Kommissionen

(4. juni 2002)

Om: Dioxiner

Kan Kommissionen bekræfte, at spørgsmålet om dioxinemissioner behandles forskelligt i EU-lovgivningen, alt efter om det drejer sig om emissioner fra affaldsbehandlingsanlæg (forbrændingsanlæg) eller emissioner fra industrivirksomheder? Det er det indtryk man får, når man konstaterer, at et belgisk stålværk, SIDMAR i Gent, i henhold til loven har tilladelse til at producere 21 g dioxin om året, mens de samlede emissioner fra europæiske forbrændingsanlæg i henhold til EU-direktiverne er 22,5 g dioxin om året. Er Kommissionen enig i, at selv om affaldsforbrænding er identificeret som en vigtig kilde til dioxinforurening i EU, bør der nu lægges vægt på andre forureningskilder i forbindelse med indsatsen for at mindske den samlede miljøindvirkning for at sikre, at EU's politik afspejler reelle miljøproblemer i stedet for fortsat at være koncentreret om de lettere politiske mål?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Margot Wallström

(12. juli 2002)

Dioxinemissioner fra alle vigtige punktkilder er omfattet af EF-lovgivningen, som, forudsat at den håndhæves af medlemsstaterne, sikrer et højt miljøbeskyttelsesniveau.

Da affaldsforbrænding er en vigtig kilde til dioxinudledninger, har EF-lovgivningen siden 1994 indeholdt harmoniserede emissionsgrænseværdier for dioxiner ved forbrænding af farligt affald og siden vedtagelsen af Parlamentets og Rådets direktiv 2000/76/EF af 4. december 2000 om forbrænding af affald(1) for alle former for forbrænding, herunder også forbrænding af husholdningsaffald.

Andre industrisektorer falder ind under det bredspektrede direktiv 96/61/EF (om integreret forebyggelse og bekæmpelse af forurening(2)). Ifølge dette direktiv skal store industrianlæg træffe alle passende forebyggende foranstaltninger mod forurening, ikke mindst ved at anvende de bedste tilgængelige teknikker (BAT) for nye anlæg og, senest fra 2007, også for bestående anlæg. Til forskel fra direktiv 2000/76/EF om forbrænding af affald hedder det i direktiv 96/61/EF, at emissionsgrænseværdierne skal fastsættes på lokalt plan, i overensstemmelse med nærhedsprincippet. Grænserne skal være baseret på BAT, et reguleringskoncept, der tager højde for omkostninger og fordele, med henblik på en ligelig og rimelig behandling af de forskellige industrisektorer. For at sikre myndighederne den fornødne information som grundlag for deres afgørelser organiserer Kommissionen informationsudveksling om BAT i forskellige sektorer.

Fra en rent teknisk synsvinkel er det lettere at kontrollere dioxinemissioner fra nogle processer, herunder affaldsforbrænding, end fra andre processer.

Hvad Sidmar angår, har dette anlæg øjensynligt gjort en stor og vellykket indsats for at reducere dioxinemissionerne. Ifølge Kommissionens oplysninger lå de samlede emissioner i 2001 på 0,6 gram eller 3 % af 1997-niveuaet. Endvidere forlyder det, at dette anlæg måske er verdens bedst overvågede stålværk med hensyn til dioxinudledning.

Den fremherskende kilde til dioxiner i Fællesskabet har været ukontrolleret affaldsforbrænding. I dette perspektiv har Kommissionen fremsat forslag til en række direktiver om affaldsforbrænding, hvilket har ført til en mærkbar nedgang i dioxinudledningerne. Ifølge European Dioxin Emission Inventory, Stage II (Landesumweltamt Nordrhein-Westfalen, december 2000), som finansieres af Kommissionen, har der i det forløbne årti, takket være effektive bekæmpelsesforanstaltninger, været tale om en hurtig nedgang i udledningen af dioxiner og furaner til luften i forbindelse med forbrænding af fast husholdningsaffald: dioxinemissionsniveauet i 2000 er dalet med 58 % i forhold til niveauet i 1995, og der ventes en nedgang på 81 % mellem 1995 og 2005.

Den 24. oktober 2001 vedtog Kommissionen en Meddelelse til Rådet, Europa-Parlamentet og Det Økonomiske og Sociale Udvalg om en fællesskabsstrategi for dioxiner, furaner og PCB(3). Meddelelsen gennemgår problemet med dioxiner og polychlorerede biphenyler (PCB), de fremskridt, der er gjort, de endnu uløste problemer og grundlaget for Fællesskabets handlen på området og opstiller en strategi til mindskelse af disse stoffers tilstedeværelse i miljø, foder og fødevarer.

Det hedder i meddelelsen, at affaldsforbrænding ikke længere er den vigtigste dioxinkilde, og at der er opnået en betydelig reduktion i udledningerne fra industrikilder (ud fra de nuværende tendenser og aktiviteter ventes det, at det mål, der er sat i det femte miljøhandlingsprogram på en 90 % reduktion i forhold til 1985, næsten vil være nået i 2005), men for de ikke-industrielle kilder (forbrænding af fast brændsel til boligopvarmning, privat afbrænding af affald, brande osv.) er emissionsreduktionen meget langsommere. Disse kilder har hidtil sorteret under medlemsstaterne, og Kommissionen ser ikke noget behov for at ændre denne politik, da den er i overensstemmelse med nærhedsprincippet.

Kommissionen peger på en række ikke-lovgivningsmæssige foranstaltninger til løsning af problemet på kort til mellemlang sigt og på lang sigt, bl.a. med fokus på dioxinkilderne (jernmalmsintring, lysbueovne, non-ferrometalindustrien, diverse industrikilder og ikke-industrielle emissionskilder).

(1) EFT L 332 af 28.12.2000.

(2) EFT L 257 af 10.10.1996.

(3) EFT C 322 af 17.11.2001.