DA Den Europæiske Unions Tidende CE 84/588

(2004/C 84 E/0664)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0426/04

af Samuli Pohjamo (ELDR) og Mikko Pesälä (ELDR) til Kommissionen

(17. februar 2004)

Om: Tidsplan for behandling af landdistrikters udviklingsprojekter

Myndighederne er ofte særdeles længe om at behandle landdistrikters udviklings- og virksomhedsprojekter, endog mere end et år. Dette medfører betydelige problemer for projektkoordinatorerne. Hvis behandlingen af projektansøgninger og betalingsanmodninger strækker sig over adskillige måneder, vil forvaltningen blive særdeles besværlig, og det medfører samtidig betydelige økonomiske tab. De projektideer, som kommer fra græsrodsbevægelser, strander ofte som følge af, at projektarbejdet anses for at være for bureaukratisk og tidskrævende. Hvis det tager mere end et år at behandle virksomhedsprojekter, er det sandsynligt, at hele projektet har mistet sin betydning.

Spørgsmålet vedrører landdistrikters horisontale udviklingsprojekter og projekter i mål nr. 1-områder. Kan Kommissionen oplyse, om den har truffet en afgørelse om frister for behandling af landdistrikters udviklingsprojekter i perioden mellem indgivelse af ansøgninger og projektbeslutningen? Frister fastsættes for projektkoordinatorer, men er der fastsat frister for myndighederne? Har Kommissionen kendskab til forskelle mellem projekters behandlingstid i de enkelte lande, for at det kan fastslås, om behandlingstiders længde har en indvirkning på projekternes resultater?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Franz Fischler

(19. marts 2004)

Kommissionen har gennem de årlige rapporter om gennemførelsen af programmerne, evalueringsrapporterne og arbejdet i overvågningsudvalgene fået kendskab til den langtrukne behandling af projekter vedrørende udvikling af landdistrikterne i Finland.

I midtvejsevalueringen af programmer under mål nr. 1 blev der f.eks. fremsat følgende kritik:

— Forvaltningen af strukturfondsprogrammerne i Finland har lige siden landets tiltrædelse af EU været temmelig langsommelig, hvilket har givet anledning til megen kritik. Selvom den nye (nationale) strukturfondslovgivning i mange tilfælde har klarlagt spørgsmålet om kompetencefordelingen mellem de forskellige myndigheder, skaber den tunge forvaltning stadig urimelige forsinkelser i iværksættelsen af projekter og betalingsprocedurerne.

— Disse problemer skyldes hovedsagelig programstrukturen, dvs. at de i varierende grad kan tilskrives de forskellige forberedelsesprocedurer, der benyttes af de nationale og regionale medfinansieringsorganer (centret for beskæftigelse og økonomisk udvikling og de regionale myndigheder), tidsplanen for vedtagelse af beslutninger såvel som forskellig fortolkning og anvendelse af de retningslinjer, der gælder for forantaltningerne. Rammebevillingerne tildeles pr. region og hindrer en optimal målretning af midlerne, (f.eks. er der i øjeblikket ikke tilstrækkelig overensstemmelse mellem udbud og efterspørgsel på regionalt niveau), hvilket komplicerer situationen yderligere.

— Der blev fremsat lignende kritik i forbindelse med midtvejsevalueringen af miniprogrammet for regionaludvikling og Leader+-programmet.

— Spørgsmålet om forsinkelserne i behandlingen af ansøgninger er blevet rejst på møderne i de forskellige overvågningsudvalg, også på opfordring af Kommissionens repræsentanter, men der er ikke truffet en reel afgørelse for at rette op på situationen. Ansvaret påhviler overvågningsudvalgene, hvis medlemmer repræsenterer de forskellige myndigheder samt arbejdsmarkedets parter og de økonomiske interesseorganisationer.

— De årlige rapporter om gennemførelsen af strukturfondsprogrammerne, der skal forelægges Kommissionen, bør indeholde en oversigt over eventuelle væsentlige problemer i forbindelse med forvaltningen af interventionerne og de foranstaltninger, der er truffet. På grundlag af disse rapporter gennemgår Kommissionen og forvaltningsmyndigheden aktiviteterne og de væsentligste resultater fra det foregående år. I forbindelse med det årlige møde med forvaltningsmyndigheden i 2002 vedrørende Leader+-programmet gjorde Kommissionen f.eks. opmærksom på, at det var nødvendigt at reducere forsinkelserne i behandlingen af ansøgninger og betalingsanmodninger. Situationen er blevet noget bedre.

— På baggrund af ovenstående kan Kommissionen oplyse, at forsinkelserne i behandlingen af ansøgninger hovedsagelig skyldes fragmenterede nationale forvaltningssystemer, og at hovedansvaret påhviler medlemsstatens forvaltningsmyndigheder og overvågningsudvalgene for de forskellige programmer.

— Hverken i EU-lovgivningen vedrørende strukturfondene eller udvikling af landdistrikterne findes der særlige regler for, hvor lang tid de nationale myndigheder må bruge på at behandle projektansøgninger eller betalingsanmodninger. Den nationale betalingsmyndighed skal dog i henhold til artikel 32 i Rådets forordning (EF) nr. 1260/1999 (1) sørge for, at de endelige modtagere så hurtigt som muligt modtager de fulde støttebeløb fra fondene, som de er berettiget til.

— I henhold til nævnte forordnings artikel 35 skal overvågningsudvalget påse, at interventionen gennemføres effektivt og med høj kvalitet. Det kan under alle omstændigheder foreslå forvaltningsmyndigheden enhver form for tilpasning eller revision af interventionen, der kan forbedre forvaltningen heraf, også for så vidt angår den finansielle forvaltning. Repræsentanter for Kommissionen deltager i arbejdet i overvågningsudvalget, hvor de har taleret.

— Selvom Kommissionen mener, at den lange behandlingstid hovedsagelig skyldes det nationale forvaltningssystem, og at hovedansvaret for at rette op på denne situation påhviler medlemsstatens forvaltningsmyndigheder og overvågningsudvalgene for de forskellige programmer, har den til hensigt at tage spørgsmålet op på det næste årlige møde mellem Kommissionen og medlemsstaten og på møderne i de respektive overvågningsudvalg samt ved andre lejligheder.

(1) Rådets forordning (EF) nr. 1260/1999 af 21. juni 1999 om vedtagelse af generelle bestemmelser for strukturfondene, EFT L 161 af 26.6.1999.