SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-0273/03

af Evelyne Gebhardt (PSE) til Kommissionen

(30. januar 2003)

Om: Europa-Parlamentets og Rådets forslag til direktiv om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer

Europa-Parlamentets og Rådets nye forslag til direktiv om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer (KOM(2002) 119)(1) bør hilses stærkt velkommen. Denne lovgivning er i alle europæiske borgeres interesse, fordi den er et yderligere skridt på vejen til gennemførelsen af arbejdstagernes fri bevægelighed inden for EU. Det er ligeledes lykkedes Kommissionen også at medtage spørgsmål om forbrugerbeskyttelse og sikring af uddannelseskvaliteten i dens forslag til direktiv.

Dog hersker der fortsat en vis usikkerhed i Tyskland, især med hensyn til sikring af uddannelsesniveauet. Jeg hører oftere og oftere, at det nye direktiv vil gribe ind i medlemsstaternes kompetence. Det hævdes bl.a., at ansvaret for uddannelsen, som inden for håndværk i Tyskland kun ligger hos håndværksmestrene,

med dette direktiv lægges i hænderne på en hvilken som helst selvstændig håndværker. Er det rigtigt, at også personer, som ikke har et mesterbrev, har lov til som et led i den nye europæiske lovgivning om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer at uddanne lærlinge inden for håndværk?

(1) EFT C 181 E af 30.7.2002, s. 183.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(25. februar 2003)

Det skal først og fremmest understreges, at hverken de eksisterende direktiver eller forslaget til konsolideret direktiv giver vandrende arbejdstagere ret til at kalde sig mester, når de ikke er i besiddelse af de nødvendige diplomer.

Det ærede medlems spørgsmål om retten til at uddanne lærlinge skal behandles i lyset af reglerne om etablering, fordi det inden for rammerne af en midlertidig eller lejlighedsvis levering af tjenesteydelser ikke i praksis er muligt at uddanne lærlinge på værtsmedlemsstatens område.

Med hensyn til etablering overtager forslaget den gældende fællesskabsret vedrørende håndværks-, industri- og handelsvirksomhed, der i øjeblikket er omfattet af direktiv 1999/42/EF(1), som åbner op for to alternative ordninger for anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, nemlig den ikke-automatiske anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer og den automatiske anerkendelse på grundlag af ansøgerens erhvervserfaring.

Hvad angår den mulighed, som vandrende arbejdstagere, der er etableret i Tyskland, har for at uddanne lærlinge, skal der sondres mellem de to kvalifikationsniveauer, der eksisterer for håndværksvirksomhed i Tyskland: Dels svendeprøven (Gesellenprüfung), der aflægges ved afslutningen af læretiden, dels mesterprøven (Meisterprüfung), der organiseres af håndværkskammeret på grundlag af vurderingen af et mesterstykke. Mens den første del af uddannelsen delvis finder sted i forbindelse med selve udøvelsen af faget, og dermed er omfattet af reglerne om anerkendelse af erhvervsmæssige kvalifikationer, er den anden del underlagt håndværkskammeret, der blot skal sikre, at princippet om forbud mod forskelsbehandling på grundlag af nationalitet er overholdt.

Det skal med hensyn til uddannelsen af lærlinge med henblik på svendeprøven (Gesellenprüfung) understreges, at det påhviler myndighederne i denne værtsmedlemsstat at kontrollere, om ansøgeren har de nødvendige kvalifikationer til at udøve denne aktivitet i oprindelsesmedlemsstaten. Der kan forekomme to situationer:

De kompetente tyske myndigheder modtager en anmodning om automatisk anerkendelse på grundlag af den vandrende arbejdstagers erhvervserfaring. Hvis denne erhvervserfaring omfatter uddannelse af lærlinge i oprindelsesmedlemsstaten, kan de tyske myndigheder ikke nægte den vandrende arbejdstager at udøve denne aktivitet på sit område. Hvis den vandrende arbejdstager derimod ikke kan dokumentere at være i besiddelse af en sådan erhvervserfaring med hensyn til uddannelse af lærlinge i oprindelsesmedlemsstaten, giver artikel 4, stk. 3, i forslaget til direktiv de tyske myndigheder mulighed for kun at give den vandrende arbejdstager tilladelse til at udøve de håndværksmæssige aktiviteter, men ikke til at uddanne lærlinge.

De kompetente tyske myndigheder modtager en anmodning om anerkendelse af et uddannelsesbevis. Hvis den uddannelse, som den vandrende arbejdstager har taget i oprindelsesmedlemsstaten, eventuelt suppleret med en videreuddannelse, giver ansøgeren de nødvendige kvalifikationer til at uddanne lærlinge, er det ikke berettiget at nægte ham adgang til denne aktivitet i værtsmedlemsstaten. Hvis den uddannelse, som den vandrende arbejdstager har taget, derimod ikke giver ham de nødvendige kvalifikationer til at uddanne lærlinge, eller hvis han kun delvis har erhvervet disse kvalifikationer, og de manglende kvalifikationer ikke er blevet erhvervet på anden vis (f.eks. på basis af erhvervserfaring), har værtsmedlemsstaten ret til at kræve af den vandrende arbejdstager, at han med en suppleringsuddannelse eller en egnethedsprøve bringer den uddannelse, der er opnået i oprindelsesmedlemsstaten, på niveau med den uddannelse, der kræves i værtsmedlemsstaten. Det er kun i den situation, hvor den pågældende aktivitet er så specifik, at det ikke er muligt at kompensere ved hjælp af en udligningsforanstaltning, at artikel 4, stk. 3, i forslaget giver mulighed for kun at give den vandrende arbejdstager tilladelse til at udøve de håndværksmæssige aktiviteter, men ikke til at uddanne lærlinge.

(1) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/42/EF af 7. juni 1999 om indførelse af en ordning for anerkendelse af eksamensbeviser for de former for erhvervsvirksomhed, der er omfattet af direktiverne om liberalisering, og om overgangsforanstaltninger og til supplering af den generelle ordning for anerkendelse af eksamensbeviser, EFT L 201 af 31.7.1999.