ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2447/02

af Glyn Ford (PSE) til Kommissionen

(29. august 2002)

Om: Beskyttelse af personer, der arbejder alene

Agter Kommissionen at foreslå ny lovgivning vedrørende sundhed og sikkerhed i forbindelse med alenearbejde?

Kan den i bekræftende komme med nærmere oplysninger om sine planer?

Kan den i benægtende fald forventes at ville fremlægge lovgivningsforslag om dette emne engang i fremtiden?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(16. september 2002)

Fællesskabets mere end 30 direktiver vedrørende sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen gælder for personer, der arbejder alene. Det gælder navnlig Rådets direktiv 89/391/EØF af 12. juni 1989 om iværksættelse af foranstaltninger til forbedring af arbejdstagernes sikkerhed og sundhed under arbejdet(1), som omfatter generelle principper for forebyggelse af erhvervsbetingede risici og beskyttelse af sikkerhed og sundhed, fjernelse af faktorer, der kan frembyde risici eller forårsage ulykker, oplysning, høring, afbalanceret deltagelse i overensstemmelse med national lovgivning og/eller praksis samt oplæring af arbejdstagerne og deres repræsentanter. Alle disse principper gælder også for personer, der arbejder alene.

I samme direktiv fremhæves blandt arbejdsgivernes forpligtelser nødvendigheden af, at arbejdsgiveren udfører en risikovurdering for arbejdspladsen og planlægger forebyggelsen for at gøre den til en sammenhængende helhed, som omfatter teknik, tilrettelæggelse af arbejdet, arbejdsforhold, sociale relationer og påvirkning fra faktorer i arbejdsmiljøet. Derved kan forebyggelsen skræddersyes til arbejdstagernes arbejdsmiljømæssige behov, også behovene hos personer, der arbejder alene.

Direktivet forpligter desuden arbejdsgiverne til at tilpasse arbejdet til mennesket i særdeleshed med henblik på at begrænse monotont arbejde og at mindske virkningerne af sådant arbejde på helbredet. Dette er særdeles relevant for personer, der arbejder alene.

Kommissionen agter derfor ikke at fremsætte forslag om ny lovgivning vedrørende sundhed og sikkerhed for personer, der arbejder alene, idet de allerede er omfattet af de eksisterende direktiver vedrørende sundhed og sikkerhed på arbejdspladsen.

(1) EFT L 183 af 29.6.1989.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2294/02

af Patricia McKenna (Verts/ALE) til Kommissionen

(25. juli 2002)

Om: Finansiering af Via Baltica-motorvejen i Polen

EU er i færd med at finansiere konstruktionen af en motorvej under betegnelsen Via Baltica. Dette projekt udgør en trussel for Biebrza-marsklandet i det nordøstlige Polen. Dette er et område af international videnskabelig interesse og omfatter mange habitat, der er opført i bilag I og II i habitat-direktivet.

Er Kommissionen opmærksom på de skader, som konstruktionen af denne motorvej vil anrette på dette følsomme miljø, og blev der foretaget en vurdering af virkningerne for miljøet i henhold til VVM-direktivet i forbindelse med dette projekt?

Hvad mener Kommissionen om dette projekt? Er den på grundlag af dens politik med at gøre udbetaling af støtte fra strukturfondene betinget af respekt for miljøet villig til at suspendere udbetalingerne, indtil de polske myndigheder ændrer den valgte vejføring og overholder EU's miljølovgivning?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Michel Barnier

(15. oktober 2002)

Kommissionen gør det ærede medlem opmærksom på sine svar på de skriftlige forespørgsler P-1648/02 fra hr. Huhne(1), E-1694/02 fra hr. Meijer(4), E-1968/02 fra hr. Davies(2) og E-2284/02 fra hr. Xarchakos og hr. Dimitrakopoulos(3), hvori det bekræftes, at der hverken ydes PHARE- eller ISPA-støtte til konstruktionen af Via Baltica gennem Biebrza-marsklandet i det nordøstlige Polen.

Endvidere optræder et sådant projekt hverken i ISPA's eller i PHARE's projektplanlægning, hvorfor de polske myndigheder ikke har anmodet om EU-støtte til netop dette projekt. Skulle Kommissionen modtage en sådan anmodning, vil projektet blive undersøgt i lyset af de relevante miljøregler i Fællesskabet. Kommissionen mener, at alle kandidatlandene allerede i førtiltrædelsesperioden bør implementere miljølovgivningens bestemmelser, herunder om naturbeskyttelse.

(1) EFT C 301 E af 5.12.2002, s. 201.

(2) EFT C 309 E af 12.12.2002, s. 181.

(3) EFT C 161 E af 10.7.2003, s. 20.

(4) EFT C 301 E af 5.12.2002, s. 201.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2047/02 af Christopher Huhne (ELDR) til Kommissionen. Olie- og energiintensitet.



EU-Tidende nr. 192 E af 14/08/2003 s. 0043 - 0043



SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2047/02 af Christopher Huhne (ELDR) til Kommissionen (10. juli 2002) Om: Olie- og energiintensitet Vil Kommissionen anslå olie- og, særskilt, energiintensiteten pr. gennemsnitlig enhed af EU's BNP hvert femte år fra 1970 (dvs. 1970, 1975, 1980 osv.)? Hvad er Kommissionens vurdering af den marginale olie- og energiintensitet i forhold til væksten i EU's BNP på nuværende tidspunkt, og hvad var den hvert femte år fra 1970? Svar afgivet på Kommissionens vegne af Pedro Solbes Mira (16. september 2002) Energiintensiteten er forholdet mellem det indenlandske bruttoforbrug og bruttonationalproduktet (i euro, i faste 1995-priser). Det indenlandske bruttoforbrug er summen af den producerede primærenergi plus energiimport minus energieksport, minus nettolagerændringer, minus brændstofleverancer til skibsfarten. De energidata, der anvendes til denne beregning, indsamles fra de nationale forvaltninger på årsbasis. Tallene for bruttonationalproduktet fra 1991 er hentet fra Eurostats database for nationalregnskaber, mens tallene for 1990 og 1985 er anslåede. Fra tiden før 1985 findes der ingen data på EU-plan.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2316/02

af Ole Krarup (GUE/NGL) til Kommissionen

(26. juli 2002)

Om: Retsgrundlag for rammeafgørelse om bekæmpelse af racisme

Kommissionen bedes redegøre for retsgrundlaget for forslag til rammeafgørelse om bekæmpelse af racisme og fremmedhad, KOM(2001) 664(1), i særdeleshed henvisningen til TEU, artikel 31, litra e, eftersom denne bestemmelse ikke nævner racisme og fremmedhad som genstand for regulering i medfør af denne artikel.

Artikel 31, litra e, angår alene organiseret kriminalitet, terrorisme og ulovlig narkotikahandel. Har Kommissionens Juridiske Tjeneste afgivet nogen udtalelse om spørgsmålet? Eventuelle udtalelser bedes bilagt svaret.

(1) EFT C 75 E af 26.3.2002, s. 269.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af António Vitorino

(9. september 2002)

Kommissionens forslag til Rådets rammeafgørelse om bekæmpelse af racisme og fremmedhad(1) er baseret på artikel 29, 31 og 34, stk. 2, litra b), i traktaten om Den Europæiske Union (TEU).

I artikel 29 i TEU, som omhandler udformningen af fælles handling mellem medlemsstaterne inden for politisamarbejde og retligt samarbejde i kriminalsager, henvises der især til forebyggelse og bekæmpelse af racisme og fremmedhad som et middel til at nå Unionens mål om at give borgerne et højt tryghedsniveau i et område med frihed, sikkerhed og retfærdighed. Dette mål skal om nødvendigt nås gennem indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes strafferetlige regler i overensstemmelse med artikel 31, litra e).

Kommissionens forslag til rammeafgørelse indeholder også bestemmelser, der tager sigte på at styrke samarbejdet mellem retlige og andre kompetente myndigheder som en anden måde, hvorpå man kan bidrage til at nå ovennævnte mål i overensstemmelse med artikel 31, litra a), b), c) og d), i TEU. Specielt er den fælles definition af de elementer, som i lovovertrædelserne består af, en måde, hvorpå man kan komme uden om kravet om dobbelt strafbarhed i forbindelse med gensidig retshjælp og udlevering, og den vil bidrage til at forbedre det retlige samarbejde. Forpligtelsen til at fastlægge jurisdiktionen i de tilfælde, hvor medlemsstaterne ikke udleverer deres egne statsborgere, er en måde, hvorpå man kan sikre forenelighed mellem medlemsstaternes gældende regler som krævet i artikel 31, litra c). Endelig vil bestemmelsen om, at politiske forbrydelser ikke længere kan anføres som begrundelse for at afvise anmodninger om gensidig retshjælp eller udlevering, bidrage til at nå målet om lettelse af udlevering som omhandlet i artikel 31, litra b).

(1) KOM(2001) 664 endelig udg., offentliggjort i EFT C 75 E af 26.3.2002.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3191/02

af Bart Staes (Verts/ALE) til Kommissionen

(8. november 2002)

Om: Kartelundersøgelse af producenter af gipsplader

I svaret på forespørgsel E-0929/02(1) gentager kommissionsmedlem Mario Monti teksten i MEMO/01/149. For nylig oplyste den belgiske producent af byggematerialer, Etex, at den sælger sin andel på 52,94 % i Gyproc Benelux NV til det britiske BPB. Dette firma råder allerede over 46,1 % af aktierne. Samtidig oplyses det, at British Plasterboard vil sælge sine aktier i de polske og nederlandske filialer af Gyproc til det franske Lafarge. Selv om Kommissionen ikke ønsker at oplyse disse navne officielt, omtales de fire virksomheder i presseartikler fra april 2001 i forbindelse med en kartelundersøgelse i Kommissionen.

Er Kommissionen bekendt med disse ikke uvæsentlige ændringer inden for gipspladeindustrien, og anser den disse ændringer for at være i overensstemmelse med Unionens gældende økonomiske lovgivning?

Kan Kommissionen oplyse, om den officielle høring, der omtales i MEMO/01/149 og i svaret på E-0929/02, allerede er gennemført, og kan den i givet fald oplyse, hvordan det går med undersøgelsen?

(1) EFT C 28 E af 6.2.2003, s. 59.

Svar afgivet af Mario Monti på Kommissionens vegne

(7. januar 2003)

Kommissionen er ikke hverken formelt eller uformelt blevet informeret om nogle af de transaktioner, som det ærede medlem henviser til.

Hvad angår undersøgelsen af de virksomheder, som det ærede medlem nævner, vedtog Kommissionen den 27. november 2002 en beslutning, der pålagde bøder på 249,6 mio. EUR til Société Lafarge SA, 138,6 mio. EUR til BPB PLC, 85,8 mio. EUR til Gebrüder Knauf Westdeutsche Gipswerke KG og 4,32 mio. EUR til Gyproc Benelux SA/NV, dvs. et beløb på i alt 478,32 mio. EUR(1). Efter en grundig undersøgelse konkluderede Kommissionen nemlig, at disse virksomheder fra 1992-1998 deltog i et kartel vedrørende gipsplader i Tyskland, Frankrig, Det Forenede Kongerige og Benelux-landene, hvorved de havde aftalt at nedbringe konkurrencen på disse markeder til et niveau, der svarede til deres interesser, udveksle oplysninger om salgsmængder og holde hinanden underrettet om prisstigninger på de tyske og britiske markeder. Lafarge, BPB og Knauf deltog i kartellet fra 1992-1998, og i 1996 sluttede Gyproc Benelux sig til. Denne komplekse og langvarende aftale var på grund af sin art en alvorlig overtrædelse

af EF-traktatens artikel 81, og den varede i alt over seks et halv år, hvilket er baggrunden for bøderne. De høje bøder, som blev pålagt Lafarge og BPB, skyldes ligeledes det forhold, at disse virksomheders bøder blev forhøjet på grund af den skærpende omstændighed, at det var anden gang de overtrådte EF-traktatens artikel 81. Kun BPB og Gyproc samarbejdede med Kommissionen.

(1) IP/02/1744.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3594/02

af Camilo Nogueira Román (Verts/ALE) til Kommissionen

(13. december 2002)

Om: Initiativer fra Den Europæiske Unions side for at sikre, at besætningerne på fartøjer med farlig last, har gennemgået de tekniske og arbejdsmæssige forberedelser, der er hensigtsmæssige, og som man må kunne forudsætte

Prestige-katastrofen gjorde det helt klart med kaptajnen og to andre personer som de eneste skibsofficerer og en besætning på 22 personer, der ikke havde gennemgået nogen form for teknisk uddannelse og var forhyret på ekstremt prekære vilkår at der er behov for at indføre skriftlige regler, som er bindende for alle skibe, der færdes i Unionens farvande. Hvilke initiativer påtænker Kommissionen at tage i så henseende?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Loyola de Palacio

(6. februar 2003)

Den menneskelige faktor indgår helt klart i de foranstaltninger, Kommissionen anbefaler for at styrke sikkerheden til søs efter Prestige-katastrofen.

Kommissionen har således udarbejdet et forslag til ændring af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/25/EF af 4. april 2001 om minimumsuddannelsesniveauet for søfartserhverv(1), som går ud på, at der indføres et system for fællesskabsevaluering og -godkendelse af beviser for erhvervskompetence, der er udstedt til søfolk uden for Den Europæiske Union. Forslaget blev forelagt for Rådet og Europa-Parlamentet den 13. janvier 2003(2).

(1) EFT L 136 af 18.5.2002.

(2) KOM(2003) 1 endelig udg.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2574/02

af Kathleen Van Brempt (PSE) til Kommissionen

(16. september 2002)

Om: Centmønter (euro)

Der er for mange centmønter, og de ligner hinanden for meget. Det mener europæerne ifølge en Eurostat-undersøgelse. I praksis kan vi konstatere, at de mindste euromønter 1 og 2 cent kun bruges lidt eller slet ikke. Finland har aldrig bragt 1 og 2 cent-mønterne i omløb.

Hvad vil der ifølge Kommissionen ske med 1 og 2 cent-mønterne i fremtiden?

Kan et land (eksempelvis Finland) nægte betaling med disse mønter?

Vil Kommissionen modsætte sig, hvis et land beslutter at afskaffe disse mønter? Vil Kommissionen skride ind over for afrunding af priserne til fem cent?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Pedro Solbes Mira

(16. oktober 2002)

Indførelsen af mønter med samme pålydende værdi i tolv medlemsstater kræver nødvendigvis en vis tilpasning til den nye situation, da mønters pålydende værdi er ændret i mange medlemsstater. Det er derfor forståeligt, at såvel anvendelsen af en- og tocentmønterne som deres popularitet varierer fra medlemsstat til medlemsstat. Kommissionen har ikke til hensigt foreslå en ændring i mønternes nuværende pålydende værdi. En- og tocentmønternes rolle vil i høj grad blive afgjort af EU-borgerens adfærd. Det skal desuden bemærkes, at de små mønter har spillet en væsentlig rolle for at sikre en korrekt konvertering af priser.

Mønternes pålydende værdi er fastsat i Rådets forordning (EF) nr. 975/98 af 3. maj 1998 om pålydende værdi og tekniske specifikationer for euromønter, som er bestemt til at sættes i omløb(1). I henhold til Rådets forordning (EF) nr. 974/98 af 3. maj 1998 om indførelse af euroen(2) har alle otte mønter status som lovligt betalingsmiddel i hele euroområdet. Finland har på nuværende tidspunkt præget en bestemt mængde en- og tocentmønter.

Ingen medlemsstater kan afskaffe nogen af euromønterne, da dette kræver en beslutning på fællesskabsplan. I finsk lov, hvor der fastsættes bestemmelse om op- eller nedrunding til nærmeste fem cent, henvises der til kontantbetalinger. Det vedrører ikke afrunding af priser.

(1) EFT L 139 af 11.5.1998.

(2) EFT L 139 af 11.5.1998.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3799/02

af Elizabeth Lynne (ELDR) til Kommissionen

(7. januar 2003)

Om: Myndigheder med ansvar for lægemiddelkontrol

For øjeblikket betaler medicinalvirksomheder myndigheder med ansvar for lægemiddelkontrol for licenser. Ifølge mine oplysninger kan medicinalvirksomheder takket være EU's harmonisering af lovgivning om lægemidler vælge, hvilken myndighed med ansvar for lægemiddelkontrol de ønsker at henvende sig til. Virksomhederne behøver ikke at forhandle med forskellige nationale kontrolmyndigheder. Lægemidler kan markedsføres samtidig i flere medlemsstater ved at gøre brug af disse hurtige godkendelser.

Hvad er Kommissionens holdning til finansiering af myndigheder med ansvar for lægemiddelkontrol?

Mener Kommissionen, at virksomheder separat bør forhandle med hver enkelt national kontrolmyndighed for at kunne markedsføre deres lægemidler?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Erkki Liikanen

(12. februar 2003)

Finansiering af medlemsstaternes lægemiddelstyrelser henhører under de enkelte medlemsstaters kompetence.

Medlemsstaterne har forskellige systemer for finansiering af lægemiddelstyrelser. Nogle systemer bygger på indtægterne ved at udstede markedsføringstilladelser, herunder ændringer, fornyelser, og årlige gebyrer; andre lægemiddelstyrelser finansieres af staten. I de fleste medlemsstater er der tale om en blanding af disse to systemer.

Lægemiddelvirksomheder kan inden for rammerne af proceduren for gensidig anerkendelse vælge, i hvilket medlemsstat de ønsker at markedsføre lægemidlet. De kompetente myndigheder i de medlemsstater, der er berørt af denne procedure, skal udstede en markedsføringstilladelse.

Lægemiddelvirksomheder skal betale for hver markedsføringstilladelse, som udstedes af medlemsstaternes kompetente myndigheder, for at få lov til at markedsføre et lægemiddel. Kommissionen udtaler sig ikke om dette særlige emne, idet den betragter dette som betaling til en økonomisk aktør for en tjenesteydelse. Oplysninger om de gebyrer, som en medlemsstat opkræver for at udstede en markedsføringstilladelse for et lægemiddel, kan findes på de relevante nationale myndigheders websted.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3762/02

af Emmanouil Bakopoulos (GUE/NGL) til Kommissionen

(23. december 2002)

Om: Kommissionens meddelelse KOM(2002) 681

Den 3. december 2002 bekendtgjorde Kommissionen i sin meddelelse KOM(2002) 681, at den agtede at forelægge et forslag, der ville forbyde enkeltskrogede tankskibe, der var over 15 år gamle, at sejle i EU-farvande fra 2010 og derefter.

Kan Kommissionen oplyse, hvor mange enkeltskrogede tankskibe, der findes i verden, som er mere end syv år gamle, dvs. skibe bygget i 1995?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Loyola de Palacio

(10. februar 2003)

Kommissionen fremsatte i sin meddelelse af 3. december 2002(1) en række forslag, hvorefter Rådet (transportministrene) på sit møde den 6. december 2002 bekræftede at ville forbyde alle enkeltskrogede tankskibe, der transporterer fuelolie, adgang til havne i EU.

Kommissionen sendte den 20. december 2002 Europa-Parlamentet og Rådet et forslag til forordning(2) om forbud mod al transport af fuelolie i enkeltskrogede tankskibe fra og til havne i EU og om afkortning af den tidsplan for udfasning af tankskibe med enkeltklædning, som er vedtaget inden for rammerne af Erika-I. De to institutioner er blevet anmodet om at behandle teksten hurtigst muligt med henblik på vedtagelse på rådsmødet (transportministrene) den 27. marts 2003.

I henhold til tal fra internationale databaser på området (bl.a. Lloyds Register/Fairplay, som rummer alle olietankskibe(3) på over 5000 ton dødvægt), skulle der endnu være over 2000 tankskibe med enkelt skrog i drift, som er bygget før 1995. En stor del af disse skibe er netop olietankskibe på under 20 000 ton.

(1) KOM(2002) 681 endelig udg.

(2) KOM(2002) 780 endelig udg.

(3) Olietankskibe: tankskibe i henhold til Den Internationale Søfartsorganisation IMO's definition (jf. den internationale konvention om forebyggelse af forurening fra skibe (Marpol)).
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3830/02

af Michl Ebner (PPE-DE) til Kommissionen

(9. januar 2003)

Om: Lægemidler dopingmidler

Igen og igen må sportsfolk indrømme doping, fordi de har taget lægemidler til sig, der indeholder stoffer, som står på den Internationale Olympiske Komités officielle liste over dopingmidler.

Er det ikke muligt at gøre alle disse præparater let genkendelige med et særligt tegn (f.eks. med en rød prik på emballagen eller lignende), så arbejdet dels bliver lettere for sportsfolkene og deres hjælpere, og så det dels bliver umuligt for pågrebne syndere at komme med udflugter?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Erkki Liikanen

(25. februar 2003)

Den nuværende fællesskabslovgivning om mærkning, dvs. oplysningerne på den indre eller ydre emballage, og om indlægssedler for humanmedicinske lægemidler er indeholdt i afsnit V i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/83/EF af 6. november 2001 om en fællesskabskodeks for humanmedicinske lægemidler(1).

Ifølge artikel 59, stk. 1, litra c, i direktiv 2001/83/EF skal indlægssedlen bl.a. indeholde en række oplysninger, som patienten skal have kendskab til før indtagelse af lægemidlet, herunder særlige advarsler og relevante forsigtighedsregler under brugen. Et særligt eksempel på sådanne advarsler og forsigtighedsregler er oplysningerne om, at brugen af lægemidlet kan have en virkning på antidopingprøver. Det skal især angives på indlægssedlen, hvis anvendelsen af lægemidlet kan fremkalde et positivt analyseresultat i en sådan test. Forpligtelsen til at give disse oplysninger i indlægssedlen omfatter både nationalt godkendte lægemidler og lægemidler, der er godkendt i hele Fællesskabet. Dette betyder, at sportsfolk og deres hold allerede får alle nødvendige oplysninger.

Bestemmelserne om den ydre emballage siger ikke noget om, at denne skal være forsynet med særlige advarsler eller relevante forsigtighedsregler, sådan som indlægssedlen skal. Afsnit V i direktiv 2001/83/EF giver derfor ikke mulighed for brug af særlige symboler, der fortæller, hvilken virkning lægemidler har på antidopingprøver. Dette er hensigtsmæssigt, eftersom der skal være så få oplysningerne som muligt på den ydre emballage, som kun skal være forsynet med de vigtigste oplysninger af generel betydning, for at brugeren kan rette sin fulde opmærksomhed mod disse. Mere detaljerede oplysninger skal stå på indlægssedlen.

Kommissionen mener derfor, at bestemmelserne i direktiv 2001/83/EF er tilstrækkelige med hensyn til at give forbrugeren passende oplysninger om risikoen for positivt resultat i tilfælde af kontrol. Kommissionen har ikke på nuværende tidspunkt nogen planer om ændring af de gældende bestemmelser.

(1) EFT L 311 af 28.11.2001.