SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3676/00

af Bob van den Bos (ELDR) til Kommissionen

(29. november 2000)

Om: Nødhjælpsprogrammer for det oversvømmede Mozambique

Det er mere end seks måneder siden, at store dele af Mozambique blev oversvømmet, og det er derfor på tide at foretage en evaluering af den støtte, som Den Europæiske Union hidtil har ydet.

1. Hvorledes vurderer Kommissionen samarbejdet med internationale og ikke-statslige organisationer, der fungerer som mellemled i forbindelse med hjælpeforanstaltningerne i Mozambique? Hvor er der behov for forbedringer?

2. Har erfaringerne i forbindelse med naturkatastrofen i Mozambique fået Kommissionen til at ændre eller forbedre sit samarbejde med medlemsstaterne i katastrofesituationer? Har Kommissionen f.eks. nu taget skridt til at forbedre det praktiske samarbejde med EU-medlemsstaterne med hensyn til transport og distribuering af nødhjælpen? Er der i samarbejde med medlemsstaterne fastlagt rammer for hjælp fra en EU-medlemsstat i nærheden af katastrofeområdet, f.eks. indsættelse af hæren/flåden med henblik på transport eller eventuel evakuering?

3. Umiddelbart efter oversvømmelserne i Mozambique blev den alt for sene iværksættelse af de internationale hjælpeforanstaltninger, herunder hjælpen fra Europa, stærkt kritiseret (med undtagelse af hjælpen fra nabolandet Sydafrika). Agter Kommissionen at tage skridt til at forbedre EU's indsats i lignende situationer? Hvilke foranstaltninger påtænkes i givet fald?

4. Kan Kommissionen give oplysninger om den i juli 1999 varslede strukturelle reform af Kommissionens delegation i Maputo?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Poul Nielson

(8. februar 2001)

1. Kommissionens reaktion på oversvømmelsen i Mozambique i 2000 viser, at der var tale om et tæt samarbejde med internationale organisationer og ikke-statslige organisationer (NGO'er) i fin koordination med FN's kontor for koordination af humanitære anliggender og den mozambiquiske regerings nationale institut for katastrofeberedskab i Maputo. Det betød, at Kommissionen på et tidligt stadium i oversvømmelsen i samarbejde med sin delegation i Mozambique omhyggeligt måtte udvælge sine partnere og kun involvere partnere, der havde opholdt sig i Mozambique i længere tid og kunne bevise, at de var i stand til at gennemføre et nødhjælpsprogram. Der blev derfor straks sendt en ekspert fra ECHO til Mozambique, som havde til opgave at forestå den strategiske planlægning i felten, godkende projekterne samt overvåge deres gennemførelse og evaluering. Kommissionens strategi gik ud på at udfase nødhjælpen efter ni måneder med henblik på at trække ECHO tilbage i slutningen af 2000 og lade Generaldirektoratet for Udvikling overtage forvaltningen af langsigtede genopbygningsprojekter fra 2001.

Denne fremgangsmåde har givet fremragende resultater, hvilket adskillige medlemmer af Europa-Parlamentet også har bemærket på deres seneste besøg til Mozambique.

2. Den storstilede nødhjælp i forbindelse med katastrofen i Mozambique var opdelt i fire faser. Første fase omfattede eftersøgning og redningsarbejde, som stod på i den første uge. Anden fase bestod af nødhjælp, der blev givet i de første 6 måneder. Tredje fase omfattede genhusning og varede i 9 måneder, mens fjerde fase med fokus på genopbygning varede fra 6. til 18. måned. Der gives naturligvis fortsat udviklingsbistand. Det er kun muligt at udføre eftersøgnings- og redningsarbejdet i den første fase med umiddelbart tilrådighed stående midler. Det var i Mozambiques tilfælde helikoptere fra Sydafrika, som gjorde en beundringsværdig indsats. Ressourcer af denne art kan ikke nå frem i tide fra andre verdensdele. Med hensyn til anden fase var logistikken bag nødhjælpen tilfredsstillende, og ingen omkom på grund af manglende hjælp. Der er sket betydelige fremskridt i genhusningen og genopbygningen (tredje og fjerde fase), således at man kan sikre, at ofre for oversvømmelsen genhuses i sikrere områder med rent vand, at dyrkningen af afgrøder og husdyravlen kan genoptages, og at sundhedsforholdene forbedres.

På baggrund af Kommissionens hurtige og effektive reaktion på naturkatastrofen i Mozambique er der således ikke grund til at ønske et bedre samarbejde i nødsituationer. Myndighederne i Mozambique sikrede en koordineret indsats bistået af FN's kontor for koordination af humanitære anliggender. Alle medlemsstater og internationale NGO'er indgik i denne koordinering. Derudover holdt Kommissionen og medlemsstaternes repræsentanter dagligt møder på ambassadør- eller delegationslederniveau afhængigt af katastrofens omfang.

3. Katastrofen i Mozambique indtrådte ad 3 omgange. Først faldt der tidligt i februar 2000 meget regn i Maputo, hvilket blev efterfulgt af cyklonen Eline den 21. og 22. februar 2000 i provinserne Sofala og Inhambane. Endelig åbnede man den 25. februar 2000 portene i de store dæmninger på floderne Limpopo, Save og Buzi for at lette trykket. Det gav voldsomme oversvømmelser, hvilket betød at folk måtte flygte fra hus og hjem. Lige fra starten var Kommissionen konstant i kontakt med sin delegation i Maputo, og de fornødne midler stod til rådighed fra den 6. februar 2000. Situationen blev dog først kritisk i 3. fase. Efter udbruddet (den 27. februar 2000) blev en ledende ekspert straks sendt af sted fra ECHO's regionale kontor i Nairobi og nåede frem til katastrofeområdet inden for 48 timer. Denne reaktionstid svarer pænt til de øvrige donorers, f.eks. ankom nødhjælpsgruppen under USA's kontor for nødhjælp til udlandet (Office for Foreign Disaster Assistance) den 4. marts 2000.

Det fremgår af samtlige foreløbige vurderinger og eksterne observationer, at Kommissionen reagerede i tide, i fornødent omfang og omkostningsbevidst, og at dens reaktion i Mozambique derfor bør tjene som eksempel.

4. Kommissionen har tildelt delegationer i tredjelande ressourcer i overensstemmelse med godkendte planer, hvori der tages højde for særlige lokale behov. Kommissionen er ikke bekendt med den specifikke reform, det ærede medlem henviser til.