SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3935/00

af Klaus-Heiner Lehne (PPE-DE) til Kommissionen

(13. december 2000)

Om: Italiensk politis forskelsbehandling af en selvstændig tysk studierejseleder

De italienske myndigheder kræver af udenlandske rejseledere, at de består den lokale rejseledereksamen for hver af de besøgte byer, før de må tilbyde omvisninger i Italien. Dette gælder også for rejsegrupper fra deres eget hjemland (i dette tilfælde Tyskland).

Derfor forbød italiensk politi en tysk studierejseleder at fortsætte sin omvisning af en tysk gruppe i domkirken i Lucca den 17. maj 2000. Politiet tog personoplysninger på hende, herunder hendes adresse og navnet på den virksomhed, hun arbejdede for, og beordrede hende derpå til straks at forlade kirken med sin gruppe og øjeblikkeligt indstille enhver form for kommunikation. Derpå afkrævede politiet hende en bøde på 1 666 666 ITL.

Den pågældende rejseleder mener, at lokale guider ofte ikke er i stand til at rundvise en gruppe som hendes på passende måde. Ifølge hende kender de lokale guider hverken sammenhængen mellem de besøgte steder eller deltagernes interesser og forkundskaber. Det ville være umuligt for hende at aflægge en lokal prøve alene af praktiske grunde, fordi kurserne strejker sig over flere måneder og derudover kun tilbydes meget sporadisk (hvert ottende år). På den baggrund bedes Kommissionen besvare følgende spørgsmål.

1. Hvordan bedømmer Kommissionen den italienske regerings regler som beskrevet ovenfor og politiets optræden på baggrund af forbuddet mod forskelsbehandling i forbindelse med tjenesteydelser i henhold til EF-traktatens artikel 49 og EF-Domstolens praksis?

2. Hvilke foranstaltninger påtænker Kommissionen at træffe, når den fastslår, at den italienske regering og myndighederne har overtrådt EF-traktatens artikel 49?

3. Kan Kommissionen, hvis den anser den italienske holdning for juridisk korrekt, redegøre for, hvori den ser det hensyn til almenvellet, der berettiger begrænsningen af den fri udveksling af tjenesteydelser, og hvorfor den mener, at de yderligere forudsætninger er opfyldt, der efter EF-Domstolens praksis kræves for, at en begrænsning kan finde sted?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(29. januar 2001)

1. og 2. Kommissionen henleder det ærede medlems opmærksomhed på Kommissionens svar på skriftlig forespørgsel P-0901/00 af Richard Evans(1) og E-1004/00 af Karin Riis-Jørgensen(2).

Den bøde, den tyske rejseleder fik pålagt, er efter alt at dømme ikke i strid med fællesskabsretten. Erhvervet som turistfører er i Italien reguleret ved lov, dvs. at man skal have en autorisation for at få adgang til at optage og udøve dette erhverv. Domstolen har udtrykkeligt fastslået, at det er i strid med den frie udveksling af tjenesteydelser at kræve, at turistførere for at kunne levere tjenesteydelser skal have en faglig autorisation, når tjenesteydelserne består i turistrundvisning på andre steder end museer eller historiske bygningsværker, der kun kan besøges sammen med en særlig faguddannet turistfører.

De italienske myndigheder har for at efterkomme Domstolens faste praksis oprettet regionale fortegnelser, hvoraf det fremgår, hvilke steder der er omfattet af denne undtagelse. Det kan derfor kræves, at turistførere fra andre medlemsstater, som ønsker at rundvise grupper på disse steder, skal godtgøre, at de besidder de faglige kvalifikationer, som kræves efter italiensk lov. De skal med andre ord erhverve den foreskrevne autorisation enten ved at gennemføre den italienske uddannelse eller ved at få anerkendt de kvalifikationer, de har erhvervet i en anden medlemsstat.

Det står de italienske myndigheder frit for at håndhæve nationale lovbestemmelser ved at pålægge bøder. I henhold til italiensk lovgivning straffes turistførere, der overtræder bestemmelserne, uanset hvilken nationalitet de har. Bøderne virker derfor efter alt at dømme ikke diskriminerende. Der er således intet, der kunne berettige til en intervention fra Kommissionens side.

3. Ifølge Domstolens faste praksis er det den dybere forståelse af den historiske arv og den størst mulige udbredelse af kendskabet til et lands kunst og kultur(3), der er de tvingende hensyn, der i den konkrete sag begrunder en restriktion.

(1) EFT C 374 E af 28.12.2000, s. 181.

(2) EFT C 374 E af 28.12.2000, s. 199.

(3) Se Domstolens dom af 26. februar 1991 i sag C-154/89, præmis 21.