SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2456/01

af Camilo Nogueira Román (Verts/ALE) til Kommissionen

(11. september 2001)

Om: Den spanske finansministers udtalelser om de spanske autonome regioners normgivende beføjelser på skatteområdet

Den 27. juli 2001 undertegnede den spanske centralregering og regeringerne i de autonome spanske regioner en finansieringsaftale, der fornyer og ændrer den, der har været gældende de sidste fem år. I denne aftale udvides overdragelsen til de autonome regioner af en vis andel af skatteindtægterne med nye statslige skatter, nærmere bestemt og først og fremmest forhøjes andelen af indkomstskatten (IRPF) fra 30 % til 33 %, og der overdrages 35 % af momsen og andele fra 40 % (kulbrinter, tobak og alkohol) til 100 % (elektricitet, registrering) for særlige afgifter. Aftalen kan med rette kritiseres for objektivt at begunstige og særligt være til fordel for de rigeste autonome regioner, idet deres indtægter stiger forholdsvis mere, og de får meget større økonomisk sufficiens, således at de rigeste autonome regioner får dobbelt så høj en sufficiensgrad som de mindre udviklede.

Aftalen kritiseres ligeledes for at forhindre de autonome regioner i at få visse normgivende beføjelser på skatteområdet i forbindelse med de nye afgifter, der overdrages dem, navnlig med hensyn til momsen og den særlige kulbrinteafgift. Over for denne kritik siger den spanske centralregerings finansminister, Cristóbal Montoro, at centralregeringen ikke kan give de autonome regioner større normgivende beføjelser på skatteområdet, fordi det er i strid med Den Europæiske Unions bestemmelser og forbudt af Kommissionen. Ministeren tager med sin udtalelse tilsyneladende ikke hensyn til, at EU i henhold til traktaten ganske vist har ansvaret for at beskytte konkurrencebestemmelserne på det fælles marked og dermed forhindre skatteprivilegier, men at det ikke er de fælles institutioner i Unionen i modsætning til, hvad ministeren hævdede der afgør, hvilke statslige instanser det være sig i statens centrale organer eller i de autonome regioner der har de normgivende beføjelser på skatteområdet, men at det er den enkelte stat, der afgør dette. Kan Kommissionen kaste lys over dette alvorlige spørgsmål, således at de autonome regioner og konkret Galicien, som undertegnede repræsenterer, kan handle i overensstemmelse med sin konstitutionelle autonomi inden for EU's bestemmelser?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(31. oktober 2001)

I forbindelse med reformen af de selvstyrende regioners finansiering har de spanske myndigheder vedtaget forskellige skatte- og afgiftsmæssige ændringer.

En af ændringerne går ud på, at en del af momsindtægterne og den særlige kulbrinteafgift overdrages til de selvstyrende regioner. Der er i EU-bestemmelserne ingen restriktioner på dette område: medlemstaterne kan selv bestemme over deres skatte- og afgiftsindtægter og omfordele dem efter behov.

Disse afgifters beskatningselementer er stort set harmoniseret. Det afgørende ved overdragelsen af normative beføjelser er, at de selvstyrende regioner kan vedtage love om ændring af afgiftssatsen. Ifølge gældende EU-ret har de selvstyrende regioner ikke tilladelse til at fastsætte differentierede momssatser. Ifølge artikel 12, stk. 3, litra a), i sjette momsdirektiv(1) må hver medlemsstat kun fastsætte en normalsats. Medlemsstaterne kan ligeledes anvende en, måske to reducerede satser. Herudover gælder princippet om enhedssatser på momsområdet, hvilket betyder, at identiske varer og tjenesteydelser ikke må pålægges forskellige satser i en og samme medlemsstat. De eneste undtagelser fra dette princip er fritagelserne og overgangsbestemmelserne i artikel 28 i sjette momsdirektiv(2), som er enstemmigt vedtaget af Rådet.

Ifølge direktiverne om afgiftspligtige varer og EF-Domstolens retspraksis skal medlemsstaterne anvende en national enhedssats, der er højere end den mindsteværdi, det pågældende direktiv foreskriver, på varer, der er underlagt en harmoniseret punktafgift. Rådet kan give en medlemsstat tilladelse til at indrømme yderligere fritagelser eller lempelser(3), hvis særlige social-, miljø- eller transportpolitiske hensyn taler herfor.

Med hensyn til EU-retten er det ifølge EF-Domstolens(4) retspraksis generelt således, at medlemsstaten alene er ansvarlig for de foranstaltninger, der træffes af de territoriale enheder. Det vil sige, at det er medlemsstatens opgave at udstikke rammerne for de lovgivende myndigheder og derved sikre, at EU-retten og navnlig EU-bestemmelserne om statsstøtte overholdes.

(1) Rådets direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter Det fælles merværdiafgiftssystem: ensartet beregningsgrundlag EFT L 145 af 13.6.1977, senest ændret ved Rådets direktiv 2001/4/EF af 19. januar 2001 om ændring, for så vidt angår anvendelsesperioden for minimumsniveauet for normalsatsen EFT L 22 af 24.1.2001 og rettelsesblad EFT L 26 af 27.1.2001.

(2) Rådets direktiv 92/77/EØF af 19. oktober 1992 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for mineralolier og ændring af direktiv 77/388/EØF (tilnærmelse af momssatser) EFT L 316 af 31.10.1992.

(3) Jf. artikel 8, stk. 4, i Rådets direktiv 92/81/EØF af 19. oktober 1992 om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for mineralolier EFT L 316 af 31.10.1992, senest ændret ved Rådets direktiv 94/74/EF af 22. december 1994 om ændring af direktiv 92/12/EØF om den generelle ordning for punktafgiftspligtige varer, om oplægning og omsætning heraf samt om kontrol hermed, direktiv 92/81/EØF om harmonisering af punktafgiftsstrukturen for mineralolier og direktiv 92/82/EØF om indbyrdes tilnærmelse af punktafgiftssatserne for mineralolier EFT L 365 af 31.12.1994.

(4) Dom af 14. oktober 1987, C-248/84, Forbundsrepublikken Tyskland mod Kommissionen, samling af afgørelser, s. 4013 og dom af 8. marts 1988, C-62/87 og 72/87, Executif regional wallon og S.A. Glaverbel mod Kommissionen, samling af afgørelser, s. 1573).