SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2760/02

af Frank Vanhecke (NI) til Kommissionen

(1. oktober 2002)

Om: Unionens asylpolitik

Fredag den 13. september 2002 vedtog Unionens indenrigsministre i København, at der i løbet af kort tid skulle udarbejdes et ensartet fællesskabsprogram for frivillig eller tvungen tilbagevenden for illegale flygtninge, eller flygtninge, hvis asylansøgning endeligt var blevet afvist af domstolene. Ifølge den franske avis Le Figaro fra lørdag den 14. september 2002 skal der indføres europæiske charterflyvninger. Det foreslås ligeledes, at der oprettes en fællesskabsfond til finansiering af disse charterflyvninger. Formålet er ifølge udtalelsen fra kommissæren for retlige og indre anliggender, Antonio Vitorino, at der skal skabes en merværdi gennem organisationen af fælles hjemsendelsesrejer.

Kan Kommissionen forelægge et skøn over det laveste og højeste antal illegale flygtninge på Unionens område opdelt efter medlemsstat?

Hvor mange illegale flygtninge er der blevet sendt hjem i løbet af de seneste fire år?

Råder Kommissionen over en liste over såkaldte sikre lande, hvorfra der ikke kan anmodes om politisk asyl?

Hvad mener Kommissionen om oprettelsen af en fællesskabsfond til finansiering af illegale flygtninges hjemsendelse, og hvor stort et budgetbeløb kan der anvendes hertil?

Hvilken politik kan der ifølge Kommissionen føres over for tredjelande med henblik på at fremme samarbejde ved hjemsendelse?

Har Kommissionen andre fællesskabsinstrumenter til bekæmpelse af illegal indvandring i lande i Unionen?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af António Vitorino

(25. november 2002)

Der findes et betydeligt antal personer med ulovligt ophold i Den Europæiske Union, enten fordi de er kommet ulovligt ind på en medlemsstats område, eller fordi de er blevet boende efter udløbet af det tilladte ophold eller efter, at de har fået afslag på deres asylansøgning. I sagens natur findes der ingen præcise tal eller statistikker på dette område, og derfor kan der kun foretages et skøn over antallet af illegale indvandrere i EU. Et sådant skøn over omfanget af ulovlig indvandring må nødvendigvis baseres på de foreliggende hårde data, som har tilknytning til fænomenet, f.eks. antal tilfælde, hvor der er nægtet tilladelse til indrejse, antal udsendelser, antal anholdelser af illegale indvandrere ved grænsen til eller inde på en medlemsstats område, antal (afslag på) ansøgninger om asyl eller andre former for international beskyttelse samt antal ansøgninger i henhold til nationale procedurer for regularisering. Disse indikatorer berettiger kun til den tilnærmelsesvise antagelse, at den årlige ulovlige indvandring skal måles i et sekscifret tal. En mere konkret vurdering vil ikke forekomme troværdig i betragtning af manglen på hårde data. Den ulovlige indvandring er dog uden nogen tvivl af et betydeligt omfang, og vi bliver nødt til at tage hånd om den på grund af dens sociale, økonomiske og politiske konsekvenser (jf. meddelelse fra Kommissionen om en fælles politik mod ulovlig indvandring(1)).

De tilgængelige tal viser, at i alt 331 334 personer skulle være blevet udsendt fra Unionens område i 2001. For 2000 skulle tallet være på 367 552 personer, og for 1999 på 324 206 personer. Disse tal er dog ikke fuldstændige, da nogle medlemsstater ikke eller ikke regelmæssigt leverer de nødvendige data. Inden for rammerne af Den Internationale Organisation for Migrations programmer for assisteret frivillig tilbagevenden emigrerede i alt 87 628 personer frivilligt fra EU i 2000. I 1999 lød tallet på 78 273 personer (se i øvrigt Kommissionens grønbog om en fællesskabspolitik for tilbagesendelse af personer med ulovligt ophold af 10. april 2002(2)).

En række medlemsstater opererer med begreber som sikre lande med henblik på at kunne give hurtigere afslag på asylansøgninger. Nogle af disse medlemsstater anvender lister til at udpege sikre lande, andre gør ikke. Der findes således ikke nogen fastlagt liste på EU-plan. Kommissionen har ikke stillet forslag om en EU-liste over sikre lande i sit ændrede forslag til Rådets direktiv om minimumsstandarder for procedurer i medlemsstaterne for tildeling og fratagelse af flygtningestatus(3). I stedet har den foreslået, at hvis medlemsstaterne vælger at anvende principper om sikre lande, bør de gøre det i overensstemmelse med fælles standarder. Kommissionen er af den opfattelse, at den som et første skridt bør fastsætte fælles standarder for de materielle krav til udpegelsen af et land som værende et sikkert land samt fastsætte betingelserne for anvendelsen af princippet om et sikkert land på den enkelte ansøger. I sin meddelelse om en fælles asylprocedure(4) gjorde Kommissionen det dog klart, at der på længere sigt burde fastlægges en fælles løsningsmodel, enten i form af at man vedtager fælles lister, eller ved at man helt afskaffer disse principper.

Kommissionens politik vedrørende tilbagesendelse af personer med ulovligt ophold er beskrevet i detaljer i meddelelsen om en fællesskabspolitik for tilbagesendelse af personer med ulovligt ophold(5). Meddelelsen indeholder de første betragtninger om ydelse af økonomisk støtte i forbindelse med tilbagesendelse og om nødvendigheden af et nært samarbejde med oprindelses- og transitlandene i spørgsmål om tilbagesendelse og tilbagetagelse.

Generelt er foranstaltningerne mod ulovlig indvandring fastlagt i Rådets omfattende plan for bekæmpelse af ulovlig indvandring og menneskehandel i Den Europæiske Union af 28. februar 2002, som i vid udstrækning er baseret på ovennævnte meddelelse fra Kommissionen om en fælles politik mod ulovlig indvandring.

(1) KOM(2001) 672 endelig udg.

(2) KOM(2002) 175 endelig udg.

(3) KOM(2002) 326 endelig udg.

(4) KOM(2000) 755 endelig udg.

(5) KOM(2002) 564 endelig udg.