SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2277/99

af Inger Schörling (Verts/ALE) til Kommissionen

(13. december 1999)

Om: Erhvervelse af et sommerhus i et andet land

Tidligere har de fleste lande haft begrænsninger for udlændinges ret til at erhverve fast ejendom i landet. Sverige har indtil årsskiftet haft en undtagelse fra denne regel, men samtlige partier står nu samlet for at afskaffe disse restriktioner.

De problemer, som kan opstå, og som på sigt må løses, er, at huspriserne i attraktive område kan stige i den grad, at dem med fast bopæl i landet får problemer med at konkurrere om ejendommene. I længden kan dette indebære, at samfund uddør for kun at live op i sommermånederne. Navnlig mange kommuner ved kysten er meget bekymret over denne udvikling.

Ifølge en dom fra EF-Domstolen i sommer kan lovgivning med et lokalpolitisk formål godkendes, såfremt visse forudsætninger er opfyldt. Den må blandt andet ikke være diskriminerende eller strengere end, hvad der kræves for, at målet kan nås.

Hvilke er efter Kommissionens mening acceptable regional- eller lokalpolitiske hensyn, som medlemsstaterne kan tage? Hvad skal formålet med disse være?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(4. februar 2000)

EF-traktatens artikel 56 (tidligere artikel 73 B) siger, at alle restriktioner for kapitalbevægelser mellem medlemsstaterne indbyrdes og mellem medlemsstaterne og tredjelande [er] forbudt. Denne regel gælder ikke-hjemmehørendes køb af fast ejendom, da et sådant køb er en kapitalbevægelse. EF-traktaten indeholder nogle undtagelser fra denne generelle regel. Relevante i denne sammenhæng er artikel 58 (tidligere artikel 73 D), som giver medlemsstaterne mulighed for at træffe foranstaltninger, der er begrundet i hensynet til den offentlige orden eller den offentlige sikkerhed.

Men samme artikel siger desuden, at sådanne foranstaltninger ikke må ... udgøre et middel til vilkårlig forskelsbehandling eller en skjult begrænsning af den frie bevægelighed for kapital....

Endvidere hedder det i Domstolens domme (f.eks. sag 17/92), at økonomiske årsager ikke i sig selv er tilstrækkelige for en undtagelse. At åbningen af grænserne for kapitalbevægelser presser priserne op, berettiger ikke en undtagelse fra denne form for fri bevægelighed. Hvis en stor efterspørgsel efter sommerhuse i et bestemt, men begrænset, område får uønskede sociale konsekvenser, som det ærede medlem beskriver, kan visse restriktioner for køb af sommerhuse være berettigede af de årsager, der er nævnt i traktaten. Sådanne restriktioner kunne indføres i form af lokalplaner for by- og landområder, der begrænser opførelsen af sommerhuse og brug af eksisterende bygninger som sommerhuse i visse begrænsede områder og forbeholder disse områder i en kommune eller region anden anvendelse. Sådanne foranstaltningers gyldighed blev bekræftet i en fælles erklæring om sekundærboliger (fælles erklæring nr. 5 i traktaten om Østrigs, Finlands og Sveriges tiltrædelse), der lyder: gældende fællesskabsret er ikke til hinder for, at den enkelte medlemsstat træffer nationale, regionale eller lokale foranstaltninger vedrørende sekundærboliger, forudsat dels at de er nødvendige under hensyn til udnyttelse af landområder, planlægning og miljøbeskyttelse, dels at de i overensstemmelse med gældende fællesskabsret finder anvendelse på medlemsstaternes borgere uden at indebære direkte eller indirekte forskelsbehandling.

I erklæringen minder man om, at forskelsbehandling af ikke-hjemmehørende, især EU-borgere, skal undgås, når man planlægger sådanne retningslinjer. Den dom, Domstolen for nylig afsagde, og som det ærede medlem nævner (Konle mod Østrig fra juni 1999), giver en nærmere fortolkning af denne betingelse og minder om nødvendigheden af at respektere proportionaliteten: I det omfang hvor en medlemsstat kan begrunde sit krav om forudgående tilladelse med henvisning til et formål inden for landsplanlægningen, såsom opretholdelsen i almenhedens interesse af en fast bosiddende befolkning og en økonomisk virksomhed, der er uafhængig af turisterhvervet i visse regioner, kan den restriktion, som et sådant krav er, kun tillades, hvis den ikke anvendes på diskriminatorisk måde, og såfremt formålet ikke kan nås ved mindre indgribende foranstaltninger (Sag C-302/97).

Kommissionens svar til det ærede medlem er derfor, at en medlemsstat kan anvende lokalplaner for by- og landområder, der indeholder en restriktion for køb af sommerhuse i visse begrænsede områder, hvis der er en klar risiko for social forstyrrelse. En sådan restriktion må afgjort ikke være diskriminerende, dvs. at den også skal gælde den pågældende medlemsstats indbyggere eller statsborgere. Ordningen for gennemførelse af restriktion må ikke indeholde skjult (indirekte) diskrimination. Endvidere skal ordningen stå i forhold til målet med restriktionen. I henhold til Domstolens dom i sagen Konle mod Østrig må en ordning med forudgående tilladelse ikke anvendes, da der findes andre mere ønskværdige gennemførelsesordninger, f.eks. en anmeldelsesprocedure. Desuden må en restriktion ikke anvendes, hvis der findes andre mere ønskværdige måder, hvorpå man kan opfylde målsætningen om at beskytte lokale uformuende beboeres boligbehov, f.eks. huslejetilskud eller kommunale boligprojekter.