SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3619/01

af Charles Tannock (PPE-DE) til Kommissionen

(8. januar 2002)

Om: Udvidelsesforhandlinger

Kan Kommissionen som en reaktion på legitime bekymringer i en række medlemsstater, især Tyskland og Østrig, bekræfte, at dens forhandlinger med ansøgerlande er baseret på en syvårig overgangsperiode for fri bevægelighed for arbejdskraft fra ansøgerlandene til de nuværende medlemsstater?

Erkender Kommissionen også, at en række lande, herunder Polen, nærer legitime bekymringer med hensyn til salg af jord, og mener den i bekræftende fald, at disse to spørgsmål bør gøres til genstand for gensidige aftaler for en periode på højst syv år for at give enkeltstater mulighed for at forkorte disse perioder efter fælles overenskomst?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Günter Verheugen

(7. februar 2002)

Kommissionen vil gerne understrege, at dens rolle i tiltrædelsesforhandlingerne er begrænset til at forberede EU's holdning med henblik på efterfølgende vedtagelse fra medlemsstaternes side. Det er således medlemsstaterne, som forhandler med ansøgerlandene. Kommissionen kan dog bekræfte, at medlemsstaterne fører forhandlinger på grundlag af en syvårig overgangsordning for arbejdstagernes frie bevægelighed; de væsentligste elementer beskrives kort nedenfor.

I de første to år skal alle de nuværende medlemsstater anvende nationale foranstaltninger over for de nye medlemsstater. Derefter skal situationen gennemgås, således at det kan afgøres, om EF-retten skal anvendes. Overgangsperioden bør slutte efter fem år, men kan forlænges med yderligere to år, hvis der er eller risikerer at opstå alvorlige forstyrrelser på arbejdsmarkedet i den pågældende medlemsstat. Desuden kan medlemsstaterne anvende beskyttelsesforanstaltninger indtil udgangen af det syvende år.

Overgangsordningen omfatter også andre vigtige aspekter som f.eks. en standstill-klausul, præferencestatus for kandidatlandenes borgere i forhold til arbejdskraft fra tredjelande, en erklæring fra medlemsstaterne om, at de vil bestræbe sig på at forbedre adgangen til arbejdsmarkedet i deres nationale lovgivning, og retten for Østrig og Tyskland til at anvende nationale ledsageforanstaltninger i særligt sårbare servicesektorer.

EU har ikke krævet nogen overgangsperiode for Malta og Cypern. For alle de øvrige lande, som der føres forhandlinger med, følges der imidlertid en fælles strategi. På grundlag heraf er kapitlet om fri bevægelighed for personer blevet midlertidigt lukket i forhandlingerne med Tjekkiet, Ungarn, Polen, Slovenien, Letland, Litauen og Slovakiet.

Hvad angår erhvervelse af jord har Kommissionen erkendt, at især køb af landbrugsjord i visse kandidatlande er et politisk ømfindtligt spørgsmål. Ungarn, Tjekkiet, Slovakiet og Bulgarien er blevet tilstået en syvårig overgangsperiode med en fornyet gennemgang efter 3 år for så vidt angår erhvervelse af landbrugsjord. De tre baltiske stater, Slovenien, Cypern og Malta har ikke forhandlet om nogen overgangsordninger for landbrugsjord, mens der med Polen og Rumænien føres forhandlinger herom. Der er udvist særlig opmærksomhed om selvstændige landbrugere fra medlemsstaterne, som bor i et kandidatland og som i princippet vil kunne købe landbrugsjord fra tiltrædelsestidspunktet. Der er ikke noget til hinder for, at kandidatlandene forkorter eller afskaffer overgangsperioden.

Hvert kapitel forhandles særskilt, og overgangsordningerne afspejler alene de bekymringer, de forskellige parter giver udtryk for i hvert enkelt kapitel. Der er derfor ingen gensidighed mellem ordningerne for fri bevægelighed for personer og frie kapitalbevægelser. Desuden afhænger varigheden af overgangsforanstaltningerne for de specifikke kapitler af hver enkelt tilfældes specificitet og kan være forskellig fra land til land.