SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-3823/02

af Claude Moraes (PSE) til Kommissionen

(20. december 2002)

Om: Fri bevægelighed for palæstinensere i EU

En af mine vælgere gav udtryk for følgende frustration med hensyn til fri bevægelighed for palæstinensiske flygtninge med europæiske ægtefæller inden for Europa. Selv om den pågældende har tysk statsborgerskab, er det en vedvarende kilde til frustration og besværligt at arrangere en rejse for hende og hendes ægtefælde til hendes hjemland for at besøge familien.

Palæstinensiske flygtninge, der flygtede i forbindelse med den arabisk-israelske konflikt, i det daværende Palæstina, til flygtningelejrene i Libanon, Syrien, Jordan, det ægyptisk kontrollerede Gaza samt det palæstinensiske område på Vestbredden, er siden 1948 blevet nægtet retten til at vende tilbage af de israelske myndigheder. Flygtningene og deres efterkommere er således, tvunget af omstændighederne, blevet statsløse, da de ikke har kunnet opnå statsborgerskab i et tredjeland. Disse flygtninges frie bevægelighed er meget begrænset over hele verden, selv om de er gift med europæiske statsborgere. Det er ganske vist muligt for palæstinensere med europæiske ægtefælder at få opholdstilladelse i en række EU-lande, men de er fortsat begrænset i deres bevægelsesfrihed til andre EU-lande, hvilket er forbundet med en del komplikationer. Rejsedokumenter udstedt til palæstinensiske flygtninge i f.eks. Libanon anerkendes ikke af de fleste EU-lande, og der kræves særlige procedurer for godkendelse af pas i forbindelse med ansøgning om visa.

Hvilke planer har Kommissionen om at ændre opholds- og asylpolitikken i EU og om ændringer med henblik på at give palæstinensere og andre fordrevne eller statsløse personer, der er gift med EU-borgere, større fri bevægelighed inden for EU samt mulighed for at ansøge om langfristede visa?

Er Kommissionen enig i, at spørgsmålet om fordrevne personer, især personer, der er gift med EU-borgere, bør drøftes mere aktivt i EU-regi sammen med spørgsmålet om immigration og fri bevægelighed inden for Europa?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af António Vitorino

(6. februar 2003)

I det konkrete tilfælde, som det ærede medlem beskriver, finder to forskellige områder af fællesskabsretten anvendelse, hver især med specifikke indvirkninger:

1. Fællesskabsretten på området fri bevægelighed for unionsborgere og deres familiemedlemmer

EF-traktatens artikel 18 indeholder princippet om, at unionsborgere har ret til at færdes og opholde sig frit på medlemsstaternes område. I henhold til gældende fællesskabsret, navnlig Rådets direktiv 68/360/EØF og 73/148/EØF(1), gælder denne ret også for familiemedlemmer, som ledsager ham eller hende, og som ikke har statsborgerskab i en af medlemsstaterne, herunder også statsløse personer.

De af en unionsborgers familiemedlemmer, som nyder godt af rettigheder i henhold til fællesskabsretten, omfatter ægtefælle, børn under 21 år samt børn og slægtninge i opadstigende linje, som der består forsørgerpligt over for.

I henhold til fællesskabsretten har en unionsborger ret til at rejse til en anden medlemsstat og opholde sig der i op til tre måneder ved blot at fremvise gyldigt pas eller nationalt identitetskort. Hvis den pågældende har til hensigt at opholde sig længere end tre måneder, skal der udstedes en opholdstilladelse. Familiemedlemmer har de samme rettigheder og vil få udstedt et opholdsdokument med samme gyldighed som den opholdstilladelse, der er udstedt til den unionsborger, til hvem de er knyttet (artikel 4, stk. 4, i direktiv 68/360/EØF og artikel 4, stk. 3, i direktiv 73/148/EØF).

En unionsborgers familiemedlemmer, som ikke er statsborgere i en medlemsstat, kan dog være underlagt visumpligt for at kunne rejse ind på en [anden] medlemsstats område på grund af deres nationalitet(2). Den pågældende medlemsstat udsteder i dette tilfælde visum vederlagsfrit og yder disse personer enhver lettelse med henblik på at opnå de fornødne visa (artikel 3 i direktiv 68/360/EØF og 73/148/EØF).

Det bemærkes, at fællesskabsbestemmelserne vedrørende unionsborgeres familiemedlemmer kun finder anvendelse, når den unionsborger, som tredjelandsstatsborgeren er knyttet til, selv har benyttet sig af sin ret til fri bevægelighed.

2. Schengen-reglerne integreret i Den Europæiske Union

Tredjelandsstatsborgere, som opholder sig i et Schengen-land, og som er i besiddelse af en opholdstilladelse udstedt af dette land, kan rejse inden for Schengen-området i op til tre måneder med denne tilladelse og et gyldigt rejsedokument, uanset om de er familiemedlemmer til en unionsborger eller ej. For de tredjelandsstatsborgere, som er underlagt visumpligt, gør opholdstilladelsen det ud for visum, og der kræves ingen yderligere dokumenter.

I det konkrete tilfælde, som det ærede medlem beskriver, er den britiske opholdstilladelse, som man må formode, at den berørte person er i besiddelse af, ikke ligestillet med et Schengen-visum, fordi Schengen-reglerne ikke finder anvendelse i Det Forenede Kongerige. Som følge heraf kræves der visum for indrejse til og rundrejse i Schengen-området.

Det foreliggende tilfælde kompliceres yderligere af rejsedokumentets art. Når dette ikke anerkendes af alle Schengen-landene, hvilket er tilfældet her, er det udstedte visum territorialt begrænset til de lande, som anerkender rejsedokumentet. Som følge heraf kan den pågældende person ikke drage fordel af det standardiserede Schengen-visum og kan derfor være nødsaget til at ansøge om flere forskellige visa afhængigt af de ønskede rejsemål.

Kommissionen understreger, at anerkendelsen af rejsedokumenter henhører under medlemsstaternes kompetence. Derfor er Kommissionen ikke i stand til at afhjælpe en situation, hvor en person vil skulle ansøge om flere forskellige visa afhængigt af de ønskede rejsemål.

Kommissionen vil dog gerne pointere, at bestemmelsen om, at medlemsstaterne skal yde enhver lettelse til unionsborgeres familiemedlemmer med henblik på opnåelse af de fornødne visa, bør åbne mulighed for, at den berørte person kan få udstedt et visum med lang gyldighed. Dette vil i det mindste kunne lette besværet med at skulle ansøge om et nyt visum for hver eneste rejse.

(1) Rådets direktiv 68/360/EØF af 15. oktober 1968 om afskaffelse af restriktioner om rejse og ophold inden for Fællesskabet for medlemsstaternes arbejdstagere og deres familiemedlemmer, EFT L 257 af 19.10.1968 og Rådets direktiv 73/148/EØF af 21. maj 1973 om ophævelse af rejse- og opholdsbegrænsninger inden for Fællesskabet for statsborgere i medlemsstaterne med hensyn til etablering og udveksling af tjenesteydelser, EFT L 172 af 28.6.1973.

(2) Listen over de tredjelande, hvis statsborgere skal være i besiddelse af visum, er indeholdt i Rådets forordning (EF) nr. 539/2001 af 15. marts 2001, EFT L 81 af 21.3.2001. Denne forordning finder anvendelse i alle medlemsstaterne, undtagen Det Forenede Kongerige og Irland, hvor national lovgivning er gældende på dette område.