SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1091/00

af Inger Schörling (Verts/ALE) til Kommissionen

(7. april 2000)

Om: Fri bevægelighed for tjenestemænd

Forleden dag udsendtes i svensk tv, hvordan en kvinde, som i næsten tre år havde arbejdet ved en af EU's institutioner, ved sin tilbagekomst til Sverige fandt, at hun stod fuldstændig uden for det sociale sikringssystem og blev behandlet, som om hun var nytilflyttet landet. Efter at have opbrugt opsparingerne fra tiden som EU-tjenestemand blev hun henvist til at leve af socialbidrag, medens hun ventede på at finde et arbejde.

Årsagerne til, at selv vellønnede tjenestemænd vælger at flytte tilbage til deres hjemland, kan være mange, og det må naturligvis stå enhver frit at foretage det valg. Det, som derimod ikke kan være rigtigt, er, at EU-tjenestemand skal føle sig tvunget til at blive, fordi de nationale ordninger afskriver dem, uden at de har et andet sikringssystem at støtte sig til i stedet for.

Hvad agter Kommissionen at gøre for at fremme den frie bevægelighed selv for EU-tjenestemænd?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(31. maj 2000)

Inden for fællesskabslovgivningen findes der ikke nogen fælles social sikringsordning. Hver enkelt medlemsstat er ansvarlig for sin egen sociale sikringsordning og kan beslutte, hvilke ydelser der skal gives, på hvilke betingelser, og hvor meget der skal ydes. Under de nationale sikringsordninger ydes der almindeligvis ikke arbejdsløshedsunderstøttelse til personer, der siger deres stilling op.

Tjenestemænd og øvrige ansatte i Fællesskaberne er beskyttet af en social sikringsordning, som Rådet har indført ved artikel 15 i Protokol vedrørende De Europæiske Fællesskabers Privilegier og Immuniteter. Bestemmelserne for tildeling af ydelserne under denne ordning er fastlagt i Vedtægten ordninger og forordninger for tjenestemænd og øvrige ansatte i De Europæiske Fællesskaber.

De sociale sikringsordninger for tjenestemænd i institutionerne er ikke omfattet af bestemmelserne om koordinering af medlemsstaternes sociale sikringsordninger i henhold til Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet(1)(2). Sidste konsoliderede udgave;(3) og Rådets forordning (EØF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemførelse af forordning (EØF) nr. 1408/71 2 3. Der findes imidlertid en række overgangsordninger for tjenestemænd, der holder op med at arbejde. Der skal her skelnes mellem tjenestemænd, midlertidigt ansatte og hjælpeansatte.

Hvis tjenestemænd siger deres stilling op, vil de ikke modtage arbejdsløshedsunderstøttelse eller familieydelse, og deres ulykkesforsikring ophører. De kan fortsat modtage sygesikring i maksimalt 6 måneder efter at have sagt deres stilling op, for således at give dem mulighed for at få ret til at være dækket af en national sygesikringsordning. De får ret til deres optjente pension, fra de er fyldt 50 (eller 60), eller de modtager et engangsbeløb, hvis de forlader de europæiske institutioner, førend de har været ansat i 10 år. Tjenestemanden har altså mulighed for at overføre pensionsrettigheder til en administrations eller organisations pensionsordning, såfremt der er indgået aftale med Fællesskabet herom. Midlertidigt ansatte har mulighed for under visse omstændigheder og i de fleste medlemsstater at fortsætte deres nationale sociale sikringsordning og samtidig være dækket af den sociale sikringsordning for ansatte i institutionerne. Ved udløbet af deres kontrakt vil de, hvis de ikke har noget umiddelbart yderligere ansættelsesforhold, i maksimalt to år være dækket af arbejdsløshedsunderstøttelse, familieydelse og sygesikring. Hvis de selv siger stillingen op, mens kontrakten løber, gælder de samme regler som for tjenestemænd.

Hjælpeansatte er ikke omfattet af de sociale sikringsordninger for EU-ansatte, men er tilknyttet den obligatoriske nationale sikringsordning i det medlemsland, hvortil de sidst var tilknyttet, eller i oprindelseslandet. På den måde drager de fuld fordel af ovennævnte fællesskabsbestemmelser om koordineringen.

Kommissionen mener, at de ovenfor nævnte regler for Kommissionens ansatte ikke forhindrer disses frie bevægelighed.

(1) EFT L 149 af 5.7.1971.

(2) EFT L 74 af 27.3.1972.

(3) Rådets forordning nr. 118/97 EFT L 28 af 30.1.1997.