SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0398/03

af Karl von Wogau (PPE-DE) til Kommissionen

(17. februar 2003)

Om: Arbejdsmuligheder for dykkerinstruktører uden græsk statsborgerskab og dykkerbaser, der ejes af personer uden græsk statsborgerskab i Grækenland

Er Kommissionen bekendt med, at Grækenland prøver at indskrænke arbejdsmulighederne for dykkerinstruktører uden græsk statsborgerskab og dykkerbaser ejet af personer uden græsk statsborgerskab, og mener Kommissionen, at dette er foreneligt med den frie bevægelighed i Den Europæiske Union?

Er det foreneligt med den frie bevægelighed, at både med en maksimal længde på 10 meter kun må anvendes erhvervsmæssigt (til en dykkerbase) af personer uden græsk statsborgerskab, hvis en græsk statsborger ejer 51 procent af aktierne i et firma, der er oprettet til dette formål?

Er det foreneligt med den frie bevægelighed, at en person kun kan få en opholdstilladelse, hvis vedkommende på en bestemt adresse og på et bestemt tidspunkt om foråret består en græsk sprogprøve?

Er Kommissionen bekendt med, at de internationalt udbredte PADI-dykkerinstruktørdiplomer (Professional Association of Diving Instructors) ikke anerkendes, selvom dette principielt er muligt ifølge lovgivningen?

Er det foreneligt med den frie bevægelighed, at Grækenland ikke anerkender internationalt anerkendte skibsførerbeviser for havsejlads, der er erhvervet i andre lande?

Ovennævnte spørgsmål rejser sig, når en EU-borger, der ikke er græsk statsborger, som dykkerinstruktør vil drive en dykkerbase i Grækenland. I det foreliggende tilfælde drejer det sig om en tysk ejer af en dykkerstation i Grækenland, der har arbejder der i 30 år. Han konstaterer hele tiden nye hindringer, der gør det sværere for ham at drive sin virksomhed videre. Navnlig efter Grækenlands tiltrædelse er arbejdsbetingelserne blevet vanskeligere.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(15. april 2003)

For så vidt angår den fri bevægelighed for arbejdstagere i andre medlemsstater (EF-traktatens artikel 39) ønsker Kommissionen indledningsvis at påpege, at statsborgere i de øvrige medlemsstater ikke har brug for en arbejdstilladelse. Medlemsstaterne er i henhold til fællesskabsretten kun forpligtet til at udstede en opholdstilladelse til vandrende arbejdstagere som bevis for den opholdsret, der går hånd i hånd med retten til at arbejde i en anden medlemsstat.

Det er indlysende, at evnen til reelt at kunne kommunikere er vigtig for vandrende arbejdstagere, og et vist niveau af sprogkundskaber kan derfor kræves i forbindelse med et arbejde, men Domstolen har fastslået, at ethvert sprogkrav skal være rimeligt og nødvendigt i forbindelse med det pågældende arbejde, samt at det ikke må bruges til udelukkelse af arbejdere fra andre medlemsstater(1). Arbejdsgiveren skal påvise behovet for ethvert sprogkrav.

Under alle omstændigheder kan arbejdsgivere (offentlige eller private), selv om de kan kræve, at en arbejdssøgende har visse sprogkundskaber i henhold til specifikke arbejdsforhold, ikke udelukkende kræve en specifik kvalifikation som bevis. Domstolen har fastslået, at der, hvis det i en medlemsstat ikke er muligt at fremlægge bevis for de krævede sprogkundskaber på anden måde, navnlig ved tilsvarende kvalifikationer opnået i andre medlemsstater, er tale om en i nationaliteten begrundet forskelsbehandling, der er i strid med EF-traktatens artikel 39 der omhandler arbejdstagernes ret til fri bevægelighed(2). Kommissionen er derfor af den mening, at en græsk arbejdsgiver ikke kan kræve, at en eventuel arbejdstager skal bestå en speciel sprogtest i Grækenland for at blive ansat.

For så vidt angår etableringsretten (EF-traktatens artikel 43) og retten til ydelse af tjenesteydelser (EF-traktatens artikel 49) er spørgsmålet om bevis for sprogkundskaber for ikke-græske dykkerinstruktører og ikke-græske ledere af dykkerbaser i Grækenland i øjeblikket genstand for en overtrædelsessag, og Kommissionen har i denne forbindelse senest sendt en supplerende åbningsskrivelse.

I forbindelse med denne procedure er Kommissionen sammen med de græske myndigheder fortsat i færd med at undersøge objektiviteten og proportionaliteten af alle aspekter af sprogkravene, herunder sammenhængen med antallet af muligheder for tids- og stedsmæssigt at gøre disse sprogprøver tilgængelige i Grækenland.

Det er klart, at Kommissionen er rede til at undersøge disse spørgsmål nærmere på baggrund af eventuelle yderligere oplysninger, som det ærede parlamentsmedlem kan fremkomme med.

I overensstemmelse med Domstolens praksis(3) er det i strid med EF-traktatens artikel 43 at fastsætte bestemmelser om, at fysiske personer, som er ejere eller befragtere af et fartøj, og såfremt der er tale om et selskab selskabsdeltagere og bestyrelsesmedlemmer skal have en bestemt nationalitet.

Kommissionen minder endvidere om, at Grækenland allerede er blevet dømt én gang ved Domstolen(4) for at have opretholdt lovbestemmelser, hvorved retten til registrering af skibe i de græske skibsregistre begrænses til de skibe, der for mere end 50 %'s vedkommende ejes af græske statsborgere eller af græske juridiske personer, hvis kapital for samme procentdels vedkommende ejes af græske statsborgere.

Kommissionen har for nylig modtaget nogle klager vedrørende anerkendelse af dykkerdiplomer i Grækenland. For så vidt angår specielt PADI er der, eftersom det er en international organisation baseret i USA, tale om tredjelandsdiplomer, hvis anerkendelse udelukkende henhører under de græske myndigheders kompetence. Hvis imidlertid PADI-diplomer er blevet anerkendt i en anden medlemsstat, vil det generelle system for anerkendelse i henhold til direktiv 92/51/EØF(5) ændret ved direktiv 2001/19/EF(6), skulle anvendes, forudsat at EU-indehavere af disse diplomer har den i henhold til dette direktiv krævede erfaring inden for EU.

De samme principper vil også finde anvendelse i forbindelse med internationalt anerkendte bådførerdiplomer, hvis sådanne er tredjelandsdiplomer. Kommissionen er imidlertid i øjeblikket ikke bekendt med nogen specifikke problemer inden for dette område i Grækenland.

(1) Sag 379/87, Groener, Sml. 1989, s. 3967.

(2) Sag C-281/98, Angonese, Sml. 2000 I, s. 04139.

(3) EF-Domstolens dom af 25. juli 1991, C-221/89, The Queen mod Secretary of State for Transport, ex parte Factortame Ltd m.fl., præmis 30.

(4) EF-Domstolens dom af 27. november 1997, C-62/96, Kommissionen for De Europæiske Fællesskaber mod Den Hellenske Republik.

(5) Rådets direktiv 92/51/EØF af 18. juni 1992 om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser til supplering af direktiv 89/48/EØF, EFT L 209 af 24.7.1992.

(6) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/19/EF af 14. maj 2001 om ændring af Rådets direktiv 89/48/EØF og 92/51/EØF om den generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser og om ændring af Rådets direktiv 77/452/EØF, 77/453/EØF, 78/686/EØF, 78/687/EØF, 78/1026/EØF, 78/1027/EØF, 80/154/EØF, 80/155/EØF, 85/384/EØF, 85/432/EØF, 85/433/EØF og 93/16/EØF om følgende erhverv: sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje, tandlæger, dyrlæger, jordemødre, arkitekter, farmaceuter og læger.