SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1714/02

af Michl Ebner (PPE-DE) til Kommissionen

(13. juni 2002)

Om: Statsstøtte Tidsfrister for undersøgelsesproceduren

I henhold til traktatens artikel 88 (tidl. artikel 93) har Europa-Kommissionen særlig beføjelse til at træffe afgørelse om, hvorvidt en støtte, som ydes af en stat, er forenelig med fællesmarkedet. Kommissionen skal underrettes om enhver påtænkt indførelse eller ændring af støtteforanstaltninger, og de kan ikke gennemføres, før Kommissionen har godkendt dem.

Tidsfristerne for undersøgelsesproceduren er imidlertid i øjeblikket meget lange, og den eneste sikre frist for Kommissionens afslutning af sagsbehandlingen er på 20 måneder. Disse lange tidsfrister medfører usikkerhed og mangel på stabilitet i virksomhederne.

Mener Kommissionen ikke, at der er behov for en effektivisering, således at de forskellige tidsfrister for proceduren afkortes og den forenkles for at skabe en mere konkurrencedygtig og stærk økonomi?

Anser Kommissionen det derfor ikke for hensigtsmæssigt:

- at fastsætte en nøjagtig maksimal tidsfrist (som ikke må være den alt for lange frist på 20 måneder)? Kunne det ikke fastsættes i artikel 4, stk. 5, at Kommissionen højst kan fremsætte tre anmodninger om supplerende oplysninger, således at der indføjes en sætning af denne art: Kommissionen kan dog kun fremsætte tre anmodninger om supplerende oplysninger (idet det må betragtes som tilstrækkeligt med to indledende anmodninger, og en konkluderende; denne procedure ville sikre en færdigbehandling af oplysningerne i løbet af højst tre etaper og give Kommissionen et tidsrum på 8 måneder til behandlingen, nemlig først de to indledende måneder og dernæst 3 anmodninger af 2 måneders forløb)?

Eller snarere:

- i artikel 7, stk. 6 at fastsætte en nøjagtig frist for Kommissionens afslutning af behandlingen, således at fristen på 18 måneder erstattes af en frist på 12 måneder, idet parterne stadig i begrundede undtagelsestilfælde har mulighed for at forlænge denne frist? Eller endelig:

- i den pågældende forordning (EF) 659/1999(1) at finde frem til og indføje andre bestemmelser, der kan fastsætte en rimelig frist, som er nøjagtig og kortere end den nuværende frist for afslutningen af Kommissionens behandling?

Hvis grunden til alt dette skyldes, at Kommissionen ikke har tilstrækkelige menneskelige ressourcer til hurtigt at afslutte disse procedurer, hvorfor overvejer den da ikke at øge antallet af ansatte i det pågældende generaldirektorat?

(1) EFT L 83 af 27.3.1999, s. 1.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Mario Monti

(29. juli 2002)

I Rådets forordning (EF) nr. 659/1999 af 22. marts 1999 om fastlæggelse af regler for anvendelsen af EF-traktatens artikel 93 (nu artikel 88) fastsættes der ganske rigtigt en samlet, vejledende tidsfrist på 20 måneder for behandling af anmeldt støtte. Det er imidlertid vigtigt at bemærke, at denne tidsfrist er opdelt i to dele, en tidsfrist på to måneder til den foreløbige undersøgelse af den anmeldte støtteforanstaltning (artikel 4) og en vejledende tidsfrist på 18 måneder til at afslutte den formelle undersøgelsesprocedure (artikel 7). Endvidere er der i forordningen ikke fastsat nogen tidsfrist for behandlingen af ulovlig støtte, som er blevet udbetalt uden forudgående underretning af Kommissionen og efterfølgende beslutning, selv om det fremgår af EU-domstolenes retspraksis, at en sådan behandling bør ske inden for en rimelig tidsfrist.

Den indledende tidsfrist på to måneder ophæves, hvis Kommissionen mener, det er nødvendigt at anmode medlemsstaten om yderligere oplysninger. En ny tidsfrist på to måneder løber fra modtagelsen af de krævede oplysninger. Denne spørgsmål- og svarprocedure kan fortsætte adskillige gange, men medlemsstaten kan på et hvilket som helst tidspunkt anmode Kommissionen om at træffe en beslutning på grundlag af de foreliggende oplysninger (artikel 5, stk. 3).

Af de foreliggende oplysninger fremgår det, at ca. 80 % af de anmeldte støtteforanstaltninger godkendes af Kommissionen i løbet af den foreløbige behandlingsperiode, ca. 15 % trækkes tilbage af den pågældende medlemsstat, og kun ca. 5 % går videre til den formelle undersøgelsesfase.

I en intern undersøgelse af 100 tilfældigt udvalgte statsstøttesager, som blev behandlet af Generaldirektoratet for Konkurrence, hvor Kommissionen besluttede ikke at gøre indsigelse mod en anmeldt støtte uden at indlede den formelle undersøgelsesprocedure, viste det sig, at den tid, der gennemsnitligt medgik til at forberede beslutningen, beløb sig til ca. 4 måneder fra anmeldelsestidspunktet, hvilket stemmer overens med den tid, der er nødvendig for den indledende vurdering af anmeldelsen og den tid, der medgår til en spørgsmåls- og svarrunde med medlemsstaten. I de 16 % af tilfældene, hvor det varede over 6 måneder at nå til en beslutning, viste det sig, at de vigtigste årsager hertil var de pågældende spørgsmåls komplekse art, den oprindelige anmeldelses ringe kvalitet og forsinkelser i medlemsstaterne med at svare på Kommissionens anmodninger om oplysninger.

På den anden side må det erkendes, at der somme tider opstår betydelige forsinkelser i de tilfælde, hvor det er nødvendigt at indlede den formelle undersøgelsesprocedure i overensstemmelse med EF-traktatens artikel 88, stk. 2, selv om den vejledende tidsfrist på 18 måneder i de fleste tilfælde overholdes. Det siger sig selv, at det er de mest komplekse tilfælde, som ofte giver anledning til komplekse spørgsmål i forbindelse med vurderingen. I visse tilfælde kan Kommissionen også anse det for nødvendigt at indhente udtalelser fra eksterne eksperter. Men somme tider er der også tale om betydelige forsinkelser fra medlemsstaternes side med hensyn til at fremsende de nødvendige oplysninger, eller der fremsendes kun utilstrækkelige oplysninger. I ekstreme tilfælde fremsender medlemsstaterne først yderligere relevante oplysninger efter at have fået at vide, at Kommissionen er ved at forberede en negativ beslutning i det foreliggende tilfælde.

Kommissionen undersøger for øjeblikket midler til at fremskynde og forbedre sine statsstøtteprocedurer, og den håber at være i stand til at indlede en dialog med medlemsstaterne til efteråret. Den er endnu ikke i stand til at udtale sig om muligheden af at foreslå ændringer til forordningen, som under alle omstændigheder fastsætter maksimale tidsfrister, som ikke er til hinder for hurtigere procedurer. Kommissionen må også forvente, at medlemsstaterne fremsender fuldstændige og behørige svar på dens spørgsmål, hvilket desværre ikke altid er tilfældet. Derfor er Kommissionen ikke tilhænger af at fastsætte en grænse for det antal spørgsmål, den kan stille medlemsstaterne.