SKRIFTLIG FORESPOERGSEL E-4058/97 af Mirja Ryynaenen (ELDR) til Kommissionen (14. januar 1998)

Om: EU's handelspolitiske midler til bekaempelse miljoeforurening

Der er en foruroligende stigning i koncentrationen af kuldioxid i atmosfaeren, der i loebet af aartier kan foraarsage aendringer i f.eks. havstroemmenes forloeb. Havstroemmene indvirker imidlertid betydeligt paa det regionale klima.

Under konferencen i Kyoto har man blandt andet forsoegt at naa frem til en nedsaettelse af kuldioxiudledningerne paa globalt plan ved hjaelp af frivillige aftaler. Rio-aftalen viser imidlertid, at frivillige aftaler ikke har vaeret saerlig effektive.

1. Har Kommissionen overvejet kraftigere midler til at begraense udledningen af kuldioxid og drivhusgasser for eksempel ved hjaelp af handelspolitiske incitamenter til de lande, hvor kuldioxidniveauet er tilfredsstillende?

2. Hvordan vil EU i forbindelse med udvidelsen mod oest tage hensyn til bestraebelserne for at begraense udledningerne af drivhusgasser?

Svar afgivet paa Kommissionens vegne af Ritt Bjerregaard (25. februar 1998)

Kommissionen deler den opfattelse, at koncentrationerne af kuldioxid i atmosfaeres stiger for hurtigt og vil faa en betydelig indflydelse paa jordens klima. Dette forklarer, hvorfor Faellesskabet har spillet en saa aktiv rolle i udviklingen af en politik for klimaaendring i Faellesskabet og paa verdensscenen.

Den frivillige forpligtelse, som industrilandene indgik paa Rio-konferencen om senest i aar 2000 at nedbringe deres CO2-emissioner til 1990-niveauet, har ikke vaeret saa effektiv som forventet, da en raekke industrilande ikke er villige til at gennemfoere de noedvendige politikker og traeffe foranstaltninger til at bremse emissionerne. Selv om det endnu ikke er muligt med fuldstaendig sikkerhed at forudsige Faellesskabets resultat, tyder de aktuelle tendenser heldigvis paa, at det vil vaere taet paa at opnaa den stabilisering, der er sat som maal.

Den voksende bevidsthed om, at de eksisterende forpligtelser var utilstraekkelige, foerte til Berlin-mandatet, hvor parterne blev enige om at forhandle en aftale, der saetter bindende regler for industrilandenes maal for nedbringelse af emissionerne. Resultaterne af denne forhandling er mundet ud i Kyoto-protokollen, som er skelsaettende, fordi den for foerste gang indeholder en retlig forpligtelse for industrilandene til senest 2008-2012 at nedbringe deres udledninger af drivhusgasser med ca. 5 % i forhold til 1990-niveauet. Faellesskabet har et maal paa 8 % for den samme periode.

1. Kommissionen er i faerd med at udarbejde en meddelelse om en bred strategi, som vil goere det muligt for Faellesskabet at gennemfoere de forpligtelser, den indgik under Kyoto-protokollen. Andre industrilande har ogsaa behov for at ivaerksaette deres politikker og foranstaltninger med henblik paa at bremse deres emissioner. I denne sammenhaeng ville det vaere vanskeligt at paataenke indfoerelse af handelspolitiske incitamenter over for de parter, der er industrilande, da de har indgaaet retlige forpligtelser til at nedbringe deres udledninger. Desuden indeholder Kyoto-protokollen en raekke fleksibilitetsbestemmelser, bl. a. handel med emissionskvoter, som kunne foere til cost-effective handelsmekanismer for industrilandene. De detaljerede regler herfor er endnu ikke fastlagt, og Faellesskabet oensker at sikre, at de overholder protokollens maal.

Klimaaendringer er imidlertid et globalt problem, der kraever en global loesning, og udviklingslandene, hvis emissionerne er hurtigt voksende, har behov for at blive inddraget i processen. Der er en raekke potentielle incitamenter i Kyoto-protokollen, saa som mekanismen for ren udvikling, som kunne hjaelpe disse lande til at naa frem til baeredygtige udviklingsmoenstre. Muligheden for at yde specifikke handelspolitiske incitamenter for at tilskynde udviklingslandene til at begraense deres emissioner er et spoergsmaal, der kraever en yderligere evaluering, da det ville faa virkninger for de eksisterende internationale handelsregler.

2. Under klimaforhandlingerne har Faellesskabet allerede forsoegt at tilskynde de associerede lande til at vedtage holdninger paa linje med dets synspunkter. Det afspejles i Kyoto-protokollen. I mange af disse lande ligger de nuvaerende udledninger noget under 1990-niveauerne, og selv med et oekonomisk opsving og strukturomlaegninger vil de naeppe igen naa op paa 1990-niveauerne. Gennem samarbejdsprogrammerne bistaar Faellesskabet de associerede lande med at naa frem til en mere effektiv energiudnyttelse og omstrukturere deres energisystemer og lovgivningsrammmer. Denne bistand vil fortsat spille en stor rolle med henblik paa at begraense emissioner af drivhusgasser i disse lande.