SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3185/00

af Anders Wijkman (PPE-DE) til Kommissionen

(10. oktober 2000)

Om: Konsekvenser af EU's forordning 2092/91 for indførsel af økologiske produkter fra ulandene

Forordning (EØF) nr. 2092/91(1) medfører unødvendige forhindringer for ulande, som ønsker at eksportere økologisk producerede varer

Forordning (EØF) nr. 2092/91 fastsætter to muligheder for indførsel af økologisk producerede levnedsmidler til EU. I henhold til artikel 11, stk. 1, kan landets regler og kontrolordning godkendes af EU efter en særlig fremgangsmåde, som er nærmere foreskrevet i Kommissionens forordning (EØF) nr. 94/92. Landet opføres derefter på en liste over godkendte lande. Den anden mulighed er baseret på en undtagelsesbestemmelse (artikel 11, stk. 6), som gælder til år 2005, og hvorefter en medlemsstat kan tillade indførsel fra et tredjeland, som ikke er opført på listen over godkendte lande, såfremt importøren kan forelægge landets kompetente myndighed tilstrækkelige beviser for, at de pågældende produkter opfylder forordningens krav. Det betyder, at der skal søges om særlig indførselstilladelse for hver enkelt kontrakt.

Bureaukratiet i forbindelse med udstedelsen af tilladelser er ubegribeligt for mange importører og eksportører. Reglerne ændres ofte og tilpasses forskelligt i forskellige lande. De to spørgsmål, som synes at skabe flest problemer netop nu, er uklarheden omkring, hvorledes gruppecertificerede varer skal bedømmes, og kravene om EN45011-akkreditering. Der findes mange eksempler på sendinger af økologiske produkter, som er blevet stærkt forsinket eller standset i indførselshavnene for siden at måtte sælges til lavere priser som konventionelle produkter.

Hvorledes ser Kommissionen på forslaget om, at der oprettes en liste over godkendte kontrolorganer i forskellige lande i lighed med den liste, der findes over godkendte lande, hvilket skulle give eksportører i lande, der ikke er medtaget på listen, samme sikkerhed og forudsigelighed, som eksportører i lande, der er medtaget på listen, har i dag?

I dag kræver forordningen individuel kontrol af producenterne. Støtter Kommissionen en ændring af forordningen med sigte på at fastlægge kriterier for godkendelse af såkaldt gruppecertificering for på den måde at gøre det lettere for ulande at eksportere økologisk producerede levnedsmidler?

Er Kommissionen af den opfattelse, at en ændring af reglerne vil fremme frihandelen, samtidig med at økologisk produktion fremmes globalt, og ulandene får større muligheder for at komme ind på et marked, hvor de bør have en fordel i forhold til industrilandene, da mange bønder i ulandene aldrig har haft råd til at gå over til kemikaliejordbrug (en såkald win-win-win situation)?

(1) EFT L 198 af 22.7.1991, s. 1.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Franz Fischler

(13. december 2000)

Ifølge det ærede medlem medfører Rådets forordning (EØF) nr. 2092/91 af 24. juni 1991 om økologisk produktionsmetode for landbrugsprodukter og om angivelse heraf på landbrugsprodukter og levnedsmidler unødvendige hindringer for importen af økologiske produkter fra tredjelande, herunder udviklingslande. Kommissionen er ikke enig i denne fremstilling af følgende grunde.

Et af hovedformålene med forordning (EØF) nr. 2092/91 er at sikre, at markedet for økologiske produkter er troværdigt i forbrugernes øjne. Det økologiske landbrug har ingen udviklingsmuligheder, medmindre der blandt forbrugerne er en efterspørgsel efter økologiske produkter. Med dette som den grundlæggende målsætning er der i forordningen lagt stor vægt på kontrol af de produkter, der markedsføres under mærker, der refererer til økologisk produktion. Artikel 8, 9, 10 og bilag III drejer sig om kontrol af erhvervsdrivende, der enten producerer, forarbejder eller importerer økologiske produkter i Fællesskabet, og i artikel 11 fastsættes det, at der gælder ligestillede krav for produkter fra tredjelande. Princippet om ligestillede krav anvendes inden for mange andre områder og er godkendt i ordningen vedrørende handelshindringer og i Codex Alimentarius' retningslinjer fra 1999 vedrørende produktion, fremstilling, mærkning og markedsføring af økologisk producerede varer.

Før 1991 var EU-markedet for økologiske produkter af marginal betydning, og der var mistanke om, at der blev anvendt svigagtige metoder. Fællesskabets beskyttelsesordning for den økologiske mærkning og den hertil knyttede kontrol har givet markedet den troværdighed, som har været nødvendig for at vække tilliden og interessen hos et stadig stigende antal forbrugere. Som et resultat heraf er den økologiske produktion i Fællesskabet steget, og der er en stigende import fra ca. 100 forskellige tredjelande over hele verden. Hvis det fortsat skal være muligt at udvide markedet til fordel for både Fællesskabets producenter og eksportører og producenter fra tredjelande er det vigtigt at fastholde markedets troværdighed. Det skal understreges, at deltagelsen på dette marked sker på frivillig basis, og at der kræves en indsats fra såvel producenter i Fællesskabet som uden for Fællesskabet, hvis det skal være muligt at opretholde markedets troværdighed. For nylig har begivenheder på fødevareområdet vist, hvilke katastrofale følger en troværdighedskrise på det traditionelle fødevaremarked kan få. En sådan krise ville have endnu større virkning på markedet for økologiske produkter.

Kommissionen er opmærksom på, at medlemsstaterne ikke følger samme praksis, når de i henhold til artikel 11, stk. 6, i ovennævnte forordning skal vurdere, om de kontrolordninger, som de får forelagt af importørerne, er ligestillede. Kommissionen undersøger for øjeblikket, hvilke dokumentationskrav der stilles i de forskellige medlemsstater. En sammenligning vil vise, om der er store forskelle, og om en standardisering skal prioriteres. Det er under alle omstændigheder importørens pligt at sikre, at de nødvendige procedurer er afsluttet i rette tid og inden de pågældende produkter afsendes med henblik på import i Fællesskabet.

Med hensyn til det ærede medlems forslag om at opstille en liste over godkendte kontrolorganer har Kommissionen til hensigt i forbindelse med udløbet af fristen den 31. december 2005 til hensigt at foretage en generel vurdering af den ordning, der er fastsat i artikel 11, stk. 1, (Kommissionens godkendelse af ligestilling) og artikel 11, stk. 6, (medlemsstaternes godkendelse af ligestilling). I den sammenhæng kunne det overvejes, om det er muligt at udarbejde lister over de kontrolorganer, som medlemsstaterne har godkendt i henhold til artikel 11, stk. 6. Det ville imidlertid kræve, at medlemsstaternes kriterier for ligestillingsvurderingen var fuldstændig standardiseret, hvilket ikke er tilfældet for øjeblikket.

Hvad angår kontrollen af producentsammenslutninger i tredjelande, er det medlemsstaternes ansvar i henhold til artikel 11, stk. 6, at vurdere, om de ordninger, de får forelagt af importørerne, er ligestillede, og den enkelte medlemsstat har pligt til at sikre sig, at den foreslåede kontrolordning indeholder passende garantier for, at produktionsbestemmelserne rent faktisk er overholdt. I Fællesskabet bliver de enkelte producenter kontrolleret mindst en gang om året, og det er kendt, at visse producenter i Fællesskabet, som overholder bestemmelserne for økologisk landbrug, ikke har adgang til den økologiske mærkning, fordi de af finansielle eller andre grunde ikke har tilmeldt deres bedrift kontrolordningen. På den baggrund synes det at være fuldt berettiget, at man stiller de samme krav til producenter i tredjelande, der anerkendes som økologiske, og at de kontrolleres grundigt. Det er kendt, at anvendelsen af kemiske produkter i landbruget i tredjelande, herunder udviklingslande, sker på vilkår, som ikke er acceptable inden for økologisk landbrug og undertiden ikke engang i Fællesskabets traditionelle landbrug. Kommissionen vil imidlertid ikke modsætte sig, at de enkelte medlemsstater anlægger en fleksibel holdning i særlige tilfælde, hvor det påviseligt er meget usandsynligt, at bestemmelserne om økologisk produktion vil blive overtrådt, og hvor det er udelukket, at producenterne har adgang til forbudte produkter. Der bør tages stilling fra sag til sag under hensyntagen til, hvorvidt sammenslutningens enkelte medlemmer har en ensartet produktion, hvordan sammenslutningen kontrollerer produktionsmetoderne hos de enkelte medlemmer, og hvordan de overordnede produktionsvilkår i det pågældende område ser ud.