DA Den Europæiske Unions Tidende CE 88/244

(2004/C 88 E/0247)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0908/04

af Paolo Bartolozzi (PPE-DE) til Kommissionen

(24. marts 2004)

Om: Forsyningspligtydelser

Europa-Kommissionen har offentliggjort en grønbog om forsyningspligtydelser (1), som Europa-Parlamentet vedtog en beslutning om den 14. januar 2004.

I dokumentet opregner Kommissionen sundhedspleje blandt de ikke-økonomiske forsyningspligtydelser, og Kommissionen anser i øvrigt sondringen mellem tjenesteydelser af økonomisk art og tjenesteydelser af ikke-økonomisk art for at være grundlæggende, eftersom disse to kategorier ikke er underlagt de samme bestemmelser i traktaten.

Tydeligvis »giver de ikke-økonomiske forsyningspligtydelser« — heriblandt sundhed og sociale tjenester — »anledning til bekymring på europæisk plan, f.eks. vedrørende indholdet af den europæiske samfundsmodel«.

Det påpeges i denne forbindelse, at:

— Sundhedssektoren er karakteriseret ved etiske og sociale værdier, da den skal værne om sundheden, som er en umistelig menneskeret. Dette indebærer dog ikke, at de ydelser, der tjener dette formål, er af ikke-økonomisk karakter, hvad angår deres organisering og forvaltning.

— »Økonomiske og ikke-økonomiske tjenester kan (…) eksistere side om side inden for samme sektor«, da »sondringen mellem økonomiske og ikke-økonomiske aktiviteter har været dynamisk og i stadig udvikling«.

— I de reformer, der er blevet gennemført i mange medlemsstater, har det fælles mål været at værne om velfærdsprincipperne, hvilket betragtes som et samfundsvalg, gennem indførelsen af konkurrence-mekanismer mellem en bred vifte af offentlige og private forsyningspligtudbydere, som borgerne helt frit kan vælge imellem.

Af ovennævnte grunde virker klassificeringen af sundhed blandt de ikke-økonomiske forsyningspligtydelser og dermed som ydelser, der — som det hedder i grønbogen — ikke reguleres specifikt på fællesskabsplan og heller ikke er omfattet af traktatens bestemmelser vedrørende det indre marked, begrænsende.

Vil Kommissionen på denne baggrund oplyse følgende:

— Hvad er grunden til, at sundhed ikke medregnes blandt tjenesteydelser af almen økonomisk interesse — i betragtning af, at der også for disse er fastsat fælles krav af hensyn til borgerne, f.eks. at de skal være universelle, kontinuerlige, af høj kvalitet, tilgængelige og sikre?

— Risikerer man ikke — ved således at fjerne sundhed fra gennemførelsen af det indre marked — at fravige det mål, som mange medlemsstater allerede har stillet sig i udsigt, nemlig at kunne nyde godt af effektivitetsfordele på det frie marked uden dog at forsømme social retfærdighed, som er sikret ved statens styring, kontrol og ansvar?

— Hvad er grunden til, at sundhed ikke er medtaget i de generelle retningslinjer, der skitseres i Kommissionens meddelelse om »En strategi for tjenester i det indre marked«? Vil henregning af sundhed til de såkaldte tjenesteydelser af almen økonomisk interesse — hvor sundhed altså udsættes for egentlig konkurrence i kvalitetshenseende — ikke snarere fremme den faktiske opfølgning af den fælles målsætning om et højt sundhedsbeskyttelsesniveau?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af David Byrne

(30. april 2004)

Sundhedssystemer, der opfylder offentlige målsætninger, er i princippet tjenesteydelser af almen interesse, uanset om de betragtes som økonomiske eller ej. Det er imidlertid op til medlemsstaterne at fastsætte de forskellige forsyningspligtkrav som led i deres overordnede ansvar for udformningen af sundhedssystemerne. At de nationale sundhedssystemer er udformet forskelligt, betyder, at der gør sig forskellige retlige forhold gældende med hensyn til EU-lovgivningen og bestemmelserne om tjenester af almen interesse. I den forbindelse kan det være relevant at sondre mellem selve leveringen af sundhedstjenester og de systemer, der er etableret med henblik på finansieringen af dem. Sundhedstjenester, der ydes mod betaling, er en økonomisk aktivitet som defineret i EF-traktaten, uanset hvordan de finansieres (jf. C-158/96 Kohll og C-157/99 Smits-Peerbooms). Sociale kasser og fonde, der er solidaritetsbaserede, og som ikke drives med vinding for øje, er ikke virksomheder i henhold til EF-traktatens konkurrence-bestemmelser (jf. C-159/91 og C-160/91 Poucet-Pistre og dom af 16. marts 2004, C-264/01, C-306/01, C-354/01 og C-355/01 ΑΟΚ Bundesverband). Hvordan disse nationale sundhedssystemer skal kategoriseres, afhænger dog af, hvordan de nærmere er udformet, og hvilken status de har.

Alle sundhedssystemer i EU bygger imidlertid på fælles værdier som adgang, kvalitet og økonomisk bæredygtighed, selv om de er forskellige. De potentielle fordele ved mobilitet og samarbejde i Europa kan desuden udnyttes af patienter, tjenesteydere og de sundhedssystemansvarlige. Bestemmelserne om koordinering af de sociale sikringsordninger (som er ved at blive forenklet) og det europæiske sygesikringskort, der er undervejs, giver patienterne en effektiv mulighed for at få adgang til sundhedstjenester i hele EU og for at få godtgjort udgifterne. Kommissionen har også fremsat et direktivforslag om tjenesteydelser i det indre marked (2), som vil gøre det lettere at levere tjenesteydelser på tværs af grænserne, og som indebærer en præcisering hvad angår godtgørelse af sundhedsudgifter.

Sundhedsministrene og andre aktører i sundhedssektoren har holdt møder på højt plan om patientmobilitet og udviklingen i sundhedssektoren i EU. Refleksionsgruppens rapport indeholder 19 anbefalinger vedrørende europæisk samarbejde med henblik på at muliggøre en bedre anvendelse af ressourcerne, det behov for oplysninger, som patienter, ansatte i sundhedssektoren og politiske beslutningstagere har, adgangen til og kvaliteten af sundhedspleje, en hensigtsmæssig reaktion på udvidelsen gennem investering i sundhed og overensstemmelse mellem den nationale sundhedspolitik og forpligtelser på europæisk plan. Kommissionen har reageret på disse anbefalinger ved at foreslå, at den åbne koordinationsmetode udvides til også at omfatte sundhedspleje og langtidsbehandling. Alle disse forskellige initiativer udgør tilsammen en integreret strategi, der skal give patienterne mulighed for at udøve de rettigheder til sundhedspleje, som de har i henhold til EU-lovgivningen, i andre medlemsstater og lette det europæiske samarbejde mellem sundhedssystemerne, samtidig med at der ikke røres ved medlemsstaternes kompetence til at tilrettelægge og fastsætte bestemmelserne for levering af sundhedstjenester og sundhedspleje.

(1) KOM(2003)270.

(2) KOM(2004) 2 endelig udg.