DA Den Europæiske Unions Tidende CE 78/426

(2004/C 78 E/0446)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-2780/03

af António Campos (PSE) til Kommissionen

(11. september 2003)

Om: Skovbrande i Unionen

I år blev en del af Unionen ramt af en bølge af skovbrande, som i mit land antog proportioner af en veritabel katastrofe.

Kommissionen bruger store beløb på planer til beskyttelse af skove og på skovmæssige foranstaltninger.

Kommissionen råder desuden over et Fællesskabssystem for oplysninger om skovbrande.

Jeg beder derfor om følgende oplysninger:

1. Hvad er de hårdest ramte forstmæssige arter og de områder, der er ødelagt af brande, i hver enkelt af Unionens medlemsstater igennem de sidste 10 år?

2. Hvad er den procentuelle andel af disse arter i hver enkelt stats samlede skovbillede?

3. Hvor stor en del af de arealer, hvor disse arter, som er mest sårbare over for skovbrande, er brændt inden for de sidste 10 år?

4. Hvilke foranstaltninger har man truffet i forbindelse med forvaltningen af EUGFL-garantisektionen for at forhindre, at der blev brugt penge til de mest sårbare forstmæssige arter, og hvilke finansielle bestræbelser har man udvist for at tilskynde til anvendelse af de mere ildresistente arter?

5. Råder Kommissionen over undersøgelser, der dokumenterer de forskellige arters reaktion på og resistens over for ild, og kan den i bekræftende fald forsyne mig med disse oplysninger?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Franz Fischler

(8. oktober 2003)

I henhold til artikel 2 i forordning (EØF) nr. 2158/92 (1) har medlemsstaterne klassificeret deres område efter risikoen for skovbrande. 60 mio. hektar skov og andre skovarealer (60 % privat og 40 % offentlig) er således blevet klassificeret som højrisiko- eller mellemrisikozone i seks medlemsstater (Frankrig, Grækenland, Italien, Portugal, Spanien og Tyskland). Dette risikoareal udgør 40 % af det samlede skovareal i de 15 medlemsstater.

En analyse af dataene fra EU's informationssystem om skovbrande inden for de seneste 12 år viser, at der på årsbasis gennemsnitligt er brændt 1 % af skovene i medlemsstaternes risikozoner, mens visse regioner i Grækenland, i det centrale og østlige Spanien samt i det sydlige Italien har været udsat for, at over 3 % af deres skove er brændt.

En analyse af de seneste 12 års data fra EU's informationssystem om skovbrande viser ligeledes, at tre større zoner har været udsat for et meget stort antal brande; det drejer sig om den nordvestlige del af den iberiske halvø (den nordlige halvdel af Portugal, Galicien, Asturien), et fransk-italiensk trekantsområde, der dækker det sydøstlige Frankrig, Korsika, Ligurien og Toscana, samt det sydvestlige Italien (Sardinien, Sicilien, Basilicata og Calabrien).

Under ugunstige vejrforhold (voldsom tørke, kraftig vind) kombineret med utilstrækkelige forebyggelses-og overvågningsforanstaltninger kan et stort antal skovbrande forårsage større ildebrande, hvilket synes at være sket i løbet af sommeren 2003, i det mindste i det sydøstlige Frankrig og i Portugal.

Ifølge de oplysninger, som medlemsstaterne har fremlagt vedrørende beskyttelse mod skovbrande, varierer de skovtræarter, der er ramt af brande, fra region til region. I Portugal er det strandfyr (Pinus pinaster), der er den art, som er hårdest ramt (56 % af det brændte areal), og dernæst eucalyptus (17 %). I Piemonte i Italien er det kastanjetræer (Castanea sativa), der oftest brænder. De italienske myndigheder meddeler i øvrigt, at løvtræer generelt er hårdere ramt af ilden end nåletræer, hvorimod de tyske myndigheder siger det modsatte. Fra departementet Drôme i Frankrig forlyder det, at den værst ramte art er duneg (Quercus pubescens) og den mindst ramte sortfyr (Pinus nigra).

Man kan imidlertid gøre gældende, at de mest udbredte arter i de pågældende regioner også er de hårdest ramte.

Det fremgår af planerne for beskyttelse af skovene, at det oftere er nogle populationstyper, som rammes hårdere end andre, hvorimod de enkelte arter rammes mindre hårdt.

De fleste planer angiver således følgende populationstyper som sårbare:

— unge genbeplantninger af nåletræer inden for de første år (Tyskland, Frankrig)

— lavskov og maki (Frankrig, Spanien, Italien)

— høj løvskov (Frankrig, Italien)

— ældre hedestrækninger

— nåletræsplantager (Tyskland).

Kommissionen råder ikke over detaljerede statistikker over de forskellige arter, der er brændt hvert år, men i en undersøgelse, der blev foretaget af Det Fælles Forskningscenter (FFC) i Ispra i år 2000, har man sammenholdt kortene over de brændte zoner — via teledetektion fra rummet — med arealanvendelses-kortet Corine-LandCover.

Heraf fremgår det, at 29 % af de brændte arealer i 2000 bestod af løvtræer (løvskov (5 %), sklerofyl plantevækst (13 %), maki (11 %)), mens 8 % bestod af nåleskov og 6 % af blandet skov (løv- og nåleskov). Resten udgjordes af landbrugsområder og/eller agerskovbrugsområder (20 %), naturlig eng (10 %), hede, brakjord og lyngarealer (16 %) samt andre jordbundstyper (11 %).

Inden spørgsmålet besvares, skal begrebet sårbarhed over for ild først omtales.

En skovtypes sårbarhed over for ild afhænger af:

— graden af antændelighed, bl.a. evnen til at tilbageholde vand

— brændbarhed, som er et begreb, der er forbundet med ildens spredning i en vegetabilsk struktur: en plantevækst har et mere eller mindre tæt dække; den står i nærheden af forskellige andre græsagtige og buskagtige arter i forskellige populationstyper (lavskov, maki, højskov), der er mere eller mindre udnyttet eller plejet, og disse plantevækster har forskellige aldre (naturlig regeneration, unge plantager, ungskov, stageskov osv.)

— tilstedeværelsen af udløsende eller forværrende faktorer i omgivelserne: nærheden af beboede områder og af dårligt beskyttede skraldepladser, af veje, motorveje og jernbanelinjer samt af elektriske linjeføringer, vejrforhold osv.

En arts sårbarhed afhænger således af dens iboende egenskaber (antændelighed) og af dens interaktion med anden vegetation og skov, som den sættes sammen med (brændbarhed), samt en række eksterne faktorer.

Specialisterne er enige om ikke at betragte planters iboende antændelighed, dvs. valget af skovtræarter, som en afgørende faktor for ildens adfærd. Det er snarere populationens struktur, dvs. typen af skovdrift, der har betydning.

Kommissionen råder imidlertid ikke over statistikker over kategorierne af brændte beplantninger fordelt på art. Den har kun kendskab til, at genplantede skove er meget sårbare, især i de første år, og at man derfor bør indføre beskyttelsesforanstaltninger for dem.

Derfor indeholder artikel 29, stk. 5, i forordning (EF) nr. 1257/1999 (2) bestemmelser om, at de foranstaltninger om beskyttelse af skovene mod brande, som finansieres af EU, skal være i overensstemmelse med de skovbeskyttelsesplaner, som er anført i forordning (EØF) nr. 2158/92.

Inden for rammerne af Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL), Garantisektionen, har Kommissionen ikke vedtaget særlige bestemmelser, der lægger hindringer i vejen for finansiering af de mest sårbare skovarter. Den ønsker også at minde det ærede medlem om, at politikken vedrørende skove forvaltes på medlemsstatsniveau.

Siden 1992 er der imidlertid blevet ydet støtte til forebyggende skovbrugsforanstaltninger; dette har fundet sted i henhold til forordning (EØF) nr. 2158/92, hvorefter der er blevet ydet et beløb på 7,2 mio. EUR til forbedring af de mest udsatte populationer:

— forbedring af nåletræsplantagers resistens mod ild (Tyskland, Italien og Portugal)

— beskyttelse af unge populationer (genplantning eller naturlig regeneration) (Frankrig)

— forvaltning af populationer, hvorved man sikrer et lukket dække med kun et niveau af trækroner, undersøgelse af horisontal diskontinuitet pr. underafdeling (Frankrig)

— skovdrift med henblik på at skabe vertikal diskontinuitet i populationerne (ensartet højskov, lavskov, plantning af arter med sluttet bevoksning) (Frankrig)

— omlægning af lavskov til højskov (Italien).

Der er over hele verden blevet gennemført en lang række undersøgelser af planters antændelighed og brændbarhed. EU har medfinansieret en række af disse, dels via forskningsprogrammer, dels i henhold til forordning (EØF) nr. 2158/92.

Statens Institut for Landbrugsvidenskabelig Forskning (Avignon, Frankrig) og Instituto de investigaciones agropecuarias (INIA) (Madrid, Spanien) har f.eks. udarbejdet lister med sammenligninger af middelhavstræ-arters antændelighed; disse vil kunne fås ved henvendelse til de omtalte institutter. Ligeledes har de forskellige forstvæsener i medlemsstaterne kortlagt skovpopulationernes sårbarhed over for ild; disse undersøgelser anvendes i forebyggelsen og bekæmpelsen af skovbrande.

(1) Rådets forordning (EØF) nr. 2158/92 af 23. juli 1992 om beskyttelse af skovene i Fællesskabet mod brande, EFT L 217 af 31.7.1992.

(2) Rådets forordning (EF) nr. 1257/1999 af 17. maj 1999 om støtte til udvikling af landdistrikterne fra Den Europæiske Udviklings- og Garantifond for Landbruget (EUGFL) og om ændring og ophævelse af visse forordninger, EFT L 160 af 26.6.1999.