SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-1528/00

af José Ribeiro e Castro (UEN) til Rådet

(5. maj 2000)

Om: Bosman-sagen ændring af EF-traktaten, protokol om professionel sport eller om sport i almindelighed

Bosman-dommen(1) indebar en stor omvæltning inden for fodboldsporten i Europa, således som Kommissionen har erkendt. I dommen blev det fastslået, at i henhold til EF-traktatens artikel 39 (tidligere artikel 48) kan sportsforbund (f.eks. nationale forbund og UEFA) ikke fastsætte bestemmelser, hvor holdene begrænser anvendelsen af professionelle fodboldspillere fra andre medlemsstater. De økonomisk set stærkeste klubber som normalt findes i den begrænsede kreds af lande, som har de rigeste markeder har sikret sig adskillige spillere, som ofte var under oplæring, og som er hentet fra deres egne klubber, typisk i spillernes hjemland. Vi vil stå med én klasse af fodbold præget af storkapital og store forretninger i nogle (få) lande, og andenklasses fodbold, som mister sine bedste aktiver på grund af de stadig større økonomiske fristelser, som hidrører fra de stærkeste. I denne situation med total deregulering er sportsresultaterne i høj grad bestemt på forhånd. Pengene sejrer over sportstalent i vid forstand. Det går ud over åbenheden i sporten og de grundlæggende principper i konkurrencesporten, som er dybt forankret i samfundet. Dette rammer Europa og den europæiske mangfoldighed. Imidlertid har Viviane Reding på vegne af Kommissionen netop i udtalelser til pressen foreslået en løsning på problemet, som kunne bestå i solidariske ordninger mellem rige og fattige klubber, bl.a. ved en deling af de enorme summer, der tjenes ved tv-transmissioner af kampene. Her står vi imidlertid over for et helt andet spørgsmål. Transmissionsrettighederne kan med rette behandles som et rent kommercielt anliggende, der er omfattet af de generelle bestemmelser. Hvad den foreliggende sag drejer sig om, er gyldigheden af de rent sportslige kriterier i snæver forstand ved sammensætningen af holdene, og her bør Fællesskabet ikke gribe ind på grundlag af afgørelser, som er skadelige for sporten. Desværre ser det ud til, at spørgsmålet atter vil blive underkastet økonomiske og finansielle kriterier, selv om det netop er på grund af disse faktorer, at sporten i almindelighed og fodboldsporten i særdeleshed i stadig højere grad fjerner sig fra sit oprindelige grundlag. Det er besynderligt, at EU's institutioner ikke løser dette problem på det sportslige område, men vedblivende kun er lydhør over for pekuniære argumenter. Løsningen må nødvendigvis bestå i en ændring af EF-traktaten med indførelse som foreslået fra flere sider af en protokol til beskyttelse af de sportslige instansers fulde rettigheder, når det gælder rent sportslige anliggender.

Tilslutter Rådet sig Kommissionens holdning, eller vil det hvis det ikke er tilfældet på topmødet i 2000 tage dette spørgsmål op, som har vidtrækkende samfundsmæssige konsekvenser, især med henblik på en ændring af EF-traktaten med henblik på indføjelse af en særlig protokol, som bl.a. det nuværende formandskab har foreslået?

(1) Sag C-415/93, Union royale belge des sociétés de football association ASBL mod Jean-Marc Bosman, Royal club liégeois SA mod Jean-Marc Bosman m. fl. 15. december 1995.

Svar

(18.-19. september 2000)

Rådet er fuldstændig på det rene med udviklingen inden for professionel fodbold efter Domstolens dom i Bosman-sagen.

Rådet har imidlertid ikke taget stilling til denne udvikling og har ikke fra Kommissionen modtaget noget forslag til regulering af det forhold, som beskrives i spørgsmålet.

For så vidt angår regeringskonferencen, indeholder dagsordenen, som den ser ud nu, ikke noget punkt om revision af EF-traktaten med hensyn til sport, hverken som foreslået i spørgsmålet eller på nogen anden måde. Som det ærede medlem sikkert er klar over, har Rådet ingen del i konferencen mellem repræsentanterne for medlemsstaternes regeringer og er derfor ikke i stand kommentere konferencens arbejde.