SKRIFTLIG FORESPOERGSEL E-1383/97 af Mark Watts (PSE) til Kommissionen (22. april 1997)

Om: Motorkoeretoejsforsikringer i Det Forenede Kongerige og ikke-britiske statsborgere

Har Kommissionen kendskab til sager, hvor ikke-britiske statsborgere har svaert ved at forsikre deres motorkoeretoej, fordi ejerens koeretoej er udenlandsk indregistreret og hans koerekort er erhvervet i en anden medlemsstat?

Hvad vil Kommissionen goere for at sikre, at en saadan diskriminering ikke finder sted?

Svar afgivet paa Kommissionens vegne af Mario Monti (24. juni 1997)

I henhold til EF-lovgivningen vedroerende motorkoeretoejsforsikring er det sted, hvor et koeretoej er indregistreret afgoerende for, i hvilken medlemsstat risikoen anses for at bestaa. Denne lokalisering af risikoen paa grundlag af indregistreringsstedet skyldes ordningen med det groenne kort ((Indfoert ved henstilling nr.5 af 25.januar 1949, der vedtoges af underudvalget for vejtransport under udvalget for intern transport under FN's oekonomiske kommission for Europa. )), der danner grundlag for ordningen vedroerende lovpligtig automobilansvarsforsikring i Faellesskabet og for ordningen med kontrol af overholdelsen af denne forsikringsforpligtelse. Raadets direktiv 72/166/EOEF ((EFT L 103 af 2.5.1972. )) indeholder en bestemmelse om, at den medlemsstat, hvori motorkoeretoejet er indregistreret, skal sikre, at det er daekket ved en lovpligtig automobilansvarsforsikring. Denne lovpligtige forsikring daekker mod betaling af en enhedspraemie skader, som det paagaeldende koeretoej forvolder i andre medlemsstater i henhold til den i disse medlemsstater gaeldende lovgivning eller i henhold til lovgivningen i den medlemsstat, hvor koeretoejet er indregistreret, saafremt daekningen dér er stoerre ((Direktiv 90/232/EOEF, EFT L 129 af 19.5.1990. )).

I faellesskabslovgivningen er det endvidere fastsat, at et forsikringsselskab i en medlemsstat, der oensker at tegne lovpligtig automobilansvarsforsikring, skal vaere i besiddelse af en af hjemlandet udstedt koncession og samtidig skal vaere medlem af et nationalt bureau for motorkoeretoejsforsikring og af en motorkoeretoejsgarantifond i den medlemsstat, hvor forsikringsselskabet oensker at udoeve virksomhed. Det er noedvendigt, at forsikringsselskabet er medlem af disse to organer for derved at sikre, at ordningen med det groenne kort fungerer, ligesom ogsaa den lovpligtige automobilansvarsforsikring, der er indfoert ved direktiverne 72/166/EOEF, 84/5/EOEF ((EFT L 8 af 11.1.1984. )) og 90/232/EOEF. Bureauet regulerer faerdselsskader, som et koeretoej fra en medlemsstat har forvoldt i en anden medlemsstat, mens automobilgarantifonden erstatter skader, der er forvoldt af uforsikrede eller ukendte koeretoejer.

I henhold til faellesskabslovgivningen kan et hvilket som helst forsikringsselskab i en medlemsstat udoeve forsikringsvirksomhed og tegne lovpligtig automobilansvarsforsikring i en hvilken som helst anden medlemsstat, og dette hvad enten det sker i henhold til filialordningen eller i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser. Dersom et forsikringsselskab i en medlemsstat oensker at tegne lovpligtig ansvarsforsikring i en anden medlemsstat vedroerende koeretoejer, der er indregistreret i denne anden medlemsstat, skal forsikringsselskabet tilslutte sig det nationale automobilforsikringsbureau og automobilgarantifonden i vedkommende medlemsstat, ligesom forsikringsselskabet ogsaa skal bidrage til finansieringen heraf. Dersom et forsikringsselskab endvidere oensker at udoeve forsikringsvirksomhed i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser, skal det udpege en repraesentant, der er bosiddende eller etableret i vaertslandet, og som skal regulere de skader, der henhoerer under de forsikringsaftaler, der er indgaaet i den paagaeldende medlemsstat ((Direktiv 90/618/EOEF - EFT L 330 af 29.11.1990, som aendret ved direktiv 92/49/EOEF (EFT L228 af 11.8.1992). )).

Idet af det aerede medlem omtalte tilfaelde skal det paagaeldende koeretoej, dersom det fortsat er indregistreret i en anden medlemsstat end Det Forenede Kongerige, betragtes som vaerende en ikke-britisk risiko i henhold til kriteriet for lokaliseringen af risikoen. Den til koeretoejet knyttede lovpligtige automobilansvarsforsikring skal derfor vaere daekket via en forsikring, der er tegnet hos et forsikringsselskab, der kan udoeve virksomhed i den medlemsstat, hvori koeretoejer er indregistreret, hvad enten den paagaeldende virksomhed udoeves via en filial i bilens indregistreringsland eller via fri udveksling af tjenesteydelser fra Det Forenede Kongerige.

Hvad angaar det britiske forsikringsselskab, kan det ikke gyldigt - dersom det ikke er befoejet til at udoeve forsikringsvirksomhed i bilens indregistreringsland, jf. ovenfor - give en forsikringsdaekning for en risiko, der er lokaliseret i naevnte medlemsstat. Naar foerst motorkoeretoejet er blevet indregistreret i Det Forenede Kongerige, er det op til de britiske myndigheder at paase, at koeretoejet er daekket af en lovpligtig automobilansvarsforsikring, der opfylder de i britisk lovgivning fastsatte forsikringskrav.

Hvad angaar de mindre favorable vilkaar, som ikke-britiske statsborgere - der har en bil, der er indregistreret uden for Det Forenede Kongerige - udsaettes for i forhold til britiske statsborgere, skal det bemaerkes, at EF-traktatens regler om forbud mod forskelsbehandling paa grundlag af nationalitet og om fri bevaegelighed i princippet finder anvendelse paa de af statslige myndigheder vedtagne foranstaltninger og ikke paa de af private instanser vedtagne foranstaltninger. EF-Domstolen har accepteret undtagelser fra denne regel, men kun for de tilfaelde, hvor restriktioner har privat oprindelse, og hvor der er tale om foranstaltninger af privat karakter, der tager sigte paa kollektivt at fastsaette de naermere vilkaar for udoevelsen af en bestemt erhvervsvirksomhed ((Dom af 30.11.1995, sag C-55/94, Gebhard; dom af 15.12.1995, sag C-415/93, Bosman. )). Men forsikringsselskabernes individuelle adfaerd i forhold til deres kunder er ikke omfattet af denne undtagelse. Den kontraktlige forbindelse mellem et forsikringsselskab og en forsikret skaber et privatretligt forhold, der i princippet henhoerer under den nationale lovgivning, og som i givet fald kan indbringes for de nationale domstole.

Men hvorom alt er, kan man ikke betragte det som diskriminerende, naar britiske forsikringsselskaber giver biler fra en anden medlemsstat en differentieret behandling. Der er nemlig tale om risici, der er lokaliseret i forskellige medlemsstater, og forsikringsselskabet har ret til at tage hensyn til, at den risiko, der skal forsikres, er mindre eller stoerre afhaengig af, hvilken anden medlemsstat der er tale om. Paa samme maade kan de bidrag, der skal indbetales til garantifonden, variere fra medlemsstat til medlemsstat. Reglen om forbud mod forskelsbehandling finder ikke anvendelse, naar der er tale om indbyrdes forskellige situationer.