SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2411/01

af Armin Laschet (PPE-DE) til Kommissionen

(21. august 2001)

Om: EF-forordning 1408/71 og EF-forordning 118/97

Rådets forordning (EF) nr. 118/97(1) af 2. december 1996 om ændring og ajourføring af forordning (EØF) nr. 1408(2) om anvendelsen af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer fastlægger reglerne for modtagelse af sociale ydelser.

1. Er det korrekt, at en advokat, der har bopæl i Belgien, og som udøver en selvstændig virksomhed i Tyskland, på grund af undtagelsesbestemmelserne i forordning 118/97 ikke har ret til uddannelsespenge, selv om den pågældende er medlem af en obligatorisk ordning?

2. Agter Kommissionen at ændre denne forskelsbehandling alene på grund af bopæl i en anden medlemsstat i forhold til indenlandske advokater?

(1) EFT L 28 af 30.1.1997, s. 1.

(2) EFT L 149 af 5.7.1971, s. 2.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(19. oktober 2001)

Kommissionen vil gerne henlede det ærede medlems opmærksomhed på det forhold, at EF-retten navnlig Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 og (EØF) nr. 574/72 beskytter arbejdstagernes ret til social sikring ved at koordinere medlemsstaternes forskellige nationale sociale sikringsordninger(1). Det fremgår af artikel 13, stk. 2, litra b) i forordning (EØF) nr. 1408/71, at en person, der har selvstændig beskæftigelse på en medlemsstats område, men som er bosat på en anden medlemsstats område, er omfattet af den sociale sikringslovgivning i den medlemsstat, hvor denne er beskæftiget som selvstændig. En person, der er beskæftiget som selvstændig advokat i Tyskland, men som er bosat i Belgien, er således omfattet af den tyske lovgivning om social sikring.

En af de betingelser, der som regel skal være opfyldt, for at man i henhold til den tyske lovgivning er berettiget til en tysk børnepasningsydelse (Erziehungsgeld), er, at man skal have bopæl i Tyskland. Efter en dom afsagt af De Europæiske Fællesskabers Domstol(2) og efter at Kommissionen har indledt en traktatbrudsprocedure mod Tyskland, blev den pågældende tyske lovgivning imidlertid ændret den 1. januar 2001. Statsborgere fra EU eller fra Det Økonomiske Samarbejdsområde (EØS), som ikke har bopæl i Tyskland men i et andet EU- eller EØS-land, har herefter ret til børnepasningsydelser, hvis de udfører lønnet eller selvstændig virksomhed i Tyskland, for så vidt denne virksomhed ikke blot omfatter et begrænset antal timer.

Det følger endvidere af forordning (EØF) nr. 1408/71, at en person, der er omfattet af den tyske lovgivning om social sikring, også er berettiget til at få udbetalt familieydelser, som f.eks. børnepasningsydelser, til familiemedlemmer, der har bopæl i en anden medlemsstat. Det skal bemærkes, at det i henhold til bilag I, afsnit I, punkt C Tyskland til forordning (EØF) nr. 1408/71 fremgår, at man for at kunne karakteriseres som selvstændig erhvervsdrivende, der som sådan er berettiget til at modtage familieydelser i henhold til forordning (EØF) nr. 1408/71, skal udøve selvstændig virksomhed og skal lade sig forsikre eller yde bidrag til en alderdomsforsikring under en ordning for selvstændige erhvervsdrivende i Tyskland eller skal lade sig forsikre under den tvungne pensionsforsikring i Tyskland.

En person vil derfor, så længe denne opfylder de nævnte kriterier, i medfør af forordning (EØF) nr. 1408/71 principielt være berettiget til at modtage tyske familieydelser, også selv om den pågældende har bopæl i en anden medlemsstat.

Det samme gælder efter Kommissionens opfattelse for personer, der er forsikret under en særlig tysk ordning for selvstændige erhvervsdrivende, såsom den særlige ordning for advokater. Sådanne ordninger kan ganske vist ikke karakteriseres som lovgivning i henhold til forordning (EØF) nr. 1408/71 og er derfor undtaget fra forordningens anvendelsesområde, men det betyder efter Kommissionens opfattelse blot, at en person, der er forsikret under sådanne ordninger, ikke kan støtte ret på forordningens bestemmelser med hensyn til de risici, som denne gennem disse særlige ordninger har forsikret sig mod, dvs. mod alderdom og invaliditet. Det forhold, at sådanne ordninger er undtaget fra forordningens anvendelsesområde, berører derimod ikke anvendelsen af forordningens bestemmelser på andre områder. Det støttes af det forhold, at en person i relation til udbetaling af familieydelser fra tyske institutioner ifølge ovennævnte bilag I anses at være selvstændig erhvervsdrivende, hvis han/hun under en sådan særlig obligatorisk tysk forsikringsordning for selvstændige er forsikret mod alderdom.

En sådan fortolkning er også i overensstemmelse med den dom, der blev afsagt af De Europæiske Fællesskabers Domstol vedrørende EF-traktatens artikel 43 (tidl. artikel 52) i de forenede sager C-4/95 og C-5/95(3), som også angik spørgsmålet om selvstændige erhvervsdrivendes ret til tyske familieydelser.

(1) Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet EFT L 149 af 5.7.1971. Rådets forordning (EØF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemførelse af forordning (EØF) nr. 1408/71 EFT L 74 af 27.3.1972. Rådets forordning (EØF) nr. 118/97 af 2. december 1996 om ændring og ajourføring af forordning (EØF) nr. 1408/71 og (EØF) nr. 574/72 EFT L 28 af 30.1.1997.

(2) Dom af 10. oktober 1996 i de forenede sager C-245/94 og C-312/94 Hoever og Zachow, Sml. 1996 I, s. 4895.

(3) Dom af 30. januar 1997 i de forenede sager C-4/95 og C-5/95 Stöber og Pereira, Sml. 1997 I, s. 511.