SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1910/00

af María Sornosa Martínez (PSE), María Valenciano Martínez-Orozco (PSE) og María Rodríguez Ramos (PSE) til Kommissionen

(16. juni 2000)

Om: Opfølgning og videreførelse af kampagnen En blomst til kvinderne i Kabul

Siden talimanernes magtovertagelse i 1996 har kvinderne i Afghanistan været udsat for brutal diskrimination og undertrykkelse, som bl.a. har givet sig udtryk i påbud om at bære burqua(en klædning, der tildækker dem fuldstændig), fratagelse af retten til at arbejde, forbud mod at søge lægehjælp på hospitaler samt en lang række mord, offentlige henrettelser og voldshandlinger begået med regeringens billigelse.

Kommissionen iværksatte i 1998 en kampagne under parolen En blomst til kvinderne i Afghanistan for at udbrede kendskabet til disse kvinders situation og appellere til international bistand. Senere tvang forholdene i Afghanistan Kommissionens Kontor for Humanitær Bistand (ECHO) Kommissionen til at trække finansieringen af projekter og organisationer i byen Kabul tilbage.

Vil Kommissionen under henvisning til indholdet i Europa-Parlamentets beslutning om kvinders situation i Afghanistan (B5-0343/1999), vedtaget under mødeperioden i december 1999, oplyse følgende:

Hvilken opfølgning og videreførelse, har den foretaget af kampagnen En blomst til kvinderne i Kabul?

Hvorledes er stillingen nu med hensyn til beslutningerne om afbrydelsen af ECHO's humanitære bistand i Kabul?

Mener Kommissionen, at de foranstaltninger for at skabe et internationalt pres mod talibanstyret, som Den Europæiske Union og dens medlemsstater har gennemført hidtil, har været tilstrækkelige?

Har Kommissionen planer om nye forslag til Rådet med henblik på at øge støtten til de afghanske kvinder?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Christopher Patten

(17. juli 2000)

Kampagnen til fordel for kvinderne i Kabul blev sat i gang for et begrænset tidsrum og havde til formål at skabe større international opmærksomhed om afghanske kvinders alvorlige situation, særlig i Kabul. I denne henseende har kampagnen opfyldt sit mål. Det har ikke fra starten været meningen at følge den op med andre foranstaltninger. På programsiden har Kommissionen imidlertid hele tiden sat fokus på kvinders og børns humanitære behov på kritiske områder som sundhed, uddannelse, kloakering og vandforsyning.

I juli 1998 indstillede Kommissionen midlertidigt bistanden til Kabul, fordi arbejdsvilkårene for humanitære organisationer blev forværret af Taliban-direktiver. For at imødekomme behovene blandt det store antal fordrevne personer, der kom til Kabul efter offensiverne i juli og august 1999, genindførte Kommissionen nødhjælp til byen i efteråret 1999. Selvom arbejdsvilkårene stadig er uhyre vanskelige, har man skønnet, at nødhjælpsområdet er tilstrækkeligt til, at man kan nå frem til målgrupperne og yde dem hjælp.

Da Taliban-styret endnu ikke ved fristens udløb havde opfyldt de krav, der blev stillet i De Forenede Nationers Sikkerhedsråds resolution nr. 1267, vedtog EU en fælles holdning, 1999/727/FUSP(1), om de restriktive foranstaltninger over for Taliban, der var omhandlet i De Forenede Nationers resolution. Denne blev i februar 2000 fulgt op af Rådets forordning (EF) nr. 337/2000 af 14. februar 2000 om flyveforbud og indefrysning af midler og andre økonomiske ressourcer over for Taliban i Afghanistan(2). Sanktionerne er de skrappeste, der til dato er iværksat for at få Taliban til at efterkomme det internationale samfunds krav. De er blevet udformet med omhu, således at der øves pres på Taliban, men samtidig gives mulighed for at fortsætte den humanitære bistand til befolkningen.

Indtil nu er det ikke lykkedes at ændre Talibans holdning med disse sanktioner. Enhver beslutning om at lægge større pres på Taliban skal vejes op mod de menneskelige konsekvenser, dette kan få på et tidspunkt, hvor Afghanistan står over for en alvorlig, landsomfattende tørke og udsigt til hungersnød.

Kommissionen har pligt til at fortsætte sine humanitære bistandsprogrammer for den afghanske befolkning. Den har ikke i øjeblikket planer om nye tiltag specielt til fordel for afghanske kvinder. Den forsøger imidlertid at øge bevidstheden om ligestillingsproblemet i udformningen og gennemførelsen af løbende og kommende humanitære bistandsprogrammer, især på relevante områder som uddannelse, sundhed, hygiejne, kloakering og vandforsyning. Programmerne er hovedsagelig koncentreret om landdistrikter, hvor størstedelen af befolkningen bor, og hvor de sociale indikatorer (sundhed, læse- og skrivefærdighed) er mest foruroligende.

(1) EFT L 294 af 16.11.1999.

(2) EFT L 43 af 16.2.2000.