SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3672/02

af Antonio Di Pietro (ELDR) til Kommissionen

(18. december 2002)

Om: Udøvelse af stomatologi

I Italien kan personer, der har en lægeuddannelse, kun udøve stomatologi, hvis de er optaget i fortegnelsen over tandbehandlere uden at være tandlæger af den meget enkle grund, at tandlægerne ønsker at regulere udøvelsen af lægegerningen på stomatologiområdet ved hjælp af direktiverne om tandlæger. På denne måde tvinges de læger, som ønsker at udøve stomatologi, til at lade sig optage i medlemsfortegnelsen i et fag, som ikke har nogen tilknytning til deres eget, hvad der er i åbenlys strid med direktiv 93/16/EØF(1)

Dette urimelige krav har forårsaget og forårsager fortsat alvorlige og negative konsekvenser af bl.a. retslig karakter for de læger, som i tillid til direktiv 93/16 har troet at kunne beskæftige sig med mundhule- og tandbehandling udelukkende som læger, der var optaget i fortegnelsen for denne profession. Denne ret fastslås udtrykkeligt i direktiv 93/16/EØF.

Der er allerede blevet grebet ind over for denne fremgangsmåde i forbindelse med to overtrædelsesprocedurer over for Italien (sag C-40/93 og C-202/99), hvor Italien i begge tilfælde blev dømt for at have slået to faggrupper sammen, hvis forhold reguleres af forskellige direktiver, hvis sigte tværtimod er, at de skal holdes adskilt (se Kommissionens svar på de skriftlige forespørgsler E-1522/96(2), E-1649/97(3), E-2698/98, E-2699/98 og E-2700/98(4)).

Kan Kommissionen svare på, om den akademiske grad i lægevidenskab og kirurgi, der i Italien er blevet udstedt til de personer, der har indledt deres lægeuddannelse i studieåret 1980/81, opfylder mindstekravene for, at de pågældende kan virke som læger i Italien, også inden for stomatologi, eller om udøvelsen af denne aktivitet afhænger af, at lægerne har en grad i og er optaget i fortegnelsen over tandbehandlere, som ikke er tandlæger?

(1) EFT L 165 af 7.7.1993, s. 1.

(2) EFT C 356 af 25.11.1996, s. 52.

(3) EFT C 391 af 23.12.1997, s. 113.

(4) EFT C 135 af 14.5.1999, s. 99.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(20. januar 2003)

Siden ikrafttrædelsen af Rådets direktiv 78/686/EØF og 78/687/EØF af 25. juli 1978(1) om gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for tandlæger og om samordning af tandlægeuddannelsen, må medlemsstaterne ikke længere, med mindre der foreligger specifikke undtagelsesbestemmelser, give læger, som ikke er specialiserede på området, tilladelse til at udføre tandlægevirksomhed eller odontostomatologi. Dette er blevet bekræftet af Domstolen i dom af 1. juni 1995 i sag C-40/93 Kommissionen mod Italien(2), hvor det fastslås, at medlemsstaterne ikke har ret til at skabe kategorier af tandlæger, der ikke modsvares af nogen kategori i direktiv 78/686/EØF og 78/687/EØF.

Den eneste undtagelse, som vedrører Italien, findes i artikel 19 i direktiv 78/686/EØF, hvorefter det netop er tilladt for italienske læger, som har påbegyndt deres lægeuddannelse før 28. januar 1980, at fortsætte med at udøve tandlægevirksomhed i Italien og at nedsætte sig som tandlæger i andre medlemsstater. Da der på tidspunktet for vedtagelsen af direktiv 78/686/EØF og 78/687/EØF ikke fandtes to separate uddannelser og erhverv for hhv. tandlæger og læger, var det nødvendigt at opretholde disse lægers rettigheder ved oprettelsen af det nye erhverv.

Eftersom Italien ensidigt havde udsat tidsfristen for påbegyndelsen af medicinstudiet, som var fastlagt i artikel 19 (dvs. 28. januar 1980) til det akademiske år 1984/1985, fastslog Domstolen ved sin ovenfor nævnte dom af 1. juni 1995, at Italien på denne måde havde tilsidesat de forpligtelser, der påhviler landet i henhold til direktiverne 78/686/EØF og 78/687/EØF. Da Italien ikke selv kunne gennemføre afgørelsen (ud over at trække tilladelsen til at udøve den omhandlede virksomhed tilbage fra de ca. 4000 berørte læger), blev der i henhold til direktiv 2001/19/EF(3) vedtaget specifikke reguleringsforanstaltninger (egnethedsprøve organiseret af de italienske myndigheder) for de pågældende.

Konklusionen er, at læger, som ikke har området som deres speciale, ikke må udøve tandlægevirksomhed eller odontostomatologi, medmindre de opfylder de betingelser for at være tandlæger, der er nævnt i artikel 19, stk. 1 og 2, i direktiv 78/686/EØF, som ændret ved direktiv 2001/19/EF. Dette strider ikke mod direktiv 93/16/EØF(4).

(1) EFT L 233 af 24.7.1978.

(2) Sml. 1995 I, s. 1319.

(3) Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2001/19/EF af 14. maj 2001 om ændring af Rådets direktiv 89/48/EØF og 92/51/EØF om den generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser og om ændring af Rådets direktiv 77/452/EØF, 77/453/EØF, 78/686/EØF, 78/687/EØF, 78/1026/EØF, 78/1027/EØF, 80/154/EØF, 80/155/EØF, 85/384/EØF, 85/432/EØF, 85/433/EØF og 93/16/EØF om følgende erhverv: sygeplejersker med ansvar for den almene sundheds- og sygepleje, tandlæger, dyrlæger, jordemødre, arkitekter, farmaceuter og læger (EØS-relevant tekst), EFT L 206 af 31.7.2001.

(4) Rådets direktiv 93/16/EØF af 5. april 1993 om fremme af den frie bevægelighed for læger og gensidig anerkendelse af deres eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, EFT L 165 af 7.7.1993.