SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1162/01

af Charles Tannock (PPE-DE) til Kommissionen

(19. april 2001)

Om: Reform af den fælles landbrugspolitik

Er Kommissionen enig i, at den mest iøjnefaldende mangel ved Nice-traktaten med hensyn til at forberede Den Europæiske Union på den forestående udvidelse er, at der overhovedet ikke henvises til behovet for en gennemgribende reform af både den fælles landbrugspolitik og den aktuelle fordeling af strukturfondene?

Har Kommissionen i bekræftende fald og på baggrund af kommissær Fischlers særdeles tankevækkende kommentarer om behovet for en øjeblikkelig reform af den fælles landbrugspolitik samt kravet fra en række erfarne fremtrædende politikere i både Storbritannien og Tyskland desangående i de seneste uger overvejet fordelene ved en nationalisering af den fælles landbrugspolitik, således at hvert land får mulighed for at beskytte sine landmænd og landdistrikter (under hensyntagen til konkurrencereglerne og reglerne om statsstøtte i forbindelse med eksport til andre EU-lande), hvilket ville skabe en situation, hvor skatteyderne i en række medlemsstater ikke længere ville være nødsaget til at subventionere landbrugssektoren i andre medlemsstater, og hvor mange af problemerne i forbindelse med store nye landbrugslandes, som f.eks. Polen, tiltrædelse af EU, herunder omfattende svig og ineffektiv støtte som følge af de pågældende landes styre, med ét slag ville blive reduceret, samtidig med at dette i væsentlig grad ville mindske de antieuropæiske følelser, der er opstået især i Storbritannien og Tyskland på grund af deres uforholdsmæssigt store bidrag til EU-budgettet i en lang periode som følge af forvridningerne af den fælles landbrugspolitik?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Franz Fischler

(5. juni 2001)

Det er Kommissionens opfattelse, at Nice-traktaten opfylder de mål, som regeringskonferencen havde opstillet, nemlig at forberede EU's institutioner på udvidelsen. Det ville have været for tidligt at tage en sund drøftelse af den videre udvikling af EU's to vigtigste politikker. Det er dog en vigtig debat, som skal finde sted i forbindelse med udviklingen af de kommende finansielle perspektiver.

Det ærede medlems spørgsmål berører tre aspekter af renationalisering: ansvar for politikgennemførelse, budgetomkostninger og finanskontrol.

I Agenda 2000 foreslog Kommissionen omfattende ændringer af forvaltningen af den fælles landbrugspolitik. De omfattede større fleksibilitet for oksekødspræmier og modulering. Medlemsstaterne var generelt modstandere af indførelsen af nationale bevillingsrammer for oksekød, mens muligheden for at modulere, dvs. skifte fra direkte betalinger til programmer for udvikling af landdistrikter, der forvaltes på det laveste, mest hensigtsmæssige niveau i medlemsstaterne, kun er blevet udnyttet i ringe grad, navnlig i Tyskland. Der synes derfor kun at være ringe enighed mellem medlemsstaterne om en mere omfattende renationalisering af landbrugspolitikken.

Kommissionen forelagde i efteråret 1998 en rapport om, hvordan ordningen for egne indtægter fungerer(1). I denne tekniske rapport fremførte Kommissionen medfinansieringen af direkte betalinger til landbruget som en mulighed for at korrigere uligevægten i budgettet. Denne mulighed blev sammen med den gradvise nedsættelse af direkte betalinger drøftet som led i Agenda 2000-pakken. Ingen af delene indgik dog i den endelige aftale. Det er muligt, at spørgsmålet vil blive taget op igen i forbindelse med midtvejsevalueringen.

Som påpeget af Revisionsretten ved mange lejligheder finder de fleste uregelmæssigheder i forbindelse med landbrugsudgifterne sted på nationalt plan. Hvad Fællesskabets institutioner angår, har Kommissionens bestræbelser i form af sund og effektiv finansforvaltning (SEM 2000) og Parlamentets undersøgelser i høj grad bidraget til at forbedre den relevante karakter af de offentlige udgifter i EU.

(1) KOM(98) 560 endelig udg.