SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2775/99

af Alexandros Alavanos (GUE/NGL) til Kommissionen

(18. januar 2000)

Om: Erhvervsmæssige retningslinjer for turistguider i Grækenland

I Grækenland har man hidtil ikke haft faste regler for udstedelse af autorisation til udøvelse af erhvervet som turistguide samt det særlige kort, der bevidner, at ihændehaveren er turistguide.

Der er i den seneste tid blevet indledt drøftelser mellem de berørte og regeringen om udarbejdelse af et lovforslag om fastlæggelse af bestemmelser for anerkendelse af det pågældende erhverv, og det ville lette dialogen, hvis Kommissionen kunne besvare følgende spørgsmål:

1. Mener Kommissionen, at det i forbindelse med udstedelsen af det særlige kort, der bevidner, at ihændehaveren er turistguide, er tilstrækkeligt med en erklæring fra arbejdsgiveren, selvom der kunne tilvejebringes mere fuldgyldige beviser for erhvervsudøvelsen, f.eks. den pågældendes selvangivelse eller registrene fra de anerkendte sammenslutninger, som branchens udøvere hidtil har været medlemmer af?

2. Mener Kommissionen, at lovforslaget helt afgjort bør henvise de bestemmelser om to års arbejdsanciennitet, der er anført i artikel 7 i direktiv 75/368/EØF(1)?

3. Mener Kommissionen, at anerkendelsen af den faglige uddannelse bør attesteres af et offentligt organ eller en erhvervssammenslutning, eller er det tilstrækkeligt at forelægge en erklæring om, at den berørte har fulgt den pågældende faglige uddannelse?

(1) EFT L 167 af 30.6.1975, s. 22.

Svar afgivet af Frederik Bolkestein på Kommissionens vegne

(17. februar 2000)

Kun erhvervet rejseleder er rent faktisk omfattet af Rådets direktiv 75/368/EØF af 16. juni 1975 om foranstaltninger, der tilsigter at fremme den effektive udøvelse af etableringsfriheden og den fri udveksling af tjenesteydelser inden for forskellige former for virksomhed (ex hovedgrupperne 01 til 85 CITI) herunder navnlig overgangsforanstaltninger for nævnte former for virksomhed(1), undtagen erhvervet turistguide, der, afhængig af det af de forskellige medlemsstater krævede uddannelsesniveau, er omfattet enten af Rådets direktiv 89/48/EØF af 21. december 1988 om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed(2), eller af Rådets 92/51/EØF af 18. juni 1992 om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser til supplering af direktiv 89/48/EØF(3).

For så vidt angår de specifikke spørgsmål, som det ærede parlamentsmedlem stiller, angående hvilke krav, der bør medtages i lovforslaget om fastlæggelse af bestemmelser for anerkendelse af erhvervet turistguide i Grækenland, kan Kommissionen svare følgende:

Først og fremmest må det fastlås, at det er op til medlemsstaterne at afgøre, om der skal findes regler for udøvelsen af et erhverv på dens territorium eller ej. Reglementationen vedrørende borgere, der har opnået deres erhvervskvalifikation i denne medlemsstat, kommer ikke ind under fællesskabsretten, men er medlemsstaternes kompetence. Direktivet omfatter således kun EU-borgere, der har opnået deres erhvervskvalifikation i en anden medlemsstat end den, hvor de har til hensigt at udøve deres erhverv.

I henhold til artikel 9 i direktiv 75/368/EØF skal bevis for, at de i artikel 5 og i artikel 7, stk. 1, opstillede betingelser er opfyldte, (disse betingelser vedrører art og varighed af den af ansøgeren i dennes hjemstat udøvede aktiviteter) fremgå af en attestation, der udstedes af den kompetente myndighed eller organisation i den oprindelige hjemstat eller senere opholdsstat. Kommissionen finder, at der med udtrykket den kompetente myndighed eller organisation i den oprindelige hjemstat menes en statslig myndighed eller f.eks. en styrelse, der har fået tildelt visse beføjelser af en statslig myndighed. Afhængig af medlemsstaterne kan det bl.a. dreje sig om ministerier, præfekter eller handels- og industrikamre. Det er ikke Kommissionens opfattelse, at en simpel erklæring fra arbejdsgiveren vil være tilstrækkelig, med mindre arbejdsgiveren er netop den ovenfor anførte styrelse, der har fået tildelt visse beføjelser af en statslig myndighed. Ligeledes kan den pågældendes selvangivelse heller ikke betragtes som tilstrækkeligt bevis i henhold til direktiv 75/368/EØF, da der er tale om en fuldstændig ensidig handling fra indvandrerens side.

I henhold til de seneste oplysninger, der foreligger Kommissionen, er det i medfør af præsidentielt dekret nr. 33/1993 præfekterne, der i Grækenland er bemyndigede til at udstede disse attestationer.

Kommissionen finder, at det er absolut nødvendigt, at den nationale lov til gennemførelse af direktiv 75/368/EØF, for så vidt angår faguddannede vandrende arbejdstagere, gentager de i direktivets artikel 7 anførte kriterier og derigennem muliggør adgang til og udøvelse af erhvervet rejseleder for borgere fra andre medlemsstater. Herudover kan borgere fra andre medlemsstater siden vedtagelsen af Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 1999/42/EF af 7. juni 1999 om indførelse af en ordning for anerkendelse af eksamensbeviser for de former for erhvervsvirksomhed, der er omfattet af direktiverne om liberalisering og om overgangsforanstaltninger, og til supplering af den generelle ordning for anerkendelse af eksamensbeviser(4), påberåbe sig godkendelse af eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser, der er erhvervet i deres oprindelses- eller herkomstland, i henhold til principperne i den generelle ordning for anerkendelse af eksamensbeviser (artikel 3 i direktiv 1999/42/EF). I de nationale gennemførelsesbestemmelser bør disse regler også være gældende for de vandrende arbejdstagere.

For så vidt angår det i artikel 7, stk. 1, litra b, i direktiv 75/368/EØF nævnte certifikat om godtgørelse af den af den begunstigede fulgte faglige uddannelse, skal denne være anerkendt af staten eller bedømt af en kompetent faglig organisation som havende samme værdi. Begrebet certifikat har ikke været genstand for nogen særlig definition i direktiv 75/368/EØF og intet tilkendegiver, at den af den vandrende arbejdstager gennemførte uddannelse bør gøres til genstand for en vurdering. Da tilrettelæggelsen af uddannelsesforløb påhviler medlemsstaterne, finder Kommissionen, at spørgsmålet, om en erklæring om, at den berørte har fulgt en faglig uddannelse er tilstrækkeligt bevis, bør rettes til den kompetente faglige sammenslutning i oprindelsesmedlemsstaten.

(1) EFT L 167 af 30.6.1975.

(2) EFT L 19 af 24.1.1989.

(3) EFT L 209 af 24.7.1992.

(4) EFT L 201 af 31.7.1999.