SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2256/00

af Theresa Villiers (PPE-DE) til Kommissionen

(4. juli 2000)

Om: En indsats til støtte for euroen

Efter ØKOFIN-mødet den 8. maj 2000 udtalte den franske finansminister Laurent Fabius, at der kunne gøres en konkret indsats til støtte for euroen.

Det forlød, at finansministrene var enige om, at der findes et anvendeligt interventionsvirkemiddel, hvormed de henviste til reserverne i Det Europæiske System af Centralbanker.

Kan Kommissionen anføre, hvilke virkemidler der kunne tages i brug til støtte for euroen, under hvilke omstændigheder dette kunne ske, samt hvem der ville være ansvarlig for en sådan afgørelse?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Pedro Solbes Mira

(28. juli 2000)

Den økonomiske politik påvirker udviklingen i valutakursen ad forskellige kanaler. Mens den monetære politik har en direkte indvirkning via rentesatsen og interventioner, har den økonomiske politik i øvrigt en indirekte indflydelse derved, at den påvirker de økonomiske aktørers forventninger.

Den Europæiske Centralbank (ECB) kan gøre porteføljeinvesteringer i euro mere eller mindre attraktive og rentable ved at ændre rentesatserne. En stigning i den toneangivende refinansieringssats, som er ECB's vigtigste monetærpolitiske instrument, vil normalt resultere i en kapitaltilstrømning, hvorved valutakursen vil blive støttet. En forhøjelse af rentesatserne vil også have en gunstig indvirkning på inflationsforventningerne og derved stive ECB's stabilitetsorienterede troværdighed af. Et andet instrument i valutapolitikken er interventioner på valutamarkederne. Ved at opkøbe euro på valutamarkederne ved hjælp af reserverne af fremmed valuta signalerer ECB til markedet, at valutakursen er undervurderet. Ikke-steriliserede interventioner reducerer likviditeten på det indenlandske pengemarked og er tilbøjelige til at hæve rentesatserne, mens steriliserede interventioner kun har en efterspørgselseffekt. Virkningen af interventioner på valutakursen vil blive større, hvis de gennemføres i fællesskab af de respektive centralbanker.

Andre dele af den økonomiske politik, især finans- og strukturpolitikken, har en indirekte indvirkning på valutakursen. Et velafbalanceret finans- og monetærpolitisk policymix styrker valutakursudviklingen på mellemlang sigt. Strukturreformer og et velfungerende arbejdsmarked kan medføre en forhøjelse af det forventede afkast og derved tiltrække investeringer til euroområdet.

EF-traktaten har en klar opdeling af kompetenceområderne inden for den økonomiske politik i euroområdet. Mens ECB i uafhængighed træffer beslutning i den monetære politik, er finans- og strukturpolitikken medlemsstaternes kompetenceområde. ECB træffer således beslutning om rentesatserne med det formål at fastholde prisstabilitet i euroområdet. Finanspolitikken afgøres på nationalt plan med det formål at støtte den monetære politiks mål om at fastholde prisstabilitet. Stabilitets- og vækstpagten er et effektivt koordineringsredskab med henblik på at opfylde denne målsætning.

Hvad angår interventioner, hedder det i EF-traktatens bestemmelser (artikel 105 og 111), at ECB foretager transaktioner i udenlandsk valuta i overensstemmelse med de af Rådet udarbejdede generelle retningslinjer. Disse generelle retningslinjer berører dog ikke den primære målsætning i Det Europæiske System af Centralbanker (ESCB) om at fastholde prisstabilitet. Indtil videre har Rådet ikke udarbejdet sådanne generelle retningslinjer.

Hidtil har ECB ikke interveneret på valutamarkederne. Eftersom valutakursen ikke er en målvariabel for ECB, vil interventioner til støtte for euroen kun kunne blive nødvendige, hvis valutakursen klart ikke ligger i sit rette leje og udgør en fare for ECB's inflationsmål. ECB råder over reserver i fremmed valuta på 50 100 mio. (pr. 30. juni 2000), som vil kunne anvendes til interventioner. Eurosystemet som helhed råder over valutareserver på næsten 390 000 mio..