SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1564/98

af Marie-Noëlle Lienemann (PSE) til Kommissionen

(20. maj 1998)

Om: Crédit Lyonais

Overskrider Kommissionen ikke sine beføjelser, når den tillader sig at bestride den franske regerings og Crédit Lyonais valg for at gennemføre kompensation for den offentlige støtte, der er nødvendig for at garantere dens konkurrenceregler.

Kommissionen skal overvåge kompensationen, det forhold at den findes, og har ikke noget at sige vedrørende hvilken metode, der er anvendes til gennemførelsen af denne kompensation. Man kan blive endnu mere forbløffet over, at Kommissionen anmoder banken om at afstå sine europæiske net, hvad er det samme som en afvikling forud for Crédit Lyonais forsvinden, skønt Kommissionen tværtimod burde bestræbe sig på at bevare denne struktur. Det er retspraksis på området, men det er også væsentligt for at forsvare bevarelsen af arbejdspladser!

Afviger Kommissionen ikke fra et af Den Europæiske Unions hovedprincipper, når den tillader sig at anmode om privatisering - og ovenikøbet at foreslå, hvilken form en eventuel privatisering kunne antage! - af en virksomhed, skønt det i Rom-traktaten tydeligt er anført, at virksomhedernes kapital kan være offentlig eller privat, uden at europæiske institutioner har noget at sige i den forbindelse?

Samlet svar

afgivet på Kommissionens vegne af Karel Van Miert på skriftlige forespørgslerP-1550/98 og E-1564/98

(8. juni 1998)

EF-traktatens artikel 92 fastsætter, at støtte til fremme af den økonomiske udvikling i visse erhvervsgrene kan anses at være forenelig med fællesmarkedet, når den ikke ændrer samhandelsvilkårene på en måde, der strider mod den fælles interesse. I sine rammebestemmelser for omstruktureringsstøtte(1) har Kommissionen opstillet kriterier for, hvornår støtte til kriseramte virksomheder - som den støtte, der blev ydet til Crédit Lyonnais - kan betragtes som forenelig med fællesmarkedet. Et af kriterierne er, at det skal sikres, at de negative virkninger, støtten kan få for konkurrenterne, mindskes mest muligt. Kommissionen kan pålægge de betingelser og forpligtelser, som den skønner nødvendige, og bl.a. kræve, at den støttemodtagende virksomhed indskrænker sin kommercielle virksomhed. I overensstemmelse med EF-traktatens artikel 155 er det Kommissionen og ikke den regering, der har ydet støtten, der skal håndhæve bestemmelserne i traktatens artikel 92, hvilket i den konkrete sag indebærer, at det er Kommissionen, der skal afgøre, hvilke modydelser der kan sikre, at den fælles interesse tilgodeses.

I den konkrete sag har Crédit Lyonnais modtaget støtte af en størrelsesorden, der er helt uhørt i hele EU's historie, og som langt overstiger de beløb, der blev godkendt af Kommissionen i 1995 og 1996, og det har skabt betydelige konkurrencefordrejninger i banksektoren. Under hensyn til den fælles interesse fandt Kommissionen, at de væsentligste af de modydelser, der måtte kræves for at tilgodese konkurrenterne, måtte være koncentreret om Europa. Dette blev accepteret af de franske myndigheder, som fremlagde meget betydelige modydelser i maj 1998, primært i Europa, i form af afhændelser og lukninger. Efter at have gennemgået bankens omstruktureringsplan drog Kommissionen den konklusion, at Crédit Lyonnais ville være levedygtig, også med de meget betydelige afhændelser, der blev krævet, at støtten var begrænset til, hvad der var strengt nødvendigt, og at de modydelser, den franske regering havde tilbudt, ville føre til en meget betydelig indskrænkning af Crédit Lyonnais' kommercielle virksomhed og dermed mindske støttens konkurrencefordrejende virkninger. Desuden bemærkes, at formålet med den kontrol, Kommissionen fører med statsstøtte ydet af medlemsstaterne, ikke er at sikre, at de støttemodtagende virksomheder kan overleve, men derimod at fællesmarkedet kan fungere efter hensigten, uden for store konkurrencefordrejninger.

Kommissionen har noteret sig Frankrigs tilsagn om hurtigt at privatisere banken, senest i oktober 1999, i overensstemmelse med, hvad den franske regering allerede havde stillet i udsigt, da Kommissionen godkendte den tidligere støtte i 1995. Kommissionen er enig med det ærede medlem i, at traktaten er neutral med hensyn til ejendomsretten til virksomhederne, således som det fremgår af artikel 222. Men når staten bestandigt træder til med støtte til offentlige franske banker, skaber det betydelige konkurrencefordrejninger til skade for de private banker, som ikke har nydt godt af en lige så systematisk støtte fra deres private aktionærer. I denne særlige kontekst bemærker Kommissionen, at når Crédit Lyonnais overgår til den private sektor, vil Crédit Lyonnais fremover være nødt til at vende sig mod sine private aktionærer for at skaffe de yderligere midler, banken har brug for, og ikke længere mod staten, således at de konkurrencefordrejende virkninger på fællesmarkedet af statsstøtten vil blive undgået i fremtiden.

(1) EFT C 368 af 23.12.1994.