SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0251/03

af Sergio Berlato (UEN), Cristiana Muscardini (UEN),Mauro Nobilia (UEN), Roberta Angelilli (UEN), Roberto Bigliardo (UEN),Antonio Mussa (UEN), Sebastiano Musumeci (UEN),Adriana Poli Bortone (UEN), Mariotto Segni (UEN)og Franz Turchi (UEN) til Kommissionen

(5. februar 2003)

Om: Sygeforsikring for italienske statsborgere med bopæl i Belgien

Italienske statsborgere med bopæl i Belgien er forpligtet til at tegne en passende sygeforsikring i henhold til gældende belgiske bestemmelser.

Dette krav er en uomgængelig betingelse for at få anerkendt visse grundlæggende rettigheder, såsom optagelse i det kommunale belgiske folkeregister og efterfølgende registrering i AIRE (fortegnelse over italienske statsborgere, der er bosiddende i udlandet).

Et betydeligt antal italienske statsborgere er omfattet af den internationale aftale kaldet E 128 (indført ved forordning (EØF) nr. 1408/71(1), artikel 22, stk. 1, litra b og c), der blandt de forskellige sygeforsikringsformer fastsætter, at unionsborgerens udgifter til lægebehandling skal afholdes af den pågældendes hjemland, der direkte skal refundere den pågældende belgiske sygeforsikring, i det konkrete tilfælde INAMI.

Ikke desto mindre mødes de italienske statsborgere med krav om straks at betale det samlede beløb for lægebehandlingen, mens den belgiske sygeforsikring venter på at modtage godtgørelsen fra den sygeforsikring, hvor de er forsikrede.

Uheldigvis får de belgiske statsborgere kun en del af de afholdte udgifter godtgjort. Godtgørelsen er på 75 % og beregnes på grundlag af et indeks kaldet INAMI-kodenummer, som udelukkende opererer med standardtakster.

Hertil kommer, at de reelt anvendte takster altid og under alle omstændigheder er højere end de forud fastsatte beløb, og på visse hospitaler arbejder læger, der ikke har overenskomst med INAMI, og derfor kan opkræve helt urimelige salærer. Endvidere skal det understreges, at disse læger som altså ikke følger taksterne i henhold til INAMI-overenskomsten ofte ikke har en meddelelse om dette ophængt i venteværelset til oplysning af offentligheden, hvilket de faktisk skal i henhold til belgisk lov.

De italienske statsborgere, der er omfattet af E 128-aftalen, må som følge heraf betale betydelige udgifter, hver gang de har brug for lægebehandling.

- Vil Kommissionen henvende sig til de belgiske myndigheder og anmode dem om at give de italienske statsborgere, som er bosiddende i Belgien, og som er omfattet af E 128-aftalen, fuld godtgørelse af de lægeudgifter, de reelt har afholdt?

- Vil Kommissionen henvende sig til de belgiske myndigheder og anmode dem om at sikre en passende kontrol af de aktiviteter, som læger, der ikke er tilsluttet INAMI-overenskomsten, udøver, og dermed tvinge dem til at offentliggøre de anvendte lægetakster i overensstemmelse med gældende belgisk lov, hvilket vil være i alle de i Belgien bosatte unionsborgeres interesse?

(1) EFT L 149 af 5.7.1971, s. 2.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(12. marts 2003)

Kommissionen må oplyse de ærede medlemmer om, at der ikke findes fællesskabsbestemmelser om en harmonisering af de sociale sikringsordninger. Domstolen har ved flere lejligheder erindret om, at fællesskabsretten ikke begrænser medlemsstaternes kompetence til selv at udforme deres sociale sikringsordninger. I mangel af en harmonisering på fællesskabsniveau tilkommer det følgelig hver medlemsstat i lovgivningen dels at fastsætte vilkårene for retten eller forpligtelsen til at blive tilsluttet en social sikringsordning, dels de betingelser, som en person skal opfylde for at være berettiget til ydelser. () Medlemsstaterne skal imidlertid overholde fællesskabsretten ved udøvelsen af denne kompetence(1).

Belgien har således kompetence til selv at fastsætte sin sociale sikringsordning og betingelserne for tildeling af ydelser i tilfælde af sygdom. Ved udøvelsen af denne kompetence har Belgien valgt at anvende en ordning, som normalt klassificeres som en godtgørelsesordning, og under hvilken patienten henvender sig direkte til en tjenesteyder efter eget valg og betaler dennes honorar, hvorefter godtgørelsen finder sted ved forelæggelse for sygesikringsinstitutionen af den attest om behandlingen, som den behandlende tjenesteyder har udstedt til patienten(2).

Der er indgået overenskomster mellem sygesikringsorganerne og repræsentanter for de lægelige erhvervs faglige organisationer om fastsættelse af honorarer (overenskomsthonorarer), som læger, der har indgået disse overenskomster, skal respektere over for patienterne. I henhold til overenskomsten mellem lægeorganisationerne og sygeforsikringskasserne af 19. december 2002 skal læger, der ikke har meddelt, at de nægter at tilslutte sig overenskomsten, i deres venteværelse ophænge et dokument med angivelse af, om de har tilsluttet sig overenskomsten, og på hvilke dage og tidspunkter, de anvender taksterne i denne overenskomst, hhv. ikke anvender dem. Et lignende dokument skal ophænges i sygesikringsorganernes venteværelse, modtagelseslokale eller indtegningslokale. Det er endvidere til enhver tid muligt at henvende sig til forsikringsselskabet eller til det nationale direktorat for syge- og invalideforsikring (Inami) for at få oplyst, om en læge har tilsluttet sig overenskomsten.

Sygesikringens godtgørelse af patientens behandling sker efter en fast procentsats, som for almindelige lægelige ydelser er 75 % af overenskomsthonorarerne, uanset om den pågældende læge har tilsluttet sig den overenskomst, der fastsætter honorarernes størrelse.

Valget af denne ordning henhører under de belgiske myndigheders kompetence og kan ikke anfægtes.

Mens der således ikke på fællesskabsplan er sket en harmonisering af de sociale sikringsordninger, har fællesskabsretten dog etableret en koordinering af de nationale sociale sikringsordninger for at gøre det muligt for personer, der flytter inden for Unionen, at få en social beskyttelse på bedre vilkår.

Forordning (EØF) nr. 1408/71(3) fastsætter bestemmelser, der skal gøre det muligt for personer, der opholder sig eller har fast bopæl på en anden medlemsstats område end den, hvor den pågældende er forsikret, at modtage lægelig bistand i denne medlemsstat. Der er udarbejdet blanketter, som skal gøre det muligt for personer, der har behov for lægelig bistand i den medlemsstat, hvor de opholder sig eller har fast bopæl, at få denne bistand ved forelæggelse af den relevante blanket. Den E 128-blanket, som de ærede medlemmer nævner, giver bl.a. personer, der er udsendt midlertidigt til en anden medlemsstats område af deres arbejdsgiver, mulighed for at få den nødvendige lægelige bistand under opholdet i denne medlemsstat.

Generelt set bestemmer principperne i forordning (EØF) nr. 1408/71, at sundhedspleje gives efter lovgivningen i den medlemsstat, hvor personen modtager bistand, som om den pågældende var forsikret i dette land, hvorefter omkostningerne overtages af sygesikringen i den medlemsstat, hvor personen er forsikret. I princippet sikrer en sådan ordning ligebehandling af personer, der har fast bopæl, og personer, der opholder sig midlertidigt på en medlemsstats område.

Italienske statsborgere, der er bosiddende i Belgien, og som kan forelægge en E 128-blanket, kan følgelig gøre krav på den nødvendige lægelige bistand i Belgien efter belgisk lov, som om de var forsikret der. De skal således også som følge af princippet om ligebehandling behandles for de samme takster som belgiske sygeforsikrede, som Domstolen mindede om for nylig i dommen i Ferlini-sagen(4). Eftersom de er underkastet belgisk lovgivning, har de endvidere pligt til lige som belgiske sygeforsikrede at betale tjenesteyderne honorarbeløbene og først derefter anmode om godtgørelse fra sygeforsikringen.

Kommissionen kan således ikke henvende sig til de belgiske myndigheder for at opnå, at italienske statsborgere får ret til fuldstændig godtgørelse af udlagte lægelige udgifter. Da tilrettelæggelsen af sygesikringsordningen udelukkende henhører under Belgiens kompetence, kan Kommissionen heller ikke gribe ind for at få kontrol over de praktiserende læger i Belgien. Den kunne imidlertid gribe ind, hvis det skulle vise sig, at læger eller hospitaler for personer, der er forsikret efter andre medlemsstaters lovgivning, anvender højere takster end dem, der anvendes for belgiske forsikrede.

(1) Dom af 28.4.1998, sag C-158/96, Kohll; dom af 28.4.1998, sag C-120/95, Decker; dom af 12.7.2001, sag C-157/99, Smits og Peerbooms.

(2) Der findes undtagelser fra dette generelle princip, bl.a. i forbindelse med hospitalsbehandling. I et sådant tilfælde udbetaler forsikringsorganet betalingen for en behandling, der omfattes af forsikringen, direkte til tjenesteyderen.

(3) Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, senest ændret ved forordning (EØF) nr. 118/97, EFT L 28 af 30.1.1997.

(4) Sag C-411/98, dom af 3.10.2000.