SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1223/00

af Jannis Sakellariou (PSE) til Kommissionen

(14. april 2000)

Om: Anerkendelse af franske læreres kvalifikationer ved bayriske skoler

En fransk statsborger med uddannelse som gymnasielærer med fagkombinationen tysk/fransk (CAPES-eksamen) og 10 års erfaring i en fransk skole skal, for at kunne anerkendes som lærer på en bayrisk skole, først tage Grosses Deutsches Sprachdiplom med karakteren sehr gut og derefter efter at der er konstateret andre mangler i forhold til gældende bestemmelser for læreruddannelsen bestå yderligere egnethedsprøver

og suppleringskurser.

1. Hvorledes ser Kommissionen på disse uddannelseskrav (Grosses Deutsches Sprachdiplom, egnethedsprøver, suppleringskurser) på baggrund af bestemmelserne om ikke-diskriminering af EU-statsborgere og princippet om fri bevægelighed for personer?

2. Undergraves ovenanførte principper da uddannelsesområdet i henhold til subsidiaritetsprincippet henhører under medlemsstaterne, hhv. disses delstater ikke af, at kravene for anerkendelse er sat så højt, at det faktisk gøres umuligt at udøve sit erhverv som lærer i en anden EU-medlemsstat?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(18. maj 2000)

Anerkendelse af læreres kvalifikationer er omfattet af Rådets direktiv 89/48/EØF af 21. december 1988 om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed(1). Bestemmelserne i dette direktiv giver en statsborger fra én medlemsstat ret til at udøve sit erhverv i et andet medlemsstat, såfremt vedkommende har de nødvendige kvalifikationer til at udøve dette erhverv i oprindelseslandet. Direktivet harmoniserer ikke de forskellige uddannelser, der kræves i de enkelte medlemsstater for at udøve forskellige erhverv. Derfor giver bestemmelserne i direktivets artikel 4 værtslandet mulighed for at underkaste den vandrende arbejdstager kompenserende prøver (f.eks. en egnethedsprøve eller en prøvetid, efter den vandrende arbejdstagers eget valg), når der er betydelig forskel på den vandrende arbejdstagers uddannelse i forhold til kravene i værtslandet.

De bayriske myndigheder har dermed ret til at underkaste indehavere af et eksamensbevis for lærere fra en anden medlemsstat en supplerende prøvetid eller en egnethedsprøve for dermed at opveje utilstrækkeligheder i denne persons uddannelse i forhold til kravene i Bayern.

Kravene til sprogkundskaber er i henhold til artikel 3, stk. 1 i Rådets forordning (EØF) nr. 1612/68 af 15. oktober 1968 om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet(2) forenelige med EU-retten, såfremt de stilles af hensyn til den tilbudte stillings særlige karakter. Domstolen har fastslået, at en stilling som lærer ved en erhvervsmæssig uddannelsesinstitution kræver sprogkundskaber i henhold til artikel 3, stk. 1 i ovennævnte forordning, forudsat at et sådant krav pålægges på en rimelig og ikke-diskriminerende måde (dom af 28. november 1989, Sag C-379/87). Kommissionen finder ikke, at den bayriske lovgivning er i modstrid med disse principper, da den indeholder bestemmelser om, at en kompetent myndighed kan godkende andre beviser for en ansøgers sprogkundskaber end den Große Deutsche Sprachdiplom. Efter Kommissionens oplysninger kræver de bayriske myndighed kun Große Deutsche Sprachdiplom, hvis en vandrende arbejdstager ikke på anden vis kan bevise, at vedkommende besidder de sprogkundskaber, der er nødvendige for at undervise i de emner, som autorisationen omfatter.

(1) EFT L 19 af 24.1.1989.

(2) EFT L 257 af 19.10.1968.