SKRIFTLIG FORESPOERGSEL E-1076/96 af Richard Howitt (PSE) til Kommissionen (13. maj 1996)

Om: Fiskerispoergsmaal i Essex og Kent

Hvorfor stoetter Kommissionen ikke en ordning, hvor alle fisk landes, men hvor uafhaengige kontrolloerer saerskilt registrerer de fisk, der ligger over fangstmaengderne, og som saa modregnes en baads samlede kvote? Ville man ikke paa denne maade undgaa at skulle kaste doede fisk i havet, hvilket ikke er med til at bevare vore bestande og bringer den faelles fiskeripolitik i miskredit?

Samlet svar afgivet paa Kommissionens vegne af Emma Bonino paa skriftlige forespoergsler E-1074/96, E-1075/96, E-1076/96, E-1078/96, E-1079/96, E-1080/96, E-1081/96 og E-1082/96 (10. juni 1996)

I henhold til den faelles fiskeripolitik traeffer Raadet paa forslag af Kommissionen beslutning om de samlede tilladte fangstmaengder (TAC) og disses fordeling paa medlemsstaterne paa aarsbasis. De foreslaaede TAC er baseret paa den bedste videnskabelige raadgivning fra Det Internationale Havundersoegelsesraad (ICES) og Den Videnskabelige, Tekniske og OEkonomiske Komité for Fiskeri (STECF). Disse raadgivende organer, der handler paa videnskabeligt grundlag uafhaengigt af deres medlemmers nationalitet, har godt kendskab til alle de resultater af videnskabeligt arbejde, der anvendes til at vurdere fiskebestandenes tilstand. Hvad angaar fordelingen er Kommissionens forslag baseret paa princippet om relativ stabilitet, som afspejler de retningslinjer, der er aftalt i Raadet. Det er i denne sammenhaeng, at den andel af tunge, der er til raadighed for britiske fiskere, fastsaettes af Raadet.

Naar en given TAC er opdelt i kvoter, er det medlemsstaternes myndigheder, der maa udnytte disse fangstmuligheder bedst muligt. Regulering af disse pr. maaned, pr. fartoej eller pr. producentorganisation er et omraade, hvor EF-indsats ikke er berettiget, og naerhedsprincippet derfor anvendes fuldt ud. Ud fra samme synspunkt overlades reglerne for berettigelse til oplaegning ogsaa til de nationale myndigheder, forudsat at de er forenelige med EF-bestemmelserne paa dette omraade. Kommissionen raadspoerges under alle omstaendigheder for at bekraefte, at betingelserne for statsstoette er forenelige med EF-bestemmelserne. I det saerlige tilfaelde med graensen paa 100 dage mener Kommissionen ikke, at vejrforholdene er en tilstraekkelig hindring, der vil medfoere diskrimination af mindre fartoejer.

Retten til adgang til 6-12 soemilezonen vedroerer foerst og fremmest medlemsstaterne. Det er deres ansvar at give denne ret til individuelle fartoejer. Paastanden om, at Belgien og andre medlemsstater misbruger deres rettigheder, stoettes ikke af de oplysninger, Kommissionen raader over.

Kommissionen har droeftet spoergsmaalet om genudsaetning adskillige gange og i en lang raekke fora med repraesentanter for myndighederne, forskerne og fiskerisektoren. Det blev konkluderet, at landing af alle fangede fisk (forbud mod genudsaetning) ikke er en mulig loesning under den nuvaerende generelle politik. I stedet boer problemet med genudsaetning loeses gennem bedre anvendelse af tekniske foranstaltninger, som tilstraeber forbedret selektivitet og specialisering af fangstredskaberne.

I dommen af 14. december 1989 i sag C-216/87 »Jaderow« ((Domssamlingen 1989, 4509 (4541). )) fastslog Domstolen, at medlemsstaterne kan beslutte, hvilke af fartoejerne i deres fiskerflaade der skal have lov til at udnytte de nationale kvoter, forudsat at de anvendte kriterier er forenelige med EF-retten. I den samme sag fastslog Domstolen, at EF-retten ikke er til hinder for, at en medlemsstat for at sikre, at der er en virkelig oekonomisk forbindelse mellem fartoejet og flagstaten, opstiller den betingelse, at fartoejet skal operere fra havne i den paagaeldende medlemsstat, saafremt denne betingelse ikke indebaerer, at fartoejet skal afsejle fra en havn i den paagaeldende medlemsstat, hver gang det sejler paa fangsttogt. EF-retten er heller ikke til hinder for, at en medlemsstat som bevis for opfyldelse af kravet om, at fartoejet skal operere fra dens havne, accepterer en naermere bestemt periodisk tilstedevaerelse af fartoejet i den paagaeldende medlemsstats havne, forudsat at den hyppighed, hvormed fartoejet skal vaere til stede i disse havne, ikke direkte eller indirekte indebaerer en forpligtelse til at lande fartoejets fangster eller en del af dem i den paagaeldende medlemsstats havne eller hindrer normale fiskeriaktiviteter. Kommissionen mener, at den hyppighed, der kan kraeves, f. eks. afhaenger af den involverede type fiskeri (hoejsoefiskeri eller fiskeri i den eksklusive oekonomiske zone). Spoergsmaalet om den britiske regerings gennemfoerelse hoerer under Det Forenede Kongeriges kompetence og skal derfor forelaegges dette lands regering.