SKRIFTLIG FORESPOERGSEL E-1983/98

af Klaus-Heiner Lehne (PPE) til Kommissionen

(30. juni 1998)

Om: Personale ved Europa-skolerne, som ansaettes af rektor og generelt betegnes som "laererpersonale"

Artikel 3, stk. 2, i vedtaegt for laererpersonale ved Europa-skolerne (97 - D-422) anfoerer klart, at artikel 80, stk. 1, i vedtaegten for de laerere, der er tilknyttet Europa-skolerne, finder anvendelse paa laererpersonalet. Artikel 80, stk. 1, har foelgende ordlyd:

Klageinstitutionen har udelukkende kompetence i foerste og sidste instans med hensyn til tvister mellem skolens ledende organer og medlemmer af personalet, hvad angaar det retslige i forbindelse med en sag, som indeholder klager vedroerende dem. Saafremt en saadan tvist angaar finansielle anliggender, har klageinstitutionen fuldstaendige befoejelser til at traeffe afgoerelser.

Artikel 3, stk. 4 (gaeldende ret i det land, hvor Europa-skolen har hjemsted) i vedtaegt for laererpersonale ved Europa-skolerne anfoerer lige saa klart foelgende:

Ansaettelses- og afskedigelsesbetingelser for laererpersonale, religionslaerere og timelaerere afgoeres med hensyn til arbejdsbestemmelser og -forhold, social sikkerhed og beskatning, de gaeldende lovbestemmelser i skolens hjemland til trods for ovennaevnte bestemmelser.

Domstolene i skolens hjemland har kompetence med hensyn til eventuelle tvister.

Som foelge heraf er opfattelsen blandt jurister forskellig med hensyn til, hvilken af disse bestemmelser der boer prioriteres. Saafremt en tysk domstol traf afgoerelse om at erklaere sig for inkompetent i en sag vedroerende afskedigelse, kan man vel gaa ud fra, at det selvmodsigende i artikel 3, stk. 2 og 4, medfoerer en vis retsusikkerhed.

Kan Kommissionen som medlem af Det OEverste Raad i Europa-skolerne, og som har medansvar for vedtaegten for de laerere og det laererpersonale, der er tilknyttet Europa-skolerne, undersoege dette problem og forklare foelgende:

- hvilke kompetenceomraader har henholdsvis klageinstitutionen og de lokale domstole med hensyn til vedtaegten for laererpersonale, hvad angaar tvister med forvaltningen i Europa-skolerne, isaer i forbindelse med afskedigelse og genansaettelse for hvert aar og paa samme maade afskedigelse for hvert aar?

- overtraeder nationale lovbestemmelser personalevedtaegten i tilfaelde af modsaetninger mellem en bestemmelse i vedtaegten for laererpersonale og en lovbestemmelse i det land, hvor skolen har hjemsted, og hvilken retsinstans har i givet fald kompetence til at fastslaa dette?

Kan Kommissionen ogsaa tage stilling til formodningen om, at forvaltningen benytter retsusikkerheden til at anvende nationale lovbestemmelser med hensyn til arbejdsbestemmelser og -forhold, saafremt det er til forvaltningens fordel, men ikke hvis det modsatte er tilfaeldet?

Svar afgivet paa Kommissionens vegne af Erkki Liikanen

(29. juli 1998)

Gennem den vedtaegt for laererpersonalet, som Det OEverste Raad vedtog paa sit moede den 26. og 27. april 1994, og som finder anvendelse paa personer, der er blevet ansat fra og med skoleaaret 1996/97, er der oprettet en ordning, der for visse spoergsmaals vedkommende og paa grund af arten af det udfoerte arbejde dels henviser til vedtaegten for laererpersonalet, dels - fordi arbejdskontrakter henhoerer under de civilretlige love - til lovgivningen i den medlemsstat, hvor skolen ligger. Denne ordning henviser ogsaa til en dobbelt retsinstans: En appelinstans og de kompetente domstole i det land, hvor skolen ligger, alt efter arten af den enkelte sag.

Som de to specifikke spoergsmaal fra det aerede medlem viser, kan der i et saadant system vaere problemer med afgraensningen mellem den lovgivende og den doemmende instans. Da befoejelserne til at traeffe afgoerelse i saadanne sager henhoerer under Europaskolernes egne organer, kan Kommissionens synspunkt ikke oeve indflydelse paa beslutningerne i disse organer, hvorfor der i det foelgende kun er tale om Kommissionens eget synspunkt som medlem af Det OEverste Raad.

Vedroerende det foerste spoergsmaal mener Kommissionen, at appelinstansen er den rette til at traeffe afgoerelse om enhver tvist vedroerende skolernes anvendelse af vedtaegten, og at det er de lokale domstole, der skal traeffe afgoerelse i eventuelle tvister om anvendelsen af medlemsstatens nationale bestemmelser, f.eks. om socialsikring og skattespoergsmaal. Da ansaettelser og afskedigelser er et vedtaegtsbestemt spoergsmaal, forekommer det logisk at lade henvise til appelinstansen.

Med hensyn til det andet spoergsmaal mener Kommissionen, at enhver afgoerelse, der er korrekt truffet af et organ, som er blevet oprettet gennem en international konvention og har de paakraevede administrative befoejelser, som f.eks. Det OEverste Raad, er af bindende karakter for de kontraherende parter; den mener endvidere, at en saadan afgoerelse paa det generelle faktiske plan i praksis maa betragtes som en retsakt afledt af en international konvention, der har forrang frem for den nationale lovgivning.

Hvad endelig angaar den hypotese, det aerede medlem giver udtryk for, og ifoelge hvilken administrationen skulle kunne benytte retsusikkerheden til at anvende de bestemmelser, der er de mest fordelagtige for den, goer Kommissionen opmaerksom paa, at den ikke har beviser for en saadan beklagelig fremgangsmaade i Europaskolerne. Under alle omstaendigheder ville de beroerte i en saadan sag altid kunne anvende de midler til at forsvare sig, som de raader over i henhold til vedtaegten.