ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
DA Den Europæiske Unions Tidende CE 65/229

(2004/C 65 E/244)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-2836/03

af Ulla Sandbæk (EDD) til Kommissionen

(18. september 2003)

Om: Hiv og Kommissionens støtte til udvikling af microbicider til overkommelige priser

Kan Kommissionen i betragtning af den alarmerende stigning i antallet af hiv-smittede kvinder og piger og det klare behov for kvindekontrolleret forebyggelse oplyse, hvor stor støtte den i øjeblikket ved hjælp af forskellige instrumenter yder til udviklingen af en sikker og effektiv microbicide til en overkommelig pris?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af David Byrne

(16. oktober 2003)

Under det sjette rammeprogram for forskning og teknologisk udvikling (2002-2006) fokuseres der via en aktionslinje under prioritering 1 vedrørende biovidenskab, genomforskning og bioteknologi i sundhedens tjeneste på overførbare fattigdomsrelaterede sygdomme.

Med denne aktionslinje ydes der over to forskellige søjler støtte til forskning i microbicider.

For det første ydes der støtte til projekter, der udvælges via de almindelige udbudsprocedurer med anvendelse af de to nye instrumenter (ekspertisenetværk og integrerede projekter). I den første indkaldelse af forslag blev der evalueret to integrerede projekter vedrørende microbicider, som nu er i kommissions-forhandlingsfasen. Disse projekter skulle løbe over en femårig periode og udmøntes i udviklingen af andengenerationsmicrobicider. Det ene projekt har til formål at skabe et udviklingsforløb, der ville gøre det muligt at udvælge egnede emner fra en bred vifte af potentielt effektive agenser.

Det andet projekt vedrører målrettede foranstaltninger til kliniske fase 1-forsøg med en særlig, ny klasse af microbicider.

De pågældende konsortier samler europæiske nøgleaktører på området microbicider af relevans for human immundefekt-virus (HIV). Integreringen af og komplementariteten mellem disse to strategier stiller Europa i en stærk strategisk position.

For det andet er partnerskabet mellem europæiske lande og udviklingslande vedrørende kliniske forsøg (EDCTP), et fælles program med deltagelse af medlemsstaterne og Norge, netop blevet søsat med henblik på at få udviklet nye kliniske midler til bekæmpelse af HIV/erhvervet immundefekt syndrom (AIDS), malaria og tuberkulose via et langsigtet partnerskab mellem Europa og udviklingslandene. HIV-relevante microbicider kunne fremover underkastes kliniske forsøg inden for rammerne af EDCTP-programmer i Afrika. Aktionerne under Fællesskabets folkesundhedsprogram omfatter ikke — hvilket heller ikke er meningen — udvikling af lægemidler.
DA Den Europæiske Unions Tidende CE 65/38

(2004/C 65 E/038)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0637/03

af Baroness Sarah Ludford (ELDR) til Kommissionen

(4. marts 2003)

Om: Betingelser for modtagelse af asylansøgere

Den engelske High Court afsagde den 19. februar 2002 kendelse om, at paragraf 55, stk. 1, i den britiske lov fra 2002 om nationalitet, immigration og asyl er i strid med den europæiske menneskerettighedskonvention. I henhold til nævnte paragraf kan den britiske regering automatisk nægte asylansøgere kost og logi, hvis ikke disse har søgt om asyl, »så snart det er praktisk muligt«. Retten fandt, at nægtelse af kost og logi til asylansøgere udgør en krænkelse af såvel ansøgernes menneskerettigheder som forbuddet mod umenneskelig og nedværdigende behandling, hvis den er forbundet med en reel risiko for subsistensløshed og skade på ansøgernes helbred.

Eftersom den britiske lov er enslydende med artikel 16, stk. 2, i Rådets direktiv 2003/9/EF (1), som fastsætter minimumsstandarder for modtagelse af asylansøgere, kan der være risiko for, at andre medlemsstater kommer i konflikt med den europæiske menneskerettighedskonvention, hvis de ligeledes indfører en automatisk nægtelse af hjælp på grundlag af forsinkede ansøgninger. Vil Kommissionen i betragtning af det formålstjenlige i en ensartet gennemførelse af EU-retten sikre, at samtlige medlemsstater følger de retningslinjer, som blev udstukket af ovennævnte engelske domstol, således at asylansøgere ikke bliver ladt i stikken?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af António Vitorino

(3. april 2003)

Det ærede medlem har på grundlag af en afgørelse fra den engelske High Court anmodet Kommissionen om præciseringer vedrørende gennemførelsen af artikel 16, stk. 2, i Rådets direktiv 2003/9/EF om fastlæggelse af minimumsstandarder for modtagelse af asylansøgere (1).

Kommissionen har ikke kompetence til at gribe ind i spørgsmål, hvor fællesskabslovgivningen endnu ikke er trådt i kraft. Medlemsstaterne har endnu ikke gennemført bestemmelserne i dette direktiv i national ret. Gennemførelsesfristen er den 6. februar 2005.

Det ærede medlem er sikkert klar over, at den britiske indenrigsminister har anket afgørelsen fra High Court, og at Appelretten har afsagt dom.

En foreløbig gennemgang af dommen tyder på, at den stemmer overens med de principper, der er fastsat i direktivet.

Direktivet giver mulighed for at nægte modtagelsesforhold, hvis en asylansøger ikke har godtgjort, at asylansøgningen blev indgivet, så snart det var praktisk muligt efter ankomsten til den pågældende medlemsstat. Det fastsættes også, at afgørelser om nægtelse af modtagelsesforhold skal træffes individuelt, objektivt og upartisk, og at de skal begrundes. Desuden hedder det i direktivet, at sådanne afgørelser skal baseres på den pågældendes særlige situation, specielt med hensyn til visse kategorier af sårbare personer, og det sikres, at sådanne beslutninger kan påklages.

(1) EFT L 31 af 6.2.2003, s. 18.
5.

Afhængig af indholdet i den bilaterale udleveringstraktat vil den enkelte medlemsstat muligvis være i stand til at indstille udleveringerne til De Forenede Stater på de betingelser, der beskrives i den skriftlige forespørgsel. For øjeblikket har Den Europæiske Union som sådan ikke mulighed for at gøre dette. Når og hvis udleveringsaftalen mellem Den Europæiske Union og De Forenede Stater træder i kraft, vil den indeholde et afsnit i forordet, hvori det fremhæves, at Den Europæiske Union og De Forenede Stater »tager i betragtning, at deres respektive retssystemer sikrer en udleveret person retten til en retfærdig rettergang, herunder retten til at blive dømt af en upartisk domstol, der er nedsat efter loven«. Man kunne måske mene, at alvorlige mangler i bestemmelser vedrørende denne ret i den ene parts retssystem kunne berettige den anden part til at anse grundlaget for aftalen for at være ikke-eksisterende og konkludere, at der ikke er nogen udleveringsforpligtelse. Der blev afholdt en generel drøftelse i Parlamentet den 3. juni 2003, og det ærede medlem henvises yderligere til de svar, der blev givet ved denne lejlighed. Rådet besluttede den 6. juni 2003 at bemyndige formandskabet til at undertegne aftalerne, hvilket vil blive gjort den 25. juni 2003.
DA Den Europæiske Unions Tidende CE 65/109

(2004/C 65 E/121)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2003/03

af Salvador Garriga Polledo (PPE-DE) til Kommissionen

(16. juni 2003)

Om: Frit omløb af eurosedler

Der har lige fra begyndelsen været et ganske vist ventet, men ikke af den grund mindre generende eller foruroligende problem med de eurosedler, der er i omløb, nemlig den begrænsede mulighed for at anvende eurosedler af bestemte værdier, særlig fra 100 EUR og opefter.

»Vi tager ikke imod sedler på 100 EUR og derover« er et skilt, der ofte ses i forretninger og andre steder, hvortil offentligheden har adgang.

Kan Kommissionen oplyse, om der findes bestemmelser, der åbner mulighed for at nægte at modtage eurosedler af et bestemt pålydende, og om de, der ønsker at betale for varer eller tjenester med disse sedler, i benægtende fald har retsmidler til rådighed, hvormed de kan anfægte de bestemmelser, der begrænser omløbet af eurosedler af bestemte værdier?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Pedro Solbes Mira

(23. juli 2003)

I henhold til artikel 106, stk. 1, 3. punktum, i EF-traktaten og artikel 10 i Rådets forordning (EF) nr. 974/98 af 3. maj 1998 om indførelse af euroen (1) er alle eurobanksedler gyldigt betalingsmiddel. I sidstnævnte forordning er der fastsat en grænse (se artikel 11) for, hvor mange mønter, man er forpligtet til at acceptere, men der findes ingen regler for sedler. De forskellige banksedlers størrelse er specificeret i en beslutning fra Den Europæiske Centralbanks (ECB) Styrelsesråd. Begrebet lovligt betalingsmiddel er ikke defineret i EF-retten og må derfor fortolkes på baggrund af nationale regler og national praksis.

Der findes ingen EU-bestemmelser, der kan bruges til at anfægte den begrænsede accept af visse pengesedler. Der kan gælde forskellige bestemmelser alt efter medlemsstaternes monetære og civile lovgivning.

(1) EFT L 139 af 11.5.1998.
2.

I overensstemmelse med de anerkendte revisionsstandarder validerer Kommissionen ikke revisions-resultater, før disse resultater er blevet bekræftet i forbindelse med en drøftelse med den reviderede. Hvis Kommissionen, efter denne procedure er afsluttet, mener, at der er midler på strukturfondsområdet, som er blevet anvendt forkert, kan den genvinde disse midler ved at kræve såkaldte »finansielle korrektioner«. Afgørelser herom offentliggøres. I mange tilfælde træffer medlemsstaten imidlertid de nødvendige udbedrende foranstaltninger som reaktion på resultaterne af revisionen, inden afslutningsfasen er tilendebragt. Desuden udgiver Kommissionen en årsberetning om beskyttelsen af Fællesskabets økonomiske interesser og bekæmpelsen af svig, der bl.a. indeholder statistikker om og analyser af uregelmæssigheder vedrørende samhørigheds- og strukturfondene og landbrugsstøtten, som medlemsstaterne har meddelt. I Den Europæiske Revisionsrets årsberetninger, der er blevet udarbejdet siden 1994, er det blevet konkluderet, at posterne med undtagelse af visse bemærkninger, der i det store og hele vedrører periodisering, retvisende afspejler Fællesskabets årlige indtægter og udgifter og den økonomiske situation ved årsafslutningen. Retten har imidlertid ikke givet nogen fuld garanti for de bagvedliggende transaktioners lovlighed og regelmæssighed, bl.a. på grundlag af de resultater, der vedrører betaling til strukturfondene. Ved modtagelse af Revisionsrettens årsberetning giver Kommissionen øjeblikkeligt meddelelse til medlemsstaterne om de nærmere oplysninger i denne beretning, der vedrører forvaltningen af de midler, som medlemsstaterne er ansvarlige for. Medlemsstaterne er til gengæld forpligtede til at fremlægge deres bemærkninger inden for 60 dage. Kommissionen videresender derefter en sammenfatning af medlemsstaternes svar til de øvrige institutioner (artikel 143, stk. 6, i finansforordningen). Kommissionen forsøger at forbedre denne situation inden for de grænser, som er fastlagt i henhold til ordningen med delt forvaltning, i henhold til hvilken strukturfondsmidlerne forvaltes i medlemsstaterne, mens Kommissionen bærer ansvaret for den generelle gennemførelse af Fællesskabets budget. Kommissionen har markant strammet kravene til medlemsstaterne om en sund økonomisk forvaltning.
DA Den Europæiske Unions Tidende CE 33/100

(2004/C 33 E/099)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1242/03

af Chris Davies (ELDR) til Kommissionen

(2. april 2003)

Om: Deponeringsdirektiv

Hvor stor en procentdel af affaldet i de enkelte medlemsstater går for tiden til deponering?

Hvor høje er de gældende deponeringsafgifter, som opkræves i de enkelte medlemsstater?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Margot Wallström

(21. maj 2003)

Ifølge de data, der er indgivet af medlemsstaterne til rapporten om gennemførelsen af Fællesskabets affaldslovgivning for perioden 1995-1997 (1), er deponering den vigtigste form for affaldsbortskaffelse i Fællesskabet for dagrenovations vedkommende, idet gennemsnitligt 60 % deponeres. Den procentdel af affaldet, der deponeres, varierer betydeligt medlemsstaterne imellem. Enkelte af medlemsstaterne deponerer blot 15 % af deres husholdningsaffald, mens andre stadig deponerer op til 94 %. For andet affalds vedkommende er de indgivne data ikke tilstrækkelige til, at man har kunnet drage nogen konklusioner heraf.

Det fremgår af rapporten, at procentdelene af dagrenovation, som deponeres i medlemsstaterne, er som følger:

— Belgien: 32

— Danmark: 15

— Tyskland: 46

— Grækenland: 93

— Spanien: 83

— Frankrig: 47

— Irland: 92

— Italien: 94

— Luxembourg: 37

— Nederlandene: 15

— Østrig: 43

— Portugal: 88

— Finland: 57

— Sverige: 38

— Det Forenede Kongerige: 83

De data, der er indgivet af medlemsstaterne for tidsrummet 1998-2000, viser en nedadgående tendens for deponering, men en stor del af medlemsstaterne benytter fortsat i høj grad deponering til bortskaffelse af husholdningsaffald. Kommissionen er nu ved at vedtage og offentliggøre rapporten for tidsrummet 1998-2000.

Hidtil har afgifter på affaldsdeponering ikke været omfattet af fællesskabslovgivning eller nogen harmonisering af de nationale beskatningsbestemmelser. Derfor råder Kommissionen ikke over samlede oplysninger om sådanne afgifter i medlemsstaterne. Nedenstående oplysninger findes i OECD's database om miljøafgifter (2):

EUR/t Danmark 50,3 Nederlandene 13 - 78,8 Østrig 5,8 - 101,6 Finland 15,1 Sverige 31,1 Det Forenede Kongerige 3,2 - 1 9,3

(1) KOM(1999) 752 endelig udg.

(2) http://europa.eu.int/comm/environment/enveco/database_env_taxation.htm.
DA Den Europæiske Unions Tidende CE 65/45

(2004/C 65 E/044)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0797/03

af Paulo Casaca (PSE) til Kommissionen

(14. marts 2003)

Om: Objektiv information fra Kommissionen om miljøskader forårsaget af opdræt af rovfisk

I sit svar på min forespørgsel E-0009/2003 (1) fastholder Kommissionen den påstand, som den fremsatte i sit svar E-2675/02 (2), ifølge hvilken jeg skulle har givet udtryk for det synspunkt, at »akvakulturen udgør den alvorligste trussel mod en bæredygtig udvikling af fiskeriet«, hvilket ikke er korrekt, hvad jeg også havde lejlighed til at gøre rede for i min forespørgsel E-0009/2003, og som jeg nu gentager her.

F. eks. i Portugal er produktionen af toskallede bløddyr traditionelt af langt større betydning end produktionen af rovfisk, den beskæftiger mange mennesker — normalt med få ressourcer — men med stor betydning for deres indkomst. Nu er den imidlertid truet af den forurening, som er forårsaget af turistsektoren (som det er tilfældet i Ria Formosa), men det kommer Kommissionen overhovedet ikke ind på i sin »strategi for akvakulturen«.

De informationer, som kommer fra forskningen, fra de vigtigste miljøorganisationer og fra pressen strider totalt mod Kommissionens argumenter for opdræt af rovfisk, både i dens svar til Europa-Parlamentet og i dens »strategi«.

Kommissionen bedes derfor svare på, hvornår den agter at forelægge objektive og uafhængige oplysninger om de skader, som opdrættet af rovfisk påfører miljøet.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Franz Fischler

(22. april 2003)

Som Kommissionen allerede har oplyst i sine svar på det ærede medlems to tidligere skriftlige forespørgsler om det samme emne (E-2675/02 og E-0009/03), har Kommissionen redegjort for sin holdning til akvakultur, dvs. både intensiv fiskeopdræt og ekstensiv opdræt af toskallede bløddyr, i En strategi for bæredygtig udvikling af europæisk akvakultur (3). Strategien er blevet vel modtaget i både Parlamentet og Rådet, henholdsvis den 16. og 28. januar 2003.

De problemer, som det ærede medlem mener, at akvakulturen medfører for havets økosystem, behandles i strategidokumentet, hvor der også redegøres for de foranstaltninger, der ifølge Kommissionen er nødvendige for, at man kan etablere et miljømæssigt bæredygtigt erhverv.

Hvad angår turismens betydning for forureningen af de farvande, hvor der opdrættes skaldyr, er dette problem omfattet af Rådets direktiv 79/923/EØF af 30. oktober 1979 om kvalitetskrav til skaldyrvande (4). Ifølge direktivet anmodes medlemsstaterne om at udpege farvande, hvor der kan opdrættes skaldyr, og at udarbejde forureningsbekæmpende programmer for disse farvande.

(1) EUT C 161 E af 10.7.2003, s. 167.

(2) EUT C 155 E af 3.7.2003, s. 40.

(3) KOM(2002) 511 endelig.

(4) EFT L 281 af 10.11.1979.
DA Den Europæiske Unions Tidende CE 78/511

(2004/C 78 E/0532)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3289/03

af Ilda Figueiredo (GUE/NGL) til Kommissionen

(5. november 2003)

Om: Portugisiske arbejdere uden rettigheder på Nordsøen

Forskellige arbejdere, herunder portugisiske, arbejder på boreplatformene i Nordsøen, i det hollandske afsnit, inden for Catering Logistic Management; nogle har arbejdet der mere end 10 år, uden at de har fået samme rettigheder som de lokale arbejdere.

Begrundelsen for denne diskriminering er utilstedelig, nemlig at de har officiel bopæl i Portugal og arbejder med to ugers mellemrum.

Det hollandske firma får dem ikke optaget i den sociale sikringsordning, det betaler ikke deres rejser, og de har overhovedet ingen sociale rettigheder (familietilskud, arbejdsløshedsunderstøttelse, erstatning ved arbejdsulykker osv.).

Jeg spørger, hvordan kan det tillades, i betragtning af at Nederlandene er en medlemsstat i Den Europæiske Union, at nederlandske virksomheder ikke lever op til arbejdstageres mest elementære rettigheder?

Hvilke skridt agter man at tage for at rette op på denne situation?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(4. december 2003)

Kommissionen vil for det første gerne fremhæve, at forordning (EØF) nr. 1408/71 (1) koordinerer medlemsstaternes nationale socialsikringssystemer for at sikre, at personer, der bevæger sig inden for EU, får social beskyttelse på højeste niveau. Denne forordning omfatter specielt et sæt regler, der bestemmer, hvilken socialsikringslovgivning der gælder i situationer, hvor arbejdstagere er knyttet til to eller flere medlemsstater. Det drejer sig om et sæt regler, der er obligatoriske, og som ikke tillader den forsikrede at vælge den socialsikringslovgivning, som vedkommende måtte ønske anvendt.

For at fastslå, hvilken lovgivning er gældende, har Kommissionen til hensigt at anmode de nederlandske myndigheder om en forklaring for at afgøre, om denne sag omhandler udstationering af arbejdstagere i forbindelse med tjenesteydelser, og om fællesskabslovgivningen er blevet overholdt.

(1) Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, EFT L 149 af 5.7.1971.
DA Den Europæiske Unions Tidende CE 78/653

(2004/C 78 E/0695)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3833/03

af Roberto Bigliardo (UEN) til Kommissionen

(12. december 2003)

Om: Inddragelse af provinserne i forvaltningen af EU's strukturfonde

Inden for rammerne af planlægningen af EU's strukturfonde er det de kompetente regioner, som i samarbejde med de lokale myndigheder, i givet tilfælde provinserne, sikrer anvendelsen af fællesskabsmidlerne. I mål 1-områderne bl.a. Italien har provinserne i overensstemmelse med rammeaftalerne med de forskellige regioner påtaget sig en vigtig rolle i forbindelse med forvaltningen af fondene vedrørende det regionale operationelle program (ROP).

1. Kan Kommissionen forklare, om det er korrekt, at mål 1-områderne, bl.a. Italien, bør sørge for at inddrage provinserne i forvaltningen af ROP-støtten, og om denne fremgangsmåde som følge af de langsommelige samordningsprocedurer ikke kan bringe anvendelsen af midlerne inden for de fastlagte tidsfrister i fare?

2. Kan Kommissionen ligeledes forklare, om inddragelsen af de lokale myndigheder i forvaltningen af ROP-midlerne (provinserne) kun er et formelt spørgsmål eller er en konkret foranstaltning, i betragtning af at udarbejdelsen af fællesskabsstøtterammen for 2000-2006 fandt sted uden inddragelse af de lokale myndigheder?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Michel Barnier

(27. januar 2004)

De to spørgsmål, som det ærede medlem stiller, vedrører princippet om partnerskab i programmeringen og forvaltningen af interventioner, der medfinansieres af EU's strukturfonde.

Dette princip er fastsat i artikel 8 i Rådets forordning (EF) nr. 1260/1999 af 21. juni 1999 om vedtagelse af generelle bestemmelser for strukturfondene (1), hvor der står, at »fællesskabets indsats (…) fastlægges ved et snævert samråd mellem Kommissionen og medlemsstaten sammen med myndigheder og organer, der udpeges af medlemsstaterne i henhold til deres nationale bestemmelser og gældende praksis, bla. de regionale og lokale myndigheder«. Det er også fastsat i artikel 8, at medlemsstaterne sikrer, at de relevante parter inddrages i de forskellige faser af programmeringen.

Dette indebærer at de myndigheder, der er ansvarlige for de operationelle programmer, inddrager provinserne som lokale myndigheder, hvis dette er fastsat i de nationale bestemmelser, samt at provinserne inddrages, når de ansvarlige myndigheder finder det hensigtsmæssigt og har fastsat passende betingelser for, hvornår de skal deltage og høres med henblik på at sikre, at partnerskabsprincippet gennemføres på en korrekt og effektiv måde.

(1) EFT L 161 af 26.6.1999.
DA Den Europæiske Unions Tidende CE 78/835

(2004/C 78 E/0888)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3614/03

af Esko Seppänen (GUE/NGL) til Kommissionen

(5. december 2003)

Om: Dyrkning af søde rønnebær

Kommissionen har enebeføjelser med hensyn til landbrugsstøtten. Kan Kommissionen derfor oplyse, om den mener, at medlemsstaternes myndigheder har handlet korrekt, når landbrugsstøtten ikke tildeles alle producenter ud fra samme kriterier, men afhængig af deres bopæl. De finske myndigheder har ikke ydet den pågældende støtte til en producent, som dyrker søde rønnebær i en efter myndighedernes mening »forkert« del af landet, dvs. i et område, der ikke er et område med bærdyrkning. Mener Kommissionen, at rønnebær, der er forarbejdede, så de bliver søde, er bær eller frugter?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Franz Fischler

(29. januar 2004)

Medlemsstaterne kan alt efter deres prioriteringer vælge, hvorvidt de ønsker at yde national landbrugsstøtte til en bestemt afgrøde eller ej. De må imidlertid sikre sig, at en sådan eventuel landbrugsstøtte ikke strider imod fællesskabsretten. Dette har hidtil betydet, at Kommissionen inden for rammerne af EF-ramme-bestemmelserne for statsstøtte i landbrugssektoren (1) forudgående gennemgår den statsstøtte, som medlemsstaterne påtænker at yde med henblik på at afgøre, om den er i overensstemmelse med fællesskabsretten. Imidlertid har Kommissionen for nyligt i forbindelse med reformen af den fælles landbrugspolitik (2) vedtaget nye særregler, så der inden for visse kategorier kan ydes statsstøtte på landbrugsområdet, uden at medlemsstaterne i forvejen behøver at indhente Kommissionens tilladelse. Denne gruppefritagelse gør det muligt hurtigere at gennemføre den nye statsstøtte på landbrugsområdet og letter ligeledes anvendelsen af nationale programmer til styrkelse af miljø-, dyrevelfærds- og hygiejnenormer i landbrugssektoren.

Da der ikke foreligger præcise detaljer om de af det ærede medlem omtalte foranstaltninger, kan Kommissionen ikke udtale sig om, hvorvidt de er i overensstemmelse med fællesskabsretten.

Hvad angår spørgsmålet om, hvorvidt rønnebær, der er frugten af den almindelige røn (Sorbus aucuparia), »pihlajanmarja« på finsk, er frugter eller bær, er Kommissionen af den mening, at der er tale om bær, og dermed også frugter, da bær pr. definition er frugter.

(1) EFT C 28 af 1.2.2000.

(2) Kommissionens forordning (EF) nr. 1/2004 af 23. december 2003 om anvendelse af EF-traktatens artikel 87 og 88 på statsstøtte til små og mellemstore virksomheder, der beskæftiger sig med produktion, forarbejdning og afsætning af landbrugsprodukter, EUT L 1 af 3.1.2004.