SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-2496/99

af Raffaele Costa (PPE-DE) til Kommissionen

(16. december 1999)

Om: Foranstaltninger med henblik på at øge mulighederne for at søge lægehjælp på EU-plan

Vi kender alle de enkelte medlemsstaters indvendinger mod forslaget om at give deres egne borgere tilladelse til at lade sig lægebehandle i udlandet på patientoprindelseslandets regning i situationer, hvor de samme behandlinger ikke kan tilbydes effektivt på nationalt plan.

Imidlertid ved vi også, at hindringer af bureaukratisk og rent udgiftsmæssig art ofte blokerer disse såkaldte håbets rejser, også når de er virkelig berettigede.

Kan Kommissionen oplyse, hvad der på EU-plan kan gøres for at gøre det muligt eller i det mindste lettere for unionsborgerne gratis eller på acceptable betingelser at lade sig behandle på et hvilket som helst fællesskabshospital, således at dette ikke, som i dag, er forbundet med meget høje udgifter?

Ville det være muligt at oprette en europæisk fond til ovennævnte formål?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(17. januar 2000)

Det stillede spørgsmål handler om den mulighed, som EU's borgere har for at få lægehjælp i en anden medlemsstat end den stat, hvor de har deres bopæl. Denne mulighed hviler på to retsprincipper.

Hvad angår de sociale sikringsordninger, der er nævnt i artikel 42 (tidligere artikel 51) i EF-traktaten, er reglerne, der skal koordinere de nationale systemer vedrørende de sociale sikringsordninger, indeholdt i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet(1), og i forordning om gennemførelse (EØF) nr. 574/72(2). I artikel 22, stk. 1, litra c), i forordning (EØF) nr. 1408/71 fastlægges lige nøjagtig den situation, der opstår, når den person, der er forsikret i én medlemsstat, rejser til en anden medlemsstat for der at modtage lægehjælp og få lægemidler, der indgår i en normal behandling. Det kræver, at den berørte person får en forhåndsgodkendelse fra sin egen sygesikring for at kunne få alle påløbne udgifter refunderet. Tilladelsen gives ved udstedelse af formular E 112. I dette tilfælde fastlægger artikel 22, stk. 2, i forordning (EØF) nr. 1408/71, at denne tilladelse kan ikke nægtes, når den pågældende behandling er opført under de ydelser, der er fastsat i lovgivningen i den medlemsstat, hvor vedkommende er bosat, og såfremt denne behandling under hensyn til den pågældendes aktuelle helbredstilstand og udsigterne for sygdommens udvikling ikke kan ydes inden for den frist, der normalt er nødvendig for at opnå denne behandling i den medlemsstat, hvor han er bosat. I kraft af denne bestemmelse indeholder den nævnte ordning om tilladelse altså en forpligtelse for medlemsstaterne til i konkrete tilfælde at give tilladelse, og bestemmelsen overlader frit spillerum til medlemsstaterne med hensyn til bevilling eller afslag på tilladelser i de øvrige tilfælde. Det skal ydermere nævnes, at som følge af EU-bestemmelserne garanteres normal lægebehandling altid af den institution, der findes på opholdsstedet, i henhold til gældende lovbestemmelser og påhviler dermed i sidste ende medlemsstaten.

Hvad angår frihedsrettighederne inden for det indre marked, nærmere bestemt de frie varebevægelser jf. artikel 28 (tidligere artikel 30) i EF-traktaten og den frie bevægelighed for tjenesteydelser jf. artikel 49 (tidligere artikel 59) i EF-traktaten, har EF-domstolen afsagt dom den 28. april 1998 i forbindelse med to præjudicielle sager (Kohll og Decker, C-158/96 og C 120/95). I disse retsafgørelser har domstolen stadfæstet, at en national lovgivning inden for området social sikring ikke kan forhindre, at frihedsrettighederne inden for det indre marked anvendes, og domstolen har vurderet, at betingelsen om forhåndsgodkendelse for refusion af udgifter til briller og tandlægebehandling ikke er i overensstemmelse med fællesskabslovgivningen (i henhold til hvilken der garanteres frie varebevægelser og fri bevægelighed for tjenesteydelser), sålænge denne tilladelse ikke kræves på nationalt plan. Man har ret til lige behandling, uden at der skelnes mellem en national eller en tværnational situation. I modsætning til artikel 22 i forordning (EØF) nr. 1408/71, giver princippet om lige behandling den medlemsstat, som personen tilhører, mulighed for at bibeholde alle restriktioner i forbindelse med reglerne og indebærer hverken en udtrykkelig ret til refusion, hvis der i medlemsstaten ikke findes regler herom for nationale tilfælde, eller ret til refusion af samtlige omkostninger, der måtte være opstået ved en lægebehandling. Dog kan man ikke nægte bistand fra institutioner inden for den sociale sikring med den begrundelse, at det drejer sig om en tværnational situation. Imidlertid har domstolen anerkendt, at der er mulighed for at give afslag under hensyntagen til den offentlige sundhed, jf. artikel 30 (tidligere artikel 36) og 46 (tidligere artikel 56) i EF-traktaten, i det omfang hvor en opretholdelse af en behandlingskapacitet eller sikring af den lægelige kompetence i den pågældende stat er af vital betydning for den offentlige sundhed, endog for befolkningens overlevelse i den berørte medlemsstat. Ligeledes har domstolen tilladt restriktioner, når det er godtgjort, at der er tale om en alvorlig risiko for at destabilisere det økonomiske system i forbindelse med de sociale sikringsordninger i en medlemsstat.

Følgelig fremgår det af fællesskabsbestemmelserne om det indre marked og af bestemmelserne inden for social sikring, at fællesskabsretten ikke i øjeblikket giver Fællesskabet mulighed for at træffe foranstaltninger, der vedrører finansieringen af lægehjælp eller sygehusophold i medlemsstaterne. Finansieringen hører ind under medlemsstaternes kompetenceområde. Derfor er det heller ikke muligt at oprette særlige fonde i den sammenhæng.

(1) EFT L 149 af 5.7.1971.

(2) EFT L 74 af 27.3.1972.