DA Den Europæiske Unions Tidende CE 78/514

(2004/C 78 E/0535)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3296/03

af Ria Oomen-Ruijten (PPE-DE) til Kommissionen

(7. november 2003)

Om: Gebyrer for opholdstilladelse

Statsborgere i Den Europæiske Union bliver i Nederlandene regelmæssigt afkrævet høje gebyrer i forbindelse med ansøgning om opholdstilladelse. Således er der et eksempel på en tysk kvinde, der siden den 1. juli 2002 officielt har boet sammen med en nederlandsk statsborger. Denne kvinde arbejdede som grænsearbejder i Tyskland og blev ufrivilligt arbejdsløs den 31. maj 2003. På grundlag af artikel 71 i forordning 1408/71 (1) modtager hun dagpenge i Nederlandene. Kvinden måtte betale 430 EUR for at få sin opholdstilladelse forlænget.

Kvinden har to børn, der bor hos hendes tidligere mand (faderen) i Tyskland. Hun har aldrig arbejdet i Nederlandene. For så vidt angår hendes samboende mand, gælder, at denne altid har boet i Nederlandene og indtil marts 2001 var selvstændigt erhvervsdrivende i Nederlandene. Siden april 2001 har han været lønmodtager i en tysk virksomhed (grænsearbejder).

1. Må Nederlandene kræve et årligt gebyr på 430 EUR for forlængelse af opholdstilladelsen? Gælder dette også for den opholdstilladelse, der den 6. juni 2003 blev udstedt for en periode på 6 måneder (indtil 6. december 2003)?

2. Må Nederlandene kræve et gebyr på 285 EUR for opholdstilladelsen til hvert barn, hvis den tyske kvinde vil opfostre sine børn i Nederlandene sammen med sin nederlandske partner?

3. I hvilken udstrækning er der tale om en overtrædelse af fællesskabsretten (EF-traktatens artikel 13, 17, 18 og 39 samt af bl.a. direktiv 68/360 (2)?

NB: Et nederlandsk identitetskort koster 28,73 EUR for egne indbyggere og nederlandske statsborgere.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af António Vitorino

(15. januar 2004)

Ifølge den nederlandske lovgivning, som omsætter fællesskabslovgivningen om opholdsret til national ret, kan unionsborgere, som bor i Nederlandene, på grundlag af fællesskabsretten opnå et midlertidigt opholdskort, der er gyldigt i op til fem år. Kortets gyldighed afhænger af, i hvilken egenskab unionsborgeren ansøger om det (arbejdssøgende, arbejdstager, ikke-erhvervsaktiv, studerende).

Ud fra oplysningerne i den skriftlige forespørgsel har den tyske statsborger aldrig arbejdet i Nederlandene, og hun kan derfor ikke have ansøgt om et opholdskort på grundlag af direktiv 68/360/EØF (3). Det fremgår imidlertid ikke af oplysningerne i den parlamentariske forespørgsel, i hvilken egenskab hun ansøgte om et opholdskort i Nederlandene, mens hun stadig havde arbejde i Tyskland, og senere ansøgte om en forlængelse, da hun blev arbejdsløs. Hun har muligvis udøvet sin ret til fri bevægelighed efter direktiv 90/364/EØF af 28. juni 1990 om opholdsret (4), men der er også den mulighed, at hun ansøgte om et opholdskort på grundlag af den nationale lovgivning om familiesammenføring med sin nederlandske partner.

Uanset i hvilken egenskab en unionsborger ansøger om et opholdskort, skal opholdskort ifølge fællesskabslovgivningen om fri bevægelighed udstedes og fornys gratis eller mod betaling af et beløb, der ikke overstiger de gebyrer og afgifter, som kræves for udstedelse af identitetskort til landets egne statsborgere. Ifølge Kommissionens oplysninger er prisen for midlertidige opholdskort, som udstedes til unionsborgere i Nederlandene, steget til 28 EUR. Da nationale identitetskort for nederlandske statsborgere koster 28,77 EUR, er denne stigning ikke diskriminerende i forhold til prisen for nationale identitetskort, og den er derfor forenelig med fællesskabsretten.

Den nederlandske lovgivning giver også mulighed for at få et permanent opholdskort. Prisen for dette dokument er ifølge Kommissionens oplysninger 226,89 EUR. Unionsborgere er dog ikke forpligtet til at ansøge om denne dyrere form for dokument.

Hvis den pågældende tyske statsborger skulle betale 430 EUR for en forlængelse af sit opholdskort og 285 EUR for hvert af sine børn, kunne det se ud til, at de krævede beløb overstiger det, der er fastsat i ovennævnte nederlandske lovgivning. For at kunne vurdere sagen ordentligt og i givet fald tage kontakt med de nederlandske myndigheder har Kommissionen imidlertid brug for mere detaljerede oplysninger om sagen.

Endelig vil Kommissionen gerne fastslå, at EF-traktatens artikel 13 ikke finder anvendelse i dette tilfælde, da den kun danner retsgrundlag for foranstaltninger til bekæmpelse af forskelsbehandling på grund af køn, race eller etnisk oprindelse, religion eller tro, handicap, alder eller seksuel orientering.

(1) EFT L 149 af 5.7.1971, s. 2.

(2) EFT L 257 af 19.10.1968, s. 13.

(3) Rådets direktiv 68/360/EØF af 15. oktober 1968 om afskaffelse af restriktioner om rejse og ophold inden for Fællesskabet for medlemsstaternes arbejdstagere og deres familiemedlemmer, EFT L 257 af 19.10.1968.

(4) EFT L 180 af 13.7.1990.