SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3459/01

af Charles Tannock (PPE-DE)og Theresa Villiers (PPE-DE) til Kommissionen

(4. januar 2002)

Om: Gennemførelsen af vækst- og stabilitetspagten

I punkt 1 i betænkning om Kommissionens dokument EU-økonomien: Oversigt 1999 (A5-0041/2000) opfordrer Parlamentet Rådet til, når det fastsætter de overordnede

økonomiske retningslinjer, at udarbejde politikker, herunder også mikroøkonomiske politikker, der fører til fuld beskæftigelse, er i overensstemmelse med ønsket om prisstabilitet og budgetbalance i hele den økonomiske cyklus.

Mener Kommissionen, at det er disse mål, som ligger til grund for stabilitets- og vækstpagten, og hvilke medlemsstater mener Kommissionen er længst fra at gennemføre dem?

Kan Kommissionen forklare rationalen bagved den bestemmelse, som forhindrer, at indtægter fra privatiseringer bliver fradraget budgetunderskud, ikke blot i betragtning af det skub til den økonomiske virksomhed og effektivitet, sådanne privatiseringer kan give, men også den kendsgerning, at salget af offentlige aktiver resulterer i reelle og ikke fiktive indkomster til landenes statskasser og ser ud til at være i overensstemmelse med de ovenfor skitserede mål?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Pedro Solbes Mira

(25. januar 2002)

Hovedformålet med stabilitets- og vækstpagten er at sikre sunde offentlige finanser for at sikre stærk varig vækst, der kan føre til jobskabelse. De nationale budgetpolitikker skal på denne måde støtte en stabilitetsorienteret pengepolitik og sikre, at medlemsstaterne kan modstå de normale konjunkturudsving uden at få for store underskud.

Inden for disse rammer er budgetstillingerne i eurozonen blevet støt konsolideret i de senere år. I 1997, der er referenceår for de kvalifikationskrav, der skal opfyldes for at tiltræde Den Økonomiske og Monetære Union (ØMU), var det gennemsnitlige budgetunderskud i euroområdet 2,6 % af bruttonationalproduktet (BNP), medens det i 2000 var faldet til 0,8 % af BNP. De fleste medlemsstater har nu i overensstemmelse med kravene i stabilitets- og vækstpagten opnået underliggende budgetstillinger, hvor der næsten er balance, eller hvor der endog er overskud. I nogle få medlemsstater (Tyskland, Frankrig, Italien og Portugal) er der dog stadig budgetunderskud. Det betyder, at der på sigt stadig er brug for konsolideringsbestræbelser, hvilket også er planlagt i de respektive stabilitetsprogrammer.

Med hensyn til spørgsmålet om privatiseringsindtægternes neutralitet i forhold til den offentlige nettolångivning i Det Europæiske Nationalregnskabssystem (ESA) skal det bemærkes, at der ved denne kontering på ingen måde bliver stillet spørgsmålstegn ved privatiseringernes effektivitet og berettigelse. Det understreges, at der i et økonomisk regnskabssystem som ESA, til forskel fra praksis i kontantbaserede offentlige regnskaber, sondres mellem finansielle og ikke-finansielle transaktioner samt mellem finansielle og ikke-finansielle aktiver. Privatisering af et offentligt selskab, dvs. salg af et finansielt aktiv (aktierne i selskabet) mod kontanter (også et finansielt aktiv), indebærer en typisk finansiel transaktion, som hverken har nogen indvirkning på den offentlige nettoformue eller indebærer nogen indkomstfordeling mellem økonomiske sektorer. Når den økonomiske gevinst imidlertid realiseres, vil den naturligvis komme til udtryk ved en stigning i beskatningsgrundlag og offentlige indtægter. Det understreges endvidere, at privatiseringsindtægter bidrager til at reducere bruttogæld, som defineret i Maastricht-traktaten.