SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2977/02

af Erik Meijer (GUE/NGL) til Kommissionen

(22. oktober 2002)

Om: Konkurrencefordrejning på grund af lave lønudgifter for arbejdsgiverne til polske byggearbejdere i medlemsstater i Den Europæiske Union arbejdere, som ikke er omfattet af en kollektiv arbejdsaftale

1. Kan Kommissionen bekræfte, at indførelsen af en dialog mellem arbejdsmarkedets parter i Polen som led i Den Europæiske Unions regelværk betyder, at den polske regering en gang om året afholder en drøftelse med de landsdækkende centralorganisationer for arbejdstagere og arbejdsgivere, at disse uforpligtende drøftelser ikke fører til aftaler, og at dette heller ikke bliver fulgt op i drøftelser mellem de arbejdstager- og arbejdsgiverorganisationer, der findes inden for de enkelte brancher?

2. Kan Kommissionen også bekræfte, at der i Polen ikke findes landsdækkende eller regionale kollektive arbejdsaftaler i bygge- og anlægssektoren, som vedrører bl.a. boliger, erhvervsbygninger, veje, broer og dæmningsanlæg, men kun aftaler inden for de enkelte virksomheder eller lokale afdelinger heraf?

3. Er Kommissionen klar over, at polske byggearbejdere i hjemlandet fortrænges af ukrainere, som arbejder til en lavere løn, og at dette tilskynder til, at polakker søger arbejde ved bygge- og anlægsprojekter i de nuværende medlemsstater i EU, i første række i Tyskland, hvor der efter færdiggørelsen af en række store projekter er opstået en høj arbejdsløshed i bygge- og anlægssektoren, men derudover også i Østrig, Finland og Sverige?

4. Er det tillokkende for arbejdsgiverne at hverve polske byggearbejdere, fordi de i praksis kan arbejde til en lavere løn og under ugunstigere arbejdsvilkår end de byggearbejdere, som længe har opholdt sig i den pågældende medlemsstat, hvis de hverken er omfattet af en polsk kollektiv arbejdsaftale eller en kollektiv arbejdsaftale i beskæftigelseslandet, så længe en sådan ikke er erklæret for almindeligt bindende, således at virksomheder, som ikke er tilsluttet en arbejdsgiverorganisation, der er kontraherende part, ikke har anden forpligtelse end at betale en mindsteløn?

5. Forventer Kommissionen, at dette problem vil være løst efter udløbet af den syvårs periode efter Polens tiltrædelse af EU, i hvilken der er fastsat begrænsninger for arbejdskraftens frie bevægelighed, hvis der på dette tidspunkt fortsat ikke findes almindeligt bindende kollektive arbejdsaftaler i Polen og andre medlemsstater? I bekræftende fald, hvorfor? Hvilke supplerende foranstaltninger er i benægtende fald nødvendige for at hindre hvervning af arbejdskraft på grund af lave lønninger?

6. Forbereder Kommissionen initiativer, således at vandrende arbejdstagere også bliver omfattet af en kollektiv arbejdsaftale?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(13. december 2002)

1. EF-traktaten (artikel 138) fastsætter, at Kommissionen har til opgave at fremme konsultationen af arbejdsmarkedets parter på fællesskabsplan og træffer alle nødvendige foranstaltninger med henblik på at lette dialogen mellem dem (). EF-traktaten fastsætter også (artikel 139), at dialogen mellem arbejdsmarkedets parter på fællesskabsplan kan, hvis parterne finder det ønskeligt, føre til overenskomstmæssige forbindelser, herunder aftaler.

I forhandlingsprocessen lægger Kommissionen vægt på forbindelserne mellem arbejdsmarkedets parter i kandidatlandene og udviklingen af en tresidet konsultationsproces samt udviklingen af en selvstændig tosidet dialog.

Der bliver for tiden gennemført et Phare-projekt vedrørende den sociale dialog i Polen med henblik på at fremme den sociale dialog og dennes sammenhæng med konsultationerne på nationalt plan. Af oplysninger, som Kommissionen har til rådighed, fremgår det, at trepartsorganet i Polen (trepartskommissionen for økonomiske og social- og arbejdsmarkedsmæssige forhold) efter nogle års inaktivitet nu holder nogle få møder hvert år og forsøger at nå frem til mere konkrete resultater (som f.eks. aftaler, pagter osv.).

2. På baggrund af de oplysninger, som man har til rådighed, bekræfter Kommissionen, at der på nuværende tidspunkt ikke findes nationale eller regionale kollektive aftaler i bygge- og anlægssektoren i Polen.

3. Kommissionen har taget de forhold, som det ærede medlem beskriver, til efterretning. Det er op til de lokale og nationale myndigheder at sikre, at loven ikke overtrædes, navnlig ved hjælp af et arbejdstilsyn. Det skal dog understreges, at kandidatlandene har forpligtet sig til at deltage i bekæmpelsen af ulovlig indvandring (både fra deres egne lande og tredjelande) et emne som for nylig blev valgt af medlemsstaterne som et af de mere betydningsfulde prioriterede områder i EU på Det Europæiske Råds møde i Sevilla (21.-22. juni 2002).

4. Kommissionen har insisteret på udviklingen af den sociale dialog og kollektive aftaler i kandidatlandene. Enhver forbedring af løn- og arbejdsforholdene kan bidrage til at begrænse deres arbejdstageres ønske om at søge til medlemsstaterne.

Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 96/71/EF (artikel 3) af 16. december 1996 om udstationering af arbejdstagere som led i udveksling af tjenesteydelser fastlægger, at medlemsstaterne skal sikre, at virksomhederne i mange situationer, uanset hvilken lovgivning der finder anvendelse på ansættelsesforholdet, sikrer de arbejdstagere, der er udstationeret på deres område, de arbejds- og ansættelsesvilkår, som i den medlemsstat, på hvis område arbejdet udføres, er fastsat ved lov, administrative bestemmelser og kollektive aftaler.

5. Det ærede medlem spørger, om det, når overgangsforanstaltningerne vedrørende arbejdskraftens frie bevægelighed ikke længere er gældende, er muligt at ansætte polske arbejdstagere til en lavere løn og på mindre gunstige arbejdsvilkår end arbejdstagere fra den pågældende medlemsstat.

Overgangsforanstaltningerne vedrørende arbejdskraftens frie bevægelighed er blevet aftalt med de kandidatlande, som med størst sandsynlighed ville blive medlemsstater i forbindelse med den næste udvidelse af EU (bortset fra Malta og Cypern). Disse indeholder bestemmelser om, at der ikke skal findes fri bevægelighed de første to år, hvorefter der gennemføres en første evaluering på grundlag af en rapport fra Kommissionen, og medlemsstaterne meddeler Kommissionen, om de ønsker at ophæve overgangsforanstaltningerne eller at bevare disse i yderligere tre år. Efter fem år ophæves overgangsforanstaltningerne, medmindre der findes alvorlige forstyrrelser på medlemsstaternes arbejdsmarked, hvilket kan forlænge overgangsforanstaltningerne med yderligere to år.

Selv om arbejdskraftens frie bevægelighed begrænses under overgangsforanstaltningerne, bliver retten til lige behandling ikke begrænset. Det betyder, at når en borger fra en af de nye medlemsstater arbejder i en af de nuværende medlemsstater, herunder også i overgangsperioden, kan man ikke udsætte denne for forskelsbehandling på grundlag af nationalitet. Det vil derfor være i modstrid med fællesskabslovgivningen, hvis en polsk arbejdstager får mindre i løn end en tilsvarende arbejdstager, som er statsborger i værtsmedlemsstaten.

6. Det er arbejdsmarkedets parters ansvar at gennemføre forhandlinger vedrørende kollektive aftaler.