SKRIFTLIG FORESPOERGSEL E-2947/97 af Johanna Maij-Weggen (PPE) til Kommissionen (17. september 1997)

Om: EU-medlemsstaternes holdning til flygtninge og asylansoegere fra Iran

Er Kommissionen bekendt med, at flygtninge og asylansoegere fra Iran behandles meget forskelligt i EU-medlemsstaterne, idet UK, Danmark og Frankrig indtager en mild holdning, mens Nederlandene og Tyskland er strengere og Sverige meget strengt.

Er Kommissionen bekendt med, at dette medfoerer, at naesten alle flygtninge og asylansoegere kan blive i UK, Danmark og Frankrig, at Nederlandene og Tyskland sender en del tilbage, og at Sverige i oejeblikket sender stort set alle tilbage?

Mener Kommissionen ikke, at oplysningerne fra de forskellige landes ambassader i Iran boer koordineres paa en saadan maade, at EU-medlemsstaterne forholder sig ensartet til flygtninge og asylansoegere fra Iran? Hvilke initiativer kan Kommissionen tage med sigte paa at opnaa en saadan koordinering og ensartethed?

Hvad mener Kommissionen selv om Iran? Er Iran et sikkert land, eller maa landet stadig betragtes som et land med store risici for mennesker med bestemte politiske og religioese holdninger?

Svar afgivet paa Kommissionens vegne af Anita Gradin (11. november 1997)

Kommissionen er bekendt med, at der er forskelle i anerkendelsesprocenterne mellem medlemsstaterne. I de seneste aar udgjorde ansoegninger fra iranske statsborgere i de enkelte medlemsstater mellem knap 0,5% og naesten 10% af det samlede antal asylansoegninger. I samme periode svingede anerkendelsesprocenterne mellem 4% og 80%. Paa EU-plan var anerkendelsesprocenten 31% for de seneste fire aar. I henhold til De Forenede Nationers Hoejkommissaer for Flygtninge (UNHCR) blev der i 1995 givet flygtningestatus til ca. 48.000 iranere i Europa, hvilket er lidt mere end i 1994 (47.000). Naesten halvdelen af alle de iranere, der blev anerkendt som flygtninge i henhold til 1951-konventionen, blev anerkendt af Tyskland (23.500 eller 49%). Hvis man ser paa tildeling af baade status som konventionsflygtninge og tildeling af opholdstilladelse af humanitaere grunde, har ikke mindre end otte medlemsstater ganske hoeje anerkendelsesprocenter. Derfor er den forskel i behandlingen, som det aerede medlem omtaler, maaske ikke saa stor, som det umiddelbart ser ud til.

Medlemsstaternes faelles grundlag for fastlaeggelse af flygtningestatus er Genève-konventionen fra 1951 om flygtninges retsstilling. I 1996 vedtog Raadet desuden en faelles holdning om harmoniseret anvendelse af definitionen af udtrykket flygtning i artikel 1 i Genève-konventionen ((Faelles holdning af 4. marts 1996, fastlagt af Raadet paa grundlag af artikel K.3 i traktaten om Den Europaeiske Union vedroerende harmoniseret anvendelse af definitionen af udtrykket flygtning i artikel 1 i Genève-konventionen af 28. juli 1951 om flygtninges retsstilling. (EFT L 63 af 13.3.1996, s. 2). )). Hidtil er der i EU-samarbejdet ikke udformet andre instrumenter til alternativ beskyttelse, f.eks. af humanitaere grunde. Spoergsmaalet om subsidiaere former for beskyttelse indgaar imidlertid i Raadets resolution om fastlaeggelse af prioriteringer for samarbejdet om retlige og indre anliggender i perioden fra 1. juli 1996 til 30. juni 1998 ((EFT C 319 af 26.10.1996, s. 1. )).

De mekanismer til koordinering og vurdering af oplysninger om hjemlande, som det aerede medlem efterlyser, findes allerede i form af samarbejdet inden for Afsnit VI. Det er én af opgaverne for Oplysnings-, Analyse- og Udvekslingscentret for Asyl (CIREA). Denne arbejdsgruppe under Raadet udarbejder faelles rapporter om vurderingen af situationen i tredjelande paa grundlag af bidrag fra medlemsstaterne ((Se CIREA's 2. aktivitetsrapport i EFT C 274 af 19.9.1996. )). CIREA indbyder ogsaa normalt repraesentanter for UNHCR til at medvirke ved disse vurderinger. Kommissionen tager fuldtud del i alle CIREA's overvejelser.