SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-3476/01

af Charles Tannock (PPE-DE) til Kommissionen

(10. december 2001)

Om: Patienternes ret til medicinske artikler og hjælpemidler i andre medlemslande

Den britiske presse har berettet, hvordan britiske statsborgere her i den seneste tid er rejst til Danmark for på egen regning at blive udstyret med høreapparater med digital teknologi, som ikke er almindelig tilgængelige gennem den britiske statsfinansierede sygesikring.

Er det Kommissionens opfattelse, at efter dommene, der blev afsagt i Decker-sagen og Kohll-sagen ved De Europæiske Fællesskabers Domstol, hvorefter to luxembourgske statsborgere fik ret til at kræve refusion af udgifter til briller og forlorne tænder fra staten efter at være blevet behandlet i henholdsvis Tyskland og Frankrig, har borgerne, hvis de i en medlemsstat ikke kan få fat i en medicinsk artikel som f.eks. et høreapparat inden for en rimelig tidsfrist gennem deres egen nationale sygesikring, ret til at købe dette medicinske hjælpemiddel i en anden medlemsstat og indsende regningen til deres egen stat, og at dette vil finde tilsvarende anvendelse på borgere i en stat som Det Forenede Kongerige, hvor den nationale sygesikring ikke indeholder nogen forsikringskomponent?

Samlet svarafgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkesteinpå skriftlige forespørgsler P-3476/01 og E-3533/01

(11. februar 2002)

Kommissionen er klar, at følgevirkningerne af EF-Domstolens domme om refusion af udgifter til sundhedspleje i andre medlemsstater rejser en række vigtige spørgsmål.

Efter Domstolens faste praksis begrænser EU-retten ikke medlemsstaternes kompetence til at udforme deres sociale sikringsordninger. Der ikke er foretaget nogen harmonisering på området på EU-plan, og den enkelte medlemsstat afgør derfor dels de nærmere vilkår for retten eller forpligtelsen til at være tilsluttet en social sikringsordning, dels de nærmere betingelser, man skal opfylde for at være berettiget til ydelser. Medlemsstaterne skal dog overholde EU-retten ved udøvelsen af denne kompetence.

EF-traktatens artikel 28-30 (tidl. artikel 30-36) finder dermed anvendelse på nationale foranstaltninger vedrørende den sociale sikring, som kan påvirke muligheden for at erhverve medicinsk udstyr eller lægemidler og muligheden for at indføre disse produkter (jf. præmis 24 i Decker-sagen(1)). Visse tjenesteydelsers særlige karakter indebærer i øvrigt ikke, at de ikke er omfattet af EF-traktatens artikel 49 og 50 (tidl. artikel 59 og 60) om fri udveksling af tjenesteydelser (jf. præmis 21 i Kohll-sagen(2)). Domstolen har derfor fastslået, at en ordning med forudgående administrativ tilladelse i forbindelse med refusion af sundhedspleje og sundhedsprodukter erhvervet i andre medlemsstater under visse omstændigheder kan udgøre en hindring for de frie varebevægelser og den frie udveksling af tjenesteydelser i Fællesskabet.

Domstolen har dog også fastslået, at en sådan hindring kan være berettiget, når den er begrundet i tvingende almene hensyn. Det gælder f.eks., når det sker af hensyn til den sociale sikringsordnings økonomiske ligevægt eller af hensyn til stabile læge- og hospitalsydelser, som alle har adgang til (B.S.M. Smits, gift Geraets, mod Stichting Ziekenfonds VGZ og H.T.M. Peerbooms mod Stichting CZ Groep Zorgverzekeringen(3)).

Ikke desto mindre vil de nærmere omstændigheder i hvert enkelt tilfælde, hvor en medlemsstat henholder sig til sådanne hensyn, skulle undersøges i lyset af proportionalitetsprincippet. Domstolen har påpeget, at de betingelser, medlemsstaterne fastsætter, for at være berettigede skal være baseret på objektive kriterier, der ikke er udtryk for forskelsbehandling, og som er kendt på forhånd.

Kommissionen er klar over, at Domstolens domme i disse sager har rejst en række fortolkningsmæssige spørgsmål, bl.a. om den praktiske anvendelse af proportionalitetstesten, og den samarbejder med medlemstaterne om at finde en løsning.

(1) Sag C-120/95.

(2) Sag C-158/96.

(3) Sag C-157/99.