SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1727/03

af Antonio Di Pietro (ELDR) til Kommissionen

(23. maj 2003)

Om: Den italienske Merloni-lov om offentlige aftaler

I Italien har lov nr. 166 af 1. august 2002 om offentlige aftaler, den såkaldte Merloni-lov, afskaffet princippet, som allerede er gældende i sektorens bestemmelser, og som består i, at de udbydende

myndigheder i hvert tilfælde skal sikre passende offentliggørelse af projekterne, også for projekter, der ligger under tærsklen på 40 000 EUR (denne grænse er hævet til 100 000 EUR) (denne sætning er nu blevet fjernet).

Finder Kommissionen ikke, at fjernelsen af ovennævnte sætning bevirker, at den nuværende italienske lov er i modstrid med direktiv 92/50/EØF af 18. juni 1992(1)?

Er det korrekt, at Kommissionen af denne grund og som følge af andre elementer i Merloni-loven, som er i modstrid med traktatens principper om konkurrence og frihed til at udveksle tjenesteydelser, har indledt en overtrædelsesprocedure mod Italien?

Er det i bekræftende fald muligt at få udførlige oplysninger om begrundelserne, tiderne og faserne i den igangværende procedure?

(1) EFT L 209 af 24.7.1992, s. 1.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(4. juli 2003)

Rådets direktiv 92/50/EØF af 18. juni 1992 om samordning ved fremgangsmåderne for indgåelse af offentlige tjenesteydelseskontrakter(1) gælder generelt for kontrakter med en anslået værdi ekskl. moms, der er lig med eller større end modværdien i euro af 200 000 særlige trækningsrettigheder, dvs. 249 681 EUR for 2002 og 2003. For så vidt angår den centrale statsadministration, gælder direktivet generelt for kontrakter med en anslået værdi ekskl. moms, der er lig med eller større end modværdien i euro af 130 000 særlige trækningsrettigheder, dvs. 162 293 EUR for 2002 og 2003. Ændringen af de italienske retsregler om offentlige kontrakter, som det ærede medlem påtaler, dvs. hævelsen af tærskelværdien for kravet om passende offentliggørelse fra 40 000 til 100 000 EUR, er således ikke i strid med direktiv 92/50/EØF. Efter Domstolens seneste retspraksis skal ordregivende myndigheder dog også for kontrakter, der ligger under tærskelværdierne i fællesskabsdirektiverne om offentlige kontrakter, overholde de relevante bestemmelser i EF-traktaten, særlig bestemmelserne om etableringsfrihed og fri udveksling af tjenesteydelser og de generelle principper om ikke-forskelsbehandling, ligebehandling og gennemsigtighed(2). For så vidt angår overholdelsen af sidstnævnte princip, har Domstolen fastslået, at den gennemsigtighedsforpligtelse, der påhviler ordregivende myndigheder, består i at sikre en passende grad af offentlighed til fordel for enhver potentiel tilbudsgiver, der gør det muligt at åbne markedet for tjenesteydelserne for konkurrence og at kontrollere, at udbudsprocedurerne er upartiske(3).

Kommissionen indledte den 19. december 2002 en traktatbrudssag mod Italien pga. en række bestemmelser i den italienske lov nr. 109 fra 1994 (legge quadro in tema di lavori pubblici) som ændret ved lov nr. 166 fra 2002. En af de bestemmelser, der efter alt at dømme er i strid med det generelle princip om gennemsigtighed, er bestemmelsen om tjenesteydelseskontrakter om ingeniør- og arkitektvirksomhed, der ligger under tærskelværdien på 100 000 EUR.

Den traktatbrudssag, Kommissionen har indledt, vedrører ud over nævnte bestemmelse også bestemmelserne om afgrænsning af anvendelsesområdet for bestemmelserne om offentlige bygge- og anlægskontrakter i forhold til tjenesteydelses- og indkøbskontrakter; bestemmelserne om udførelse af bygge- og anlægsarbejder fratrukket udviklingsafgifter; bestemmelserne om ledelse af bygge- og anlægsarbejder og projektgodkendelse; den tekniske kontrol (collaudo) af arbejderne; byggeentreprenørens rolle under projektfinansieringsproceduren (artikel 37 a ff. i nævnte lov). Kommissionen træffer afgørelse om sagens videre gang på baggrund af den italienske regerings bemærkninger, som ventes inden længe.

(1) EFT L 209 af 24.7.1992.

(2) Se i denne forbindelse kendelse af 3. december 2001, dom C-59/00, præmis 19-20.

(3) Se bl.a. dom af 7. december 2000, sag C-324/98, præmis 61-62.