SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1637/02

af Riitta Myller (PSE) til Kommissionen

(10. juni 2002)

Om: Konkurrenceklausuler og den frie bevægelighed

Konkurrenceklausuler mellem arbejdsgivere og arbejdstagere har til formål at forhindre, at konkurrenter kommer i besiddelse af arbejdsgivers viden om produktudvikling, forskning eller tilsvarende andre oplysninger, og mere ligeligt at tage hensyn til arbejdsgiverens og arbejdstagerens interesser.

Konkurrenceklausuler anvendes imidlertid inden for erhverv, hvor der ikke er behov for at beskytte oplysninger relateret til arbejdstagerens stilling, opgaver eller oplysninger, der er nødvendige for at udføre arbejdet i arbejdsgiverens virksomhed. Konkurrenceklausulerne er ofte af længere varighed, og de indeholder strenge bøder for at tilskynde til overholdelse af dem. Klausulerne er også ofte urimelige og i strid med fællesskabsrettens proportionalitetsprincip.

Konkurrenceklausuler begrænser arbejdstagerens ret til at blive ansat af en anden arbejdsgiver og forhindrer tjenesteydelsernes frie bevægelighed, når en arbejdstager ikke kan etablere egen virksomhed inden for den samme branche. De forhindrer dermed generelt den frie bevægelighed for arbejdstagere og tjenesteydelser fra en medlemsstat til en anden. Der er betydelige forskelle mellem den nationale lovgivning for tilladelse til konkurrenceklausuler i EU. Medlemsstaternes arbejdstagere har på grund af de begrænsninger, som fastsættes i konkurrenceklausuler, forskellige forudsætninger for at flytte mellem medlemsstater for at søge om arbejde og opnå ansættelse. Dette giver anledning til ulige behandling mellem arbejdstagere fra forskellige medlemsstater.

Hvilke foranstaltninger vil Kommissionen træffe for at harmonisere bestemmelserne for konkurrenceklausuler og for at rette op på de førnævnte urimeligheder?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Mario Monti

(11. juli 2002)

Der findes ingen EU-lovgivning, som specifikt omhandler konkurrenceklausuler mellem arbejdsgivere og arbejdstagere efter udløbet af arbejdskontrakten. Kommissionen har ingen planer om at fremsætte forslag til bestemmelser herom.

Langt den største part af de klausuler, som det ærede medlem henviser til, dækker arbejdsgivere og arbejdstagere i en medlemsstat. I det tilfælde finder EU-bestemmelserne om fri bevægelighed for arbejdstagere og tjenesteydelser ikke anvendelse. Disse klausuler vedrører først og fremmest spørgsmål inden for kontraktlovgivningen, som reguleres af medlemsstaternes lovgivning. Det er imidlertid klart, at enhver form for restriktion, f.eks. sådanne, der skyldes forskelle i national lovgivning, kan have følger uden for landet selv. Spørgsmålet om en bestemt klausul er forenelig med EU-bestemmelserne om arbejdskraftens frie bevægelighed i henhold til artikel 39 i EF-traktaten og/eller retten til fri udveksling af tjenesteydelser i henhold til artikel 49 i EF-traktaten, bør undersøges på grundlag af det enkelte tilfælde.

Med hensyn til arbejdskraftens frie bevægelighed er det vigtigt, at der sker en afvejning mellem på den ene side arbejdstagerens grundlæggende rettigheder til arbejde og til at gøre brug af sin ret til fri bevægelighed og på den anden arbejdsgivernes ret til at beskytte sine legitime interesser mod konkurrenter. Hvis der er en sådan afvejning, og hvis klausulen står i et rimeligt forhold til det tilstræbte mål og ikke unødvendigt begrænser arbejdstagerens ret til fri bevægelighed, synes klausulen ikke at være i modstrid med bestemmelserne om arbejdskraftens frie bevægelighed inden for EU. I denne forbindelse kan der henvises til EF-Domstolens retspraksis i Bosman-sagen(1), hvor Domstolen fastholdt, at foranstaltninger, som udgør en hindring for arbejdskraftens frie bevægelighed, ikke ville være i modstrid med EU-lovgivningen, hvis de forfulgte et legitimt mål, som var foreneligt med EF-traktaten, og som var begrundet i tvingende almene hensyn, og hvis de endvidere var på linje med proportionalitetsprincippet.

En specialklausul, der har en uforholdsmæssig stor indvirkning på en persons mulighed for at søge beskæftigelse, kan udgøre en hindring for udveksling af tjenesteydelser i henhold til artikel 49 i EF-traktaten (f.eks. i det tilfælde, hvor en virksomhed, der arbejder inden for højteknologisektoren, skal ansætte en højtkvalificeret

person for at kunne levere sine tjenesteydelser). Enhver bestemmelse, som kan hindre eller gøre det mindre attraktivt at gøre brug af en grundlæggende frihed, som er garanteret af EF-traktaten, såsom muligheden for fri udveksling af tjenesteydelser, skal i henhold til EF-Domstolens fastlagte domspraksis opfylde visse krav(2). Der er fire sådanne krav: anvendelse uden forskelsbehandling, begrundelse i tvingende samfundsmæssige hensyn, egnethed til at sikre virkeliggørelsen af det tilstræbte formål og begrænsning til, hvad der er nødvendigt for at opnå formålet.

Det er de nationale myndigheder, der anvender de omtalte kriterier i de enkelte sager, og spørgsmålet om en aftale er forenelig eller ej med de omtalte kriterier er et spørgsmål, som de nationale domstole vurderer i lyset af EU-bestemmelserne og principperne om fri bevægelse for arbejdstagere og tjenesteydelser.

Med hensyn til konkurrencereglerne i EF-traktaten vil de aftaler, som det ærede medlem har omtalt, kun i meget sjældne tilfælde falde ind under disse, forudsat at de udgør en gennemførelse af en aftale mellem virksomheder. Disse sjældne tilfælde vil blive taget op af Kommissionen sag for sag.

(1) Sag C-415/93, Bosman, Sml. 1995, s. I-4921.

(2) Jf. f.eks. sag C-55/94, Gebhard, Sml.1995, s. I-4165.