SKRIFTLIG FORESPOERGSEL P-1464/98 af Nel van Dijk (V) til Kommissionen (7. maj 1998)

Om: Det nederlandske centrale planlaegningskontors overvejelser om lavere nederlandsk EU-bidrag ved beregning af udgifter til gennemfoerelse af valgprogrammer

Har Kommissionen kendskab til rapporten »Kortlaegning af valgmuligheder - oekonomiske virkninger af fem valgprogrammer« fra det nederlandske centrale planlaegningskontor, navnlig afsnittet »Nedskaering i EU-bidraget« i bilag 6?

Er en forlaengelse af de nuvaerende finansielle overslag ved manglende enighed i Raadet om nye finansielle overslag - f.eks. ved et nederlandsk veto - betinget af enighed, som det centrale planlaegningskontor haevder?

Hvorledes stemmer denne opfattelse i det centrale planlaegningskontor overens med beslutningsproceduren i punkt 25 i den interinstitutionelle aftale af 29. oktober 1993 om de finansielle overslag? Passer det, at »med hensyn til Raadet er det fastlagt i den interinstitutionelle aftale, at det kan forkaste en forlaengelse med kvalificeret flertal. Men medlemsstaterne er blevet enige om, at der i praksis boer findes et kvalificeret flertal for en forlaengelse...«? ((Notat vedroerende betaenkning om godkendelse af afgoerelse af 31. oktober 1994 om ordningen med EF's egne indtaegter, Andetkammeret, 1995-1996, 24127, nr. 5, s. 15. ))

Indeholder de nuvaerende finansielle overslag, saafremt de forlaenges, hoejere udgifterne for aar 2002 end det forslag til nye finansielle overslag 2000-2006, som Kommissionen forelagde for nylig?

Kan Kommissionen afgive et skoen over det nederlandske EU-bidrag i aar 2002 ud fra den forudsaetning, at de nuvaerende finansielle overslag forlaenges, den nuvaerende afgoerelse om de egne indtaegter stadig er gaeldende, og de disponible finansielle muligheder udnyttes maksimalt?

Finder »maksimalsatsen for forhoejelser« i EU-traktatens artikel 203, stk. 9, anvendelse ved opsigelse af de finansielle overslag?

Hvor ofte og hvornaar har Europa-Parlamentet allerede gjort brug af den bestemmelse i artikel 203, stk. 9, femte afsnit, der tillader en forhoejelse af maksimalsatsen?

Kan en enkelt medlemsstat nedlaegge veto mod en saadan forhoejelse?

Passer i lyset af svarene paa ovenstaaende spoergsmaal konstateringen i indledningen til rapporten fra det centrale planlaegningskontor om, at »der for aendringer i EU-bidraget er fastsat en oevre graense, der svarer til det, som Nederlandene om noedvendigt kan fremtvinge ved at blokere beslutningsprocessen for EU's nye finansielle overslag«?

Er det muligt at forbedre beskrivelsen af den europaeiske beslutningsproces i rapporten fra det centrale planlaegningskontor?

Svar afgivet paa Kommissionens vegne af Erkki Liikanen (5. juni 1998)

Kommissionen har kendskab til den rapport, det aerede medlem omtaler.

I punkt 25 i den interinstitutionelle aftale af 29. oktober 1993 om budgetdisciplin og forbedring af budgetproceduren ((EFT C 331 af 7.12.1993. )) hedder det:

»Vedtages der ikke en ny aftale, og hvis ikke én af partnerne med det flertal, der omhandles i traktatens artikel 203, stk. 9, femte afsnit, udtrykkeligt opsiger den, justeres lofterne for det sidste aar, for hvilket de finansielle overslag gaelder, i overensstemmelse med punkt 9 i naervaerende aftale, idet de paagaeldende beloeb forhoejes med et gennemsnit af de forhoejelser, der er konstateret for den foregaaende periode, dog under overholdelse af loftet for egne indtaegter.«

Da aftalen blev indgaaet, var der enighed i Raadet om foelgende erklaering vedroerende dette spoergsmaal:

»Raadet erklaerer, at gyldigheden af de finansielle overslag, der er knyttet til aftalen mellem institutionerne, er begraenset til tidsrummet 1993-1999, og at det vil tage behoerigt hensyn hertil, hvis den i punkt 25 omhandlede situation skulle opstaa«.

»Der er enighed i Raadet om, at det med det i traktatens artikel 203 omhandlede flertal vil afgoere, om det vil vaere hensigtsmaessigt at forlaenge gyldighedsperioden for de finansielle overslag med yderligere et aar under overholdelse af loftet over de egne indtaegter. Hvis der ikke opnaas det kraevede flertal, udleder de deraf, at naevnte punkts betingelser for forlaengelse ikke er opfyldt«.

Anvendelse af bestemmelserne i aftalens punkt 25 ville foere til udgiftslofter, der er hoejere end de lofter, Kommissionen har foreslaaet (omkring 5% for tidsrammen til 2002 for det samlede loft for forpligtelsesbevillinger). Saafremt disse lofter udnyttes fuldt ud, vil medlemsstaternes bidrag til Faellesskabets budget blive forhoejet i nogenlunde tilsvarende forhold.

Vedtages der ikke en interinstitutionel aftale og fastlaegges der ikke finansielle overslag anvendes den fremgangsmaade vedroerende maksimalsatsen for forhoejelse af de ikke-obligatoriske udgifter, som omhandles i EF-traktatens artikel 203, stk. 9. I samme artikel fastsaettes flertalsreglen i forbindelse med denne fremgangsmaade.

Budgetmyndighedens to parter har i medfoer af de interinstitutionelle aftaler siden 1988 forpligtet sig til for de regnskabsaar, der er daekket af de finansielle overslag »at acceptere de maksimale stigningstakter for ikke-obligatoriske udgifter, der fremkommer som foelge af budgetter, der er opstillet under overholdelse af de i de finansielle overslag fastsatte lofter«. Tidligere har uenighed vedroerende ivaerksaettelse af bestemmelserne om den maksimale stigningssats gentagne gange (1980, 1982, 1986, 1987) skabt vanskeligheder med gennemfoerelsen af budgetproceduren og vedtagelsen af budgettet inden for de givne frister.

Med hensyn til det aerede medlems oevrige spoergsmaal er det ikke op til Kommissionen at vurdere den maade en medlemsstat (eller én af dens organer) debatterer de forelagte forslag.