SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0216/01

af Wilfried Kuckelkorn (PSE) til Kommissionen

(5. februar 2001)

Om: Tjenestemænds udlandstillæg

EU-tjenstemandsvedtægtens bilag VII, afdeling 2, artikel 4, omhandler udbetaling af det såkaldte udlandstillæg på 16 % af summen af grundlønnen.

1. Hvorfor findes dette tillæg i det hele taget, når tjenestemænd jo frivilligt beslutter at blive europæiske tjenestemænd og dermed leve i udlandet?

Der er andre ting, der ikke stemmer overens: Tillægget gives under hele tjenesteforholdets forløb og med virkning for de efterfølgende pensionsudbetalinger til den tjenestemand, der ikke har statsborgerskab i den stat, på hvis område tjenestestedet er beliggende. Den tjenestemand, der i en femårsperiode før hans tiltrædelse af tjenesten har haft bopæl eller udøvet sit hovederhverv på den pågældende stats område, får kun et udlandstillæg på 4 %. Den, der har gjort tjeneste for en international organisation, dvs. især også i de europæiske institutioner, får imidlertid et tillæg på 16 %.

2. Hvorledes er denne fortolkning af hhv. tjenestemandens status og selve vedtægten forenelig med den europæiske lovgivnings ligebehandlingsprincipper?

3. Af hvilke præcise grunde skal den europæiske skatteborger stille midler til rådighed, der set over en længere periode er meget omfattende, og som åbenbart på baggrund af ovennævnte fakta ikke udbetales med henblik på en nødvendig tilpasning til levevilkårene?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Neil Kinnock

(22. marts 2001)

Udlandstillæg eller tilsvarende ydelser er normalt og med rette en del af lønnen i internationale organisationer, på nationale ambassader eller faste repræsentationer og i internationale virksomheder. En uafhængig undersøgelse har for nylig bekræftet, at lønningerne (inklusive udlandstillægget) for Fællesskabets tjenestemænd i Bruxelles generelt set er sammenlignelige med lønningerne for medlemsstaternes udstationerede embedsmænd, meget lavere end lønningerne for ansatte med tilsvarende kvalifikationer og stillinger i multinationale virksomheder og nogenlunde de samme som for tilsvarende personale i andre internationale organisationer. Hvis der fortsat skal være en uafhængig europæisk offentlig tjeneste af god kvalitet med tjenestemænd med et højt kompetence-, effektivitets- og integritetsniveau, som rekrutteres på det bredest mulige geografiske grundlag blandt statsborgere i medlemsstaterne, må alle de europæiske institutioner sikre, at de er attraktive som arbejdsgivere.

Heraf følger det i modsætning til, hvad det ærede medlem anfører, at det faktum, at personalet har valgt at flytte til udlandet, ikke er grund til ikke at betale tillægget. Uden tillægget vil folk, der må forlade deres hjemland for at arbejde for institutionerne, ikke føle sig tilstrækkeligt tilskyndet til at træffe dette valg. Det skal være muligt at tiltrække tjenestemænd fra alle medlemsstaterne, herunder dem med de højeste lønninger og det største udvalg af konkurrerende jobmuligheder. Det forhold, det ærede medlem påpeger, gælder også andre, hvis karriere sandsynligvis vil bringe dem udenlands, såsom diplomater, medarbejdere i multinationale virksomheder osv., men de får alligevel lignende og ofte mere generøse incitamenter, fordi deres arbejdsgivere ved, at det er nødvendigt.

Hvidbogen om reformen af Kommissionen(1) af 1. marts 2000 bekræftede, at ansættelsesbetingelserne, herunder lønpakken, i Kommissionen og de øvrige europæiske institutioner som helhed fortsat bør være attraktive og konkurrencedygtige for at sikre et uafhængigt, permanent og højt kvalificeret europæisk embedsværk. Denne politiske hensigt støttedes af Parlamentet i Harbour-betænkningen om hvidbogen om reformen af Kommissionen, som blev vedtaget den 30. november 2000.

Med hensyn til de nærmere betingelser for udlandstillægget skal følgende bemærkes:

- Udlandstillægget ydes i overensstemmelse med personalevedtægten, som er vedtaget af Rådet efter høring af Parlamentet. Formålet med det er at yde tjenestemanden kompensation for de ekstra byrder, der følger med arbejdet uden for den pågældendes hjemland, såsom den absolutte forpligtelse til at arbejde på et eller flere fremmedsprog, en ledsagende ægtefælles eller partners hyppige tab af indkomst og nødvendigheden af i hele ansættelsesperioden at bevare nære forbindelser med hjemlandet.

- Det er det vigtigste middel til at differentiere lønniveauet for tjenestemænd, der er statsborgere i værtslandet, og tjenestemænd, der har forladt deres hjemland for at arbejde for en europæisk institution.

- Udlandstillæg ydes kun i et omfang, der står i nøje forhold til en udstationeringssituation, og under snævert definerede og objektivt verificerbare omstændigheder. I modsætning til, hvad det ærede medlem anfører, ydes det kun under aktiv tjeneste, hvor det kræves, at tjenestemanden tager bopæl uden for sit hjemland af tjenestemæssige årsager, og det tæller ikke med ved beregningen af pensionsrettigheder. Desuden har domstolsafgørelserne vedrørende dette tillæg aldrig antydet, at det indebærer nogen form for ulovlig forskelsbehandling af tjenestemænd, der kommer fra andre lande, og tjenestemænd, der kan forblive i deres hjemland, da lønforskellen har direkte relation til en forskel i situationen.

- De økonomiske forpligtelser som følge af arbejde uden for hjemlandet mindskes generelt ikke med tiden og påvirkes ikke af en eventuel gradvis integration i værtslandet.

- Visse udgifter - f.eks. til pleje af syge forældre, børns skolegang eller universitetsuddannelse eller bevarelse af en bolig i hjemlandet - kan stige og stiger faktisk generelt med tiden.

- Det lavere udlandstillæg ydes til tjenestemænd, der ikke er statsborgere i værtslandet, men som allerede i forvejen har boet eller arbejdet i værtslandet med sandsynlig udsigt til et langvarigt ophold i det. Det er grunden til, at arbejdsperioder for en anden international organisation eller en national ambassade, som normalt er af begrænset varighed, ikke tages i betragtning i den forbindelse.

(1) KOM(2000) 200 endelig.