DA Den Europæiske Unions Tidende CE 78/883

(2004/C 78 E/0935)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3935/03

af Bert Doorn (PPE-DE) til Kommissionen

(19. december 2003)

Om: Retternes kompetence i borgerlige sager, herunder handelssager, med grænseoverskridende virkninger i henhold til forordning (EF) nr. 44/2001

I sin betænkning om borgerlige sager, herunder handelssager (betænkning af Wallis — A5-0253/2003), som den 2. september 2003 blev vedtaget i plenum, anmodede Europa-Parlamentet Kommissionen om at evaluere og om nødvendigt ændre forordning (EF) nr. 44/2001 (1).

For nylig fik jeg på ny kendskab til et problem med hensyn til anvendelsen af denne forordning. En arbejdstager fra Tyskland udøvede sin virksomhed i Nederlandene i henhold til en nederlandsk arbejdskontrakt. Efter tysk ret kan et ansættelsesforhold bringes til ophør ved ensidig opsigelse, hvilket derimod ikke er muligt efter nederlandsk ret. Da der opstod en arbejdsretlig tvist, måtte den nederlandske arbejdsgiver i henhold til forordning (EF) nr. 44/2001 anmode en tysk domstol om at ophæve arbejdsaftalen, hvilket var helt ukendt for retsvæsenet i Tyskland.

Er Kommissionen enig i, at de forhold, der er beskrevet ovenfor, fører til komplicerede procedurer og en unødvendig administrativ og økonomisk belastning for virksomheder i grænseområderne og deres arbejdstagere?

Agter Kommissionen i overensstemmelse med Parlamentets anmodning at træffe foranstaltninger med henblik på at undgå utilsigtede problemer af denne art i fremtiden?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af António Vitorino

(12. februar 2004)

I sin lovgivningsmæssige beslutning af 2. september 2003 forkastede Europa-Parlamentet Kongeriget Nederlandenes initiativ, men opfordrede Kommissionen til at behandle de problemer, der især opstår i grænseregioner, fordi retterne i den medlemsstat, hvor arbejdstageren har bopæl, har enekompetence, når en arbejdsgiver søger retslig ophævelse af en arbejdsaftale.

I den betænkning, som Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked vedtog, foreslås det først at undersøge, om og i hvilket omfang der er opstået eller sandsynligvis vil opstå problemer, og dernæst, afhængigt af undersøgelsesresultaterne, at overveje en ændring af lovgivningen.

I forbindelse med det almindelige ansvar, Kommissionen har for at overvåge den vedtagne lovgivnings gennemførelse og virkemåde, kan den naturligvis se på det spørgsmål, det ærede medlem rejser, og også ethvert andet problem, den måtte blive gjort bekendt med i forbindelse med Rådets forordning (EF) nr. 44/2001. For så vidt angår det foreliggende spørgsmål, skal det bemærkes, at det, da det ikke er så længe siden, Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 trådte i kraft, og der ikke foreligger ret megen tilgængelig retspraksis, er vanskeligt at gøre rede for, hvor og i hvilket omfang kompetencereglen i artikel 20, stk. 1, har skabt praktiske problemer i tilfælde som dem, der er nævnt i den skriftlige forespørgsel. Et værdifuldt bidrag til oplysninger herom vil kunne komme fra Kommissionens database, der giver adgang til de beslutninger, medlemsstaternes domstole har truffet om fortolkningen af forordningen, og som bliver funktionsdygtig i løbet af 2004. Desuden kunne Det Europæiske Retlige Netværk bestemt være et egnet forum til nærmere undersøgelse af denne sag. Det skal imidlertid bemærkes, at der, selv efter at medlemsstaterne gennem det nederlandske initiativ var blevet gjort opmærksomme på spørgsmålet, ikke var andre medlemsstater — heller ikke dem, der deler grænse med Nederlandene — der rapporterede lignende problemer til Kommissionen eller på nogen måde bakkede initiativet op.

Med hensyn til det underliggende principielle spørgsmål bekræfter Kommissionen, at den går stærkt ind for princippet om at beskytte arbejdstageren som den svage part, og at den deler synspunktet om, at dette princip skal bevares, som udtrykt i betænkningen fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked. Her skal det understreges, at der, hvis det kan konstateres, at det i nogle meget specielle tilfælde ikke er absolut nødvendigt at anvende artikel 20 i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 for at beskytte den svage part i en individuel arbejdsaftale, ville være flere mulige løsninger, uden at der nødvendigvis ville blive skabt en ny kompetenceregel. Der er allerede nævnt nogle bestemte muligheder i betænkningen fra Udvalget om Retlige Anliggender og Det Indre Marked. For eksempel ville forslaget om, at arbejdstageren skal give sit samtykke, for at der kan anlægges sag i den medlemsstat, hvor han normalt udfører sit arbejde, ikke kræve ændring af forordningen, da den mulighed allerede er til stede ifølge artikel 21. Hvis det blev påvist, at anvendelsen af artikel 20 i Rådets forordning (EF) nr. 44/2001 skaber praktiske problemer i særlige situationer, ville det således være nødvendigt nøje at gennemgå alle løsningsmuligheder, herunder muligheden for at finde en tilfredsstillende løsning inden for de nuværende rammer af Rådets forordning (EF) nr. 44/2001, f.eks. ved aftale om andre retter, som fastsat i artikel 21.

(1) EFT L 12 af 16.1.2001, s. 1.