SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-4081/00

af Ioannis Souladakis (PSE) til Rådet

(10. januar 2001)

Om: Samarbejdsaftaler med landene i Centralasien

Til trods for de forhåbninger om økonomisk og social udvikling, der har hersket i de centralasiatiske lande efter opløsningen af Sovjetunionen, befinder disse lande sig i dag, ti år efter deres uafhængighedserklæring, i en dyb krise, hvorfra der ikke synes at være nogen udvej. Nylige offentliggørelser i New York Times viser den negative udvikling i de økonomiske indikatorer for disse lande, den øgede korruption samt manglen på investeringer, som fører til stor arbejdsløshed og fattigdom i store dele af samfundet. Den Europæiske Union indgik for nogle år siden samarbejdsaftaler med de fem lande i Centralasien (Kasakhstan, Turkmenistan, Tadsjikistan, Usbekistan, Kirgisistan), som havde til formål at bistå disse lande i deres økonomiske udvikling.

Er Rådet i dag i stand til at vurdere, hvor langt man er nået med gennemførelsen af disse aftaler?

Kan Rådet oplyse, hvorvidt og i hvilket omfang dette initiativ har bidraget til den økonomiske udvikling i de centralasiatiske lande?

Mener Rådet, at disse aftaler har vist sig at være en vellykket tilnærmelses- og støttemetode for disse lande, som for fremtiden kan benyttes i forbindelse med andre områder, der er af interesse for Den Europæiske Union?

Svar

(7. maj 2001)

Det har af forskellige grunde vist sig at være vanskeligt for de fem centralasiatiske lande at klare overgangen fra relativt fattige socialistiske sovjetrepublikker til moderne og potentielt velstillede nationalstater. Alle republikkerne står over for alvorlige økonomiske problemer. Landene lider under korruption, manglende investeringer, arbejdsløshed og fattigdom. Hertil kommer alvorlige miljøproblemer, som er en arv fra Sovjetunionen. Den økonomiske situation varierer imidlertid kraftigt fra det ene land til det andet, og det er trods alt ikke sådan, at der slet ikke gøres nogen fremskridt. I nogle lande tegner der sig forbedringer på kort og mellemlang sigt for så vidt angår vækst og lavere inflation.

Eksterne faktorer forstærker de centralasiatiske landes vanskeligheder, især situationen i Afghanistan, forbindelserne med Rusland, fundamentalisme og manglen på regionalt samarbejde.

Rådet minder om, at de tre partnerskabs- og samarbejdsaftaler med henholdsvis Kasakhstan, Kirgisistan og Usbekistan trådte i kraft den 1. juli 1999. Den aftale, der blev undertegnet med Turkmenistan i 1998, er ikke trådt i kraft. Som det ærede medlem ved, har Europa-Parlamentet ikke afgivet udtalelse, især på grund af menneskerettighedssituationen i dette land. Den ustabile situation i Tadsjikistan betyder, at der ikke er planer om aftaleforbindelser med EU.

EU har betydelige geopolitiske og økonomiske interesser i Centralasien. EU's mål er at opretholde stabiliteten i området og at fremme udviklingen af demokratiske institutioner, økonomiske reformer og en situation med færre kilder til konflikt. EU er sig bevidst, at det tager meget lang tid at nå disse mål.

Partnerskabs- og samarbejdsaftalerne har gjort det muligt at intensivere forbindelserne mellem EU og henholdsvis Kasakhstan, Kirgisistan og Usbekistan. Oprettelsen af de institutioner, der er omhandlet i aftalerne, og navnlig de parlamentariske samarbejdsudvalg, har betydet, at der er blevet etableret en dialog og et snævert samarbejde med henblik på at gøre fremskridt i retning af overgangen til markedsøkonomi, herunder forbedring af markedsadgangen og investeringsvilkårene, og i retning af WTO-tiltrædelse.

Tacis-programmet for 2000-2003 tager først og fremmest sigte på at støtte institutionelle, juridiske og administrative reformer, den private sektor og den økonomiske udvikling, fremme miljøbeskyttelsen og forvaltningen af naturressourcerne, udvikle infrastrukturen og hjælpe med til at overvinde de sociale følger af overgangen.

Partnerskabs- og samarbejdsaftalerne er de eneste nuværende instrumenter, som EU har til sin rådighed til at samarbejde positivt med de centralasiatiske lande. De samarbejds-, støtte- og bistandsforanstaltninger, der iværksættes til fordel for disse lande, tager hensyn til de enkelte landes forskellige behov og prioriteter. De kan imidlertid ikke betragtes som hensigtsmæssige for enhver anden region, som er af interesse for EU, da hver region har sine særlige kendetegn.

EU har imidlertid en prioritet, som gælder for alle tredjelande: den store betydning, det tilægger respekten for menneskerettighederne, de grundlæggende frihedsrettigheder og retsstaten. Efter EU's opfattelse er det fælles for alle lande, at en holdbar økonomisk vækst er umulig på lang sigt uden demokratisering.