SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-1326/02

af Earl of Stockton (PPE-DE) til Kommissionen

(2. maj 2002)

Om: Den europæiske arrestordre

Er Kommissionen af den opfattelse, at forslagene til en europæisk arrestordre, i den foreslåede udgave, ikke ville dække adfærd i en medlemsstat, som ikke er i modstrid med lovgivningen i denne medlemsstat?

Hvis en sådan adfærd er ulovlig i en anden medlemsstat, kan Kommissionen da bekræfte, at denne medlemsstat ikke vil få ret til at anvende den europæiske arrestordre til at anmode om udvisningen af de berørte personer?

Mener Kommissionen, at det materiale, der anbringes på internettet i en medlemsstat, eller som sendes til udlandet via international post, er adfærd, der udelukkende udfoldes i denne medlemsstat?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Antonio Vitorino

(6. juni 2002)

Rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre, der formelt mangler at blive vedtaget af Rådet, er baseret på princippet om gensidig anerkendelse af retsafgørelser. Det betyder, at en afgørelse truffet af en retslig myndighed i en medlemsstat om arrest og overgivelse af en person, skal anerkendes og fuldbyrdes i den anden medlemsstat.

For at princippet om gensidig anerkendelse kan fungere i praksis, skal anvendelsesområdet for princippet om dobbelt strafbarhed begrænses. Dette princip giver en medlemsstat mulighed for ikke at overgive en person, der har begået handlinger, der på den pågældende medlemsstats område ikke er strafbare.

I rammeafgørelsen om den europæiske arrestordre(1) er princippet om dobbelt strafbarhed udelukket for en liste på 32 lovovertrædelser, når disse overtrædelser ifølge gældende lov i udstedelseslandet giver anledning til mindst tre års fængsel. Det betyder, at når en handling ifølge udstedelseslandets lovgivning falder ind under en af de 32 nævnte overtrædelser og kan straffes med mindst tre års fængsel, skal den retslige myndighed i fuldbyrdelseslandet ikke kontrollere, at handlingen også er strafbar efter dets nationale lovgivning.

Når lovovertrædelsen ikke er opført på listen eller ikke i udstedelseslandet kan medføre mindst tre års fængsel, kan den retslige myndighed i udstedelseslandet afvise at overgive personen, hvis de handlinger, der har givet anledning til den europæiske arrestordre, ikke betragtes som lovovertrædelser ifølge dette lands nationale love (artikel 4, stk. 1). Vurderingen af dobbelt strafbarhed skal dog ske på et smidigt grundlag. Den retslige myndighed i fuldbyrdelseslandet skal vurdere, om handlingerne er lovovertrædelser ifølge national lov, men den skal også vurdere, om definitionen af lovovertrædelserne er præcis den samme (nogle aspekter kan være forskellige), eller om der er tale om en sammenlignelig straf. På dette punkt afviger den europæiske arrestordre fra den tidligere udleveringsprocedure, da kravet om en mindstestraf i fuldbyrdelseslandet er bortfaldet.

Den retslige myndighed kan kun udstede en arrestordre med henblik på gennemførelse af en straffesag, hvis den ifølge den nationale lovgivning har kompetence hvad angår lovovertrædelsen, og handlingerne udgør lovovertrædelser, der kan straffes med mindst et års fængsel. Det er klart, at en retslig myndighed i en medlemsstat ikke kan udstede en europæisk arrestordre for en handling, der betragtes som en overtrædelse i en anden medlemsstat, men ikke i førstnævnte medlemsstat.

I forbindelse med ulovligt materiale på internettet er det medlemsstaterne selv, som afgør, om de har kompetence over for en sådan adfærd. Eurojust kan hjælpe med at koordinere undersøgelser og retsforfølgninger, hvis der er mere end en medlemsstat involveret.

Under forhandlingerne i Rådet om Kommissionens forslag til rammeafgørelse om bekæmpelse af seksuel udnyttelse af børn og børnepornografi(2) forsøgte Kommissionen at opnå, at de gældende minimumsregler om kompetence sikrer, at mindst en medlemsstat altid har kompetence til at retsforfølge børnepornografi på internettet, hvis materialet er sendt fra eller sendt til en medlemsstat. Kommissionen har valgt samme fremgangsmåde i forslaget til rammeafgørelse om racisme og fremmedhad(3). Kommissionen har ikke i disse instrumenter foreslået, at sådanne handlinger udelukkende betragtes som forekommende i en bestemt medlemsstat. Spørgsmålet om enekompetence vil blive behandlet senere i år i meddelelsen om kompetence i forbindelse med gensidig anerkendelse af retsafgørelser på det strafferetlige område.

Det skal bemærkes, at analysen af kompetencespørgsmålet i dette svar kun gælder den europæiske arrestordre, og at situationen er anderledes i civile sager.

(1) Baseret på Kommissionens forslag offentliggjort i EFT C 332 E af 27.11.2001.

(2) EFT C 62 E af 27.2.2001.

(3) EFT C 75 E af 26.3.2002.