SKRIFTLIG FORESPOERGSEL E-0606/97 af José Salafranca Sánchez-Neyra (PPE) til Kommissionen (27. februar 1997)

Om: Sagsanlaeg ved Retten i Foerst Instans

Vil Kommissionen oplyse, hvorfor faellesskabsinstitutionerne uden undtagelse automatisk og systematisk goer ulovlighedsindsigelse mod ethvert sagsanlaeg ved Retten i Foerste Instans, naar det indeholder en anmodning fra en privatperson om ophaevelse af en forordning fra Raadet eller Kommissionen (dog ikke vedroerende antidumping og statsstoette)?

Kan Kommissionen oplyse antallet af saadanne sagsanlaeg og procenttallet for de sager, hvor der ikke er gjort indsigelse ved Retten?

Deler Kommissionen den opfattelse, at en viderefoerelse af denne praksis kan foere til den absurde situation, at Faellesskabet paatager sig stoerre lovgivningsmaessige befoejelser ved hjaelp af retsakter, der finder umiddelbar anvendelse, og samtidig hindrer og umuliggoer privatpersoners adgang til retssystemet og til at forsvare deres rettigheder ved de eneste retsinstanser, der har kompetence til at behandle spoergsmaalet om lovmaessigheden af de faellesskabsretsakter, der skader den paagaeldendes interesser?

Mener Kommissionen, at denne fremgangsmaade stemmer overens med det princip, som er fastslaaet i alle medlemsstaternes forfatninger og i artikel 6 i den europaeiske menneskerettighedskonvention om enhver persons ret til at forsvare sine rettigheder ved en uafhaengig og upartisk domstol?

Svar afgivet paa Kommissionens vegne af Jacques Santer (28. april 1997)

Domstolen har befoejelser til at proeve lovligheden af retsakter vedtaget af Raadet eller Kommissionen i henhold til bestemmelserne i artikel 173 i EF-Traktaten. Fjerde afsnit i denne artikel begraenser enkeltpersoners ret til at anlaegge sager, idet en enkeltperson kun kan »indbringe klage over beslutninger, der retter sig til ham, samt over beslutninger, som skoent de er udfaerdiget i form af en forordning eller en beslutning rettet til en anden person, dog beroerer ham umiddelbart og individuelt.« Derfor kan klager over en forordning i henhold til artikel 173 indbragt af en enkeltperson ifoelge Traktatens bestemmelser ikke tages til realitetsbehandling, uafhaengigt af om den sagsoegte institution goer forudgaaende indsigelse, med mindre den paagaeldende beroeres umiddelbart og individuelt af forordningen. Det boer saerlig understreges, at enkeltpersoner i henhold til Domstolens retspraksis kun kan paastaa at vaere individuelt beroert, hvis foranstaltningen beroerer deres retsstilling paa grund af faktiske forhold, der stiller den paagaeldende anderledes end alle andre personer, den retter sig til ((Se Retten i Foerste Instans, Sag T-489/93, Unifruit Hellas (1994) Samling af Domstolens afgoerelser II-1201, praemis 21. )).

Kommissionen har ingen statistikker, der viser, hvor mange sager, der er blevet indbragt af enkeltpersoner med krav om annullering af Raadets eller Kommissionens forordninger. En oversigt over retspraksis ved Retten i Foerste Instans mellem 1. januar 1994 og 30. juni 1996 (bortset fra sager om antidumping) viser, at kun fem domme eller kendelser drejer sig om fysiske eller juridiske personers paastande om ophaevelse af Raadets eller Kommissionens forordninger ((Se sagerne T-489/93, T-116/94, T-472/93, T-107/94, T-183/94, (1994), Samling af Domstolens Afgoerelser II side 1201, (1995), Domstolens Samling af Domstolens Afgoerelser II side 1, 421, 1717 og 1941. )).

Med hensyn til det sidste spoergsmaal skal Kommissionen paapege, at Domstolen har fastslaaet, at Faellesskabet er »et retsfaellesskab, idet baade dets medlemsstater og dets institutioner er undergivet kontrol med, at deres retsakter er forenelige med Faellesskabets forfatning, som er Traktaten. Saerlig er der dels ved artiklerne 173 og 184, dels ved artikel 177 ved Traktaten indfoert et fuldstaendigt retsmiddel- og proceduresystem, hvormed Domstolen skal kunne kontrollere legaliteten af institutionernes retsakter. Fysiske og juridiske personer er saaledes beskyttet mod anvendelse i forhold til dem af generelle retsakter, som de ikke kan anfaegte direkte for Domstolen paa grund af de saerlige formalitetsbetingelser, der er specificeret i Traktatens artikel 173, stk. 4.

Naar den administrative gennemfoerelse af disse retsakter tilkommer faellesskabsinstitutionerne, kan fysiske og juridiske personer indbringe et direkte soegsmaal for Domstolen til proevelse af de gennemfoerelsesakter, som retter sig til dem, eller som beroerer dem umiddelbart og individuelt, og under sagen paaberaabe sig, at den grundlaeggende generelle retsakt er ulovlig. Naar gennemfoerelsen paahviler de nationale myndigheder, kan de paaberaabe sig de generelle retsakters ugyldighed for de nationale domstole og foranledige disse til praejudicielt at forelaegge Domstolen spoergsmaal herom« ((Domstolens sag 294/83 »Les Verts« mod Parlamentet (1986), Samling af Domstolens Afgoerelser 1339, praemis 23, understregning forfatterens. )).

Med hensyn til artikel 6 i Den Europaeiske Konvention til Beskyttelse af Menneskerettigheder og Grundlaeggende Frihedsrettigheder mener Domstolen, at der i Faellesskabets retspleje er taget hoejde for denne artikel. Artikel 6 kan imidlertid ikke udelukke, at der anvendes visse kriterier for, hvilke sager der kan tages til realitetsbehandling. ((Retten i Foerste Instans, Sag T-107/94, Kik mod Raadet og Kommissionen (1995) Samling af Domstolens Afgoerelser II 1717, praemis 39. ))