SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1753/00

af Glenys Kinnock (PSE) til Kommissionen

(31. maj 2000)

Om: Den Europæiske Udviklingsfond

Kan Kommissionen på baggrund af sit politiske tilsagn om at sikre en betydelig forhøjelse og måske endog en fordobling af udbetalingerne til AVS-landene, således at disse når op på 3,5 mio. euro om året, oplyse, hvilke foranstaltninger, procedurer og tidsfrister der er fastlagt for at sikre, at dette tilsagn omsættes til praksis, og især hvilke procedurer og tidsfrister der er fastlagt for tildelingen af de uudnyttede bevillinger til den nuværende Europæiske Udviklingsfond?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Poul Nielson

(24. juli 2000)

Fællesskabet er i dag en af verdens største bistandsydere. Kommissionen har ansvaret for mere end 10 % af den samlede officielle udviklingsstøtte på verdensplan, hvilket repræsenterer en stigning på 5 % i forhold til 1985. Den vækst der i denne periode har været i omfanget af den bistand der skal administreres, modsvares imidlertid ikke af nogen udvidelse af Kommissionens personale.

I 1999 meddelte Kommissionen at den i år 2000 ville indgå forpligtelser for et beløb på 4,250 milliarder under EUF, og herunder 1 milliard til fattige lande med stor gæld, og at den ville foretage udbetalinger for 2,600 milliarder.

Ved udgangen af 1999 var omkring 33 % af de midler der var disponeret over under EUF, imidlertid endnu ikke kommet til udbetaling. For Fællesskabets eksterne bistand har dette tal i gennemsnit ligget på 35 % i de seneste 10 år, for visse enkeltprojekters vedkommende dog helt oppe på 50 %. Dette skyldes til dels at visse projekter er af en særlig art, idet de nødvendiggør investeringer over en længere årrække (f.eks. til større vejinfrastrukturer). Af andre årsager kan nævnes et tungt procedureforløb, at tilrettelæggelsen af arbejdsgangen ikke er optimal, og den konstante personalemangel. Hertil kommer at uforudselige begivenheder i samarbejdet med tredjelande kan slå grundlaget væk under enhver prognose. Til eksempel herpå kan nævnes valgene i Zimbabwe og på Haiti, konflikten mellem Etiopien og Eritrea, de politiske uroligheder i Côte d'Ivoire, på Salomonøerne og Fiji, samt naturkatastrofer såsom oversvømmelserne i Mozambique, der alle har influeret på Kommissionens programmer med disse lande.

Generaldirektoratet for udvikling opstillede i 1999 i nært samarbejde med Kommissionens delegationer en ordning hvori de årlige målsætninger for indgåelsen af forpligtelser gøres til genstand for en regelmæssig og detaljeret overvågning og revision, dvs. en gang om året, land for land. I denne ordning er der indbygget mulighed for at flytte midler væk fra lande der af den ene eller anden grund har vanskeligt ved at udnytte støtten, over til lande der ikke har sådanne vanskeligheder, og at flytte midler væk fra programbundet støtte til ikke-programbundet støtte. Denne ordning, der har været en af årsagerne bag den rekordhøje disponeringsgrad i 1999 (2,700 milliarder), skal udvides således at man for fremtiden kan få en tilsvarende forbedring for udbetalingerne. I 1999 blev der udbetalt 1,275 milliarder, dvs. 65 % af prognosen fra november 1998, og 87 % af den reviderede prognose der blev forelagt for Rådet i juli 1999.

I år har Kommissionen vedtaget to finansieringsafgørelser for et beløb på 1,000 milliard med henblik på deltagelse i ovennævnte initiativ til støtte for fattige lande. Hertil kommer at strukturtilpasningsordningen er blevet forhøjet med 250 millioner. Disponeringsrytmen har imidlertid været langsom for andre programmer i første halvdel af 2000. Til imødegåelse heraf har man berammet ekstra møder inden for EUF-udvalget og kvalitetsstøttegruppen.

Den foreslåede reform af relationerne udadtil indebærer en erkendelse af at Kommissionens system for formidling af ekstern bistand ikke har været effektivt nok. Den omorganisering der foreslås i reformen og den udtalelse der blev givet i april om den overordnede strategi, der begge har til formål at løse dette problem, indebærer at ressourcerne koncentreres om de vigtigste områder og om en effektivisering af organisationen. Der skal for fremtiden kun være én instans der skal tage sig af den eksterne støtte i hele dens forløb (fra udvælgelsesfasen til evalueringsfasen); dette skal ske på grundlag af landeprogrammer der udarbejdes af de enkelte regionskontorer i samarbejde med delegationerne og generaldirektoraterne.

Det næste halve år får afgørende betydning. Der skal flyttes personale som led i omorganiseringen, og der skal udpeges nye generaldirektører for den fælles afdeling for eksterne forbindelser og generaldirektoratet for udvikling. Kommissionen vil imidlertid gøre sig de største anstrengelser for at realisere sin 2000-prognose, og er i gang med at se på hvilke procedurer der kan indføres til sikring af at arbejdet med at disponere over midlerne til den eksterne støtte videreføres også i denne overgangsperiode.

Som en del af de hasteforanstaltninger som Kommissionen varslede i sin meddelelse af 15. maj 2000 (Reform af forvaltningen af støtten til tredjelande), er der allerede blevet indført nye fælles arbejdsmetoder for regionskontorerne og for den fælles afdeling for eksterne forbindelse, navnlig med henblik på at fremskynde udbetalingerne og indhentning af efterslæbet. Heri indgår udarbejdelse af fælles finansprognoser for 2000 og et arbejdsprogram der opbakkes med et månedligt tilsyn og en voldgiftsordning. Hertil kommer at der nu afholdes regelmæssige møder mellem generaldirektoratet for forbindelser udadtil, generaldirektoratet for udvikling og den fælles afdeling for eksterne forbindelser med henblik på koordinering og den bedst mulige arbejdsgang.

En række nye omstændigheder forventes på længere sigt at give sikkerhed for at der efter prøveperiodens udløb disponeres over 3 milliarder og 3,5 milliarder på årsbasis. For eksempel indebærer nævnte udtalelse om den overordnede strategi at der gøres større brug af sektorprogrammer, eventuelt i samarbejde med andre donorer hvor dette er formålstjenligt. Denne form for programmer har ikke blot en mere direkte virkning på bekæmpelsen af fattigdommen, men kan forhåbentligt også formidles på en mere effektiv måde (f.eks. gennem større ressourcer til delegationerne). Der skal foretages årlige statusopgørelser over alle de forskellige former for samarbejde med de enkelte lande således at Kommissionen får bedre mulighed for at vurdere om resultaterne står mål med målsætningerne og for at opstille nye målsætninger med udgangspunkt i erfaringer og behov.

Det forventes at Cotonou-aftalen ratificeres i begyndelsen af 2002 således at 9. EUF kan træde i kraft samme år. Reglerne for planlægningen af programmerne får imidlertid øjeblikkelig virkning. Med det nye rullende program sikres det at ressourcerne koncentreres om de felter hvor de kan udnyttes mest effektivt, alt under hensyntagen til det grundlæggende ønske om at bekæmpe fattigdommen. I overgangsforanstaltningerne forud for iværksættelsen af 9. EUF har Kommissionen foreslået at 6., 7., og 8. EUF slås sammen i én fond. Samtidig har den foreslået at mere tungtfungerende ordninger såsom Stabex og Sysmin afvikles. Ifølge prognoserne skulle 6., 7., og 8. EUF være så godt som opbrugt ved udgangen af 2002, dvs. når 9. EUF træder i kraft. Midler under 8. EUF der endnu ikke er afsat til en bestemt ordning, skal i henhold til dette forslag indgå i planlægningen af programmer under 9. EUF, der starter efter vedtagelsen af overgangsforanstaltningerne (dvs. i august 2000). Der disponeres over disse midler i perioden forud for ikrafttrædelsen af 9. EUF.

Den interne aftale om 9. EUF forelægges for medlemsstaterne til ratificering samtidig med Cotonou-aftalen. Den sættes imidlertid i kraft allerede i år i form af midlertidige foranstaltninger. Kommissionen har forelagt flere forslag hvoraf nogle er ret radikale om hvordan man kan forbedre de nuværende procedurer og det nuværende samspil mellem Kommissionen og medlemsstaterne (f.eks. højere tærskler for projekterne, spørgsmål vedrørende udvalgstype, samt procedurer). Disse forslag drøftes nu i Rådet. Der er gjort visse fremskridt i disse drøftelser, men med hensyn til de grundlæggende punkter om effektivisering af forvaltningen af EUF har der kun været beskeden fremgang. Kommissionen har i disse drøftelser gjort klart at den må have opbakning fra medlemsstaterne, og at der må gennemføres en kraftig omlægning af de institutionelle rammer for forvaltningen af EUF, idet det fremskridt som Cotonou-aftalen repræsenterer med hensyn til indførelse af mere fleksible regler for forvaltningen af EUF og Kommissionens bestræbelser på at forbedre sit interne system ellers vil få meget begrænsede virkninger.

Med andre ord: Kommissionen har internt taget en række skridt til at forbedre forvaltningen af støtten og forventer at de vil give sig udslag i konkrete resultater på mellemlangt og langt sigt. Kommissionen må imidlertid tage hensyn til udviklingen uden for institutionen og er også afhængig af støtte fra medlemsstaterne og Europa-Parlamentet i sine bestræbelser på at sikre den indbyrdes komplementaritet mellem nævnte udvikling og det interne arbejde.