SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2261/99

af Marie Isler Béguin (Verts/ALE) til Kommissionen

(13. december 1999)

Om: Anerkendelse af eksamensbeviser

Traktaten om oprettelse af Det Europæiske Fællesskab, som imødeser fri bevægelighed for arbejdstagere, fri etableringsret og fri bevægelighed for tjenesteydelser samt generel anerkendelse af faglig uddannelse og undervisning, overholdes ikke.

Ifølge ordningen for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser kan et EU-værtsland ikke nægte EU-borgere adgang til et reglementeret erhverv, hvis de er kvalificerede til at udøve dette erhverv i deres hjemland. Ikke desto mindre er harmoniseringen og anerkendelsen af eksamensbeviser fra medlemsstaterne endnu ikke ajourført f.eks. eksamensbeviser for uddannelsen til lærer i underskolen (Belgien-Frankrig) og eksamensbeviser for arkitektuddannelsen (Frankrig-Grækenland).

Denne forvaltning af bestemmelserne skaber situationer med social og faglig udstødelse inden for et Europa som tilstræber en ophævelse af grænserne.

Europa-Kommissionen har besluttet at indbringe Frankrig og Grækenland for De Europæiske Fællesskabers Domstol for manglende overholdelse af fællesskabsretten.

Hvilke procedurer og klagemuligheder eksisterer der for EU-borgere, som er blevet nægtet ansættelse, fordi de har undladt at forelægge en ækvivalens for deres eksamensbevis?

Svar afgivet af Frederik Bolkestein på Kommissionens vegne

(20. januar 2000)

Ordningen er baseret på princippet om gensidig anerkendelse, hvilket forudsætter, at nationale kvalifikationer inden for Fællesskabet kan antages at være ligeværdige. Dette princip har fundet anvendelse på de registrerede erhverv, hvor der endnu ikke foreligger samordnede minimumsuddannelseskrav på fællesskabsplan(1). Værtsmedlemsstaten skal sammenligne en ansøger fra en anden hjemmedlemsstats kvalifikationer med sine egne krav. Hvis der foreligger væsentlige forskelle, kan værtsmedlemsstaten kræve en egnethedsprøve, tilpasningsperiode eller bevis for erhvervserfaring.

Hver enkelt medlemsstat er ansvarlig for gennemførelsen af fællesskabsretten i sit eget retssystem. De direktiver, hvormed ordningen er etableret, og som næsten fuldt ud er blevet gennemført af alle medlemsstater, er hovedsagelig Rådets direktiv 89/48/EØF af 21. december 1988 om indførelse af en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed(2) og Rådets direktiv 92/51/EØF af 18. juni 1992 om anden generelle ordning for anerkendelse af erhvervsuddannelser til supplering af direktiv 89/48/EØF(3). Direktiv 89/48/EØF er endnu ikke fuldt ud blevet gennemført af Grækenland. Kommissionen har overgivet sagen til Domstolen og anmodet om, at landet idømmes en bod i henhold til EF-traktatens artikel 228, stk. 2 (tidligere artikel 171). Herudover er borgernes grundlæggende rettigheder under ordningen direkte gældende i medlemsstaterne. Således kan borgerne påberåbe sig disse rettigheder over for de nationale domstole og gøre brug af nationale retsmidler, der skal forefindes i hver medlemsstat(4). Det er hovedsagelig op til de nationale domstole at afgøre, om der i det enkelte tilfælde foreligger en krænkelse af fællesskabsretten fra de nationale myndigheders side. I denne sammenhæng kan de nationale domstole anmode Domstolen om at komme med en præjudiciel afgørelse om fortolkning af fællesskabsretten.

I henhold til traktaterne er det Kommissionens ansvar at sikre, at fællesskabsretten anvendes korrekt. Som følge heraf har Kommissionen, i de tilfælde hvor en medlemsstat ikke overholder fællesskabsretten, særlige beføjelser (overtrædelsesprocedure) til at opnå, at overtrædelsen bliver bragt til ophør. Kommissionen kan tage de skridt, den finder påkrævede, på baggrund af enten en klage eller ved selv at have konstateret en overtrædelse. Det bør bemærkes, at de procedurer, der indledes af Kommissionen på baggrund af enkelttilfælde, ikke har samme virkning som en national retlig handling og derfor ikke kan erstatte denne.

Alle kan indgive en klage over en medlemsstat til Kommissionen, hvis de finder, at et forhold (af lovbestemmelsesmæssig, administrativ art eller praksis, der kan henføres til medlemsstaten, ikke er i overensstemmelse med eller forenelig med bestemmelser og principper i fællesskabsret. Klagerne har ikke nødig at påvise nogen formel interesse i at indgive klagen, og de skal heller ikke påvise, at de selv hovedsagelig og direkte er berørt af krænkelsen. For at en klage kan godkendes, skal den omhandle en medlemsstats krænkelse af fællesskabsretten. Den kan derfor ikke anvendes i forbindelse med tvistigheder mellem enkeltpersoner.

Borger, hvis eksamensbeviser ikke anerkendes kan henvende sig til de nationale kontaktpunkter vedrørende anerkendelse af eksamensbeviser en liste over disse findes på alle Kommissionens

informationskontorer. Enkeltpersoner kan også få oplysninger om deres rettigheder i henhold til fællesskabsretten gennem frikaldstelefonnumre i alle medlemsstater eller via Internet.

(1) Ordningen omfatter ikke erhverv, for hvilke der findes specifik fællesskabslovgivning til harmonisering af minimumskravene (f.eks. læger, sygeplejersker, jordemødre, tandlæger, apotekere og i et vist omfang arkitekter). For disse erhvervs vedkommende sker anerkendelsen automatisk.

(2) EFT L 19 af 24.1.1989.

(3) EFT L 209 af 24.7.1992.

(4) Se artikel 8, stik 2 i direktiv 89/48/EØF og artikel 12, stk. 2 i direktiv 92/51/EØF.