SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3941/00

af Christopher Huhne (ELDR) til Kommissionen

(13. december 2000)

Om: Handelsbarrierer for ansøgerlande

Kan Kommissionen oplyse, hvor stor en del af den samlede eksport fra hver enkelt ansøgerland og hvor stor en del af landets eksport til EU for øjeblikket er underkastet en eller anden form for handelsbegrænsning (kvoter, afgifter) ved indførsel i Den Europæiske Union?

Er Kommissionen af den opfattelse, at ikke-afgiftsmæssige barrierer i EU kunne være en betydelig hindring?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Pascal Lamy

(22. marts 2001)

Handelen mellem Fællesskabet og ansøgerlandene reguleres for så vidt gælder de 10 central- og østeuropæiske lande af europaaftaler, for Malta og Cyperns vedkommende af associeringsaftaler og for Tyrkiets vedkommende af en toldunion.

Liberaliseringen af handelen mellem ansøgerlandene og Fællesskabet er sket løbende og i forskellige etaper forstået på den måde, at Fællesskabet har liberaliseret handelen med ansøgerlandene umiddelbart efter aftalernes undertegnelse, mens ansøgerlandene har givet Fællesskabet gradvis adgang til deres markeder.

Med hensyn til det første spørgsmål bedes det ærede medlem bemærke, at told ikke nødvendigvis bør sidestilles med handelsrestriktioner, sålænge den ikke er prohibitiv og anvendes på en gennemskuelig måde og i overensstemmelse med WTO's regler og forpligtelser. Toldkontingenter for Fællesskabets import fra ansøgerlandene kan langt fra betegnes som kvantitative restriktioner. Tværtimod er der tale om præferencekontingenter med nedsatte toldsatser eller nulsatser, som er udformet specifikt med henblik på at fremme eksporten fra præferenceberettigede lande.

Der er fri handel med industrivarer for de lande, der undertegnede de første Europaaftaler i starten af 1990'erne. Fra den 1. januar 2002 vil al handel med industrivarer mellem Fællesskabet og de lande, med hvem der er indgået Europaaftaler, være fuldstændig fri uden told og toldkontingenter mellem parterne. Til den tid vil næsten 94 % af ansøgerlandenes eksport til Fællesskabet være fuldstændig liberaliseret.

Liberaliseringen af landbrugsprodukter er sket gradvis. Ifølge de oprindelige bestemmelser i Europaaftalerne importeres landbrugsprodukter til reducerede toldsatser inden for toldkontingenter med udgangspunkt i traditionelle handelsmønstre. Udover at toldkontingenterne er blevet øget hvert år, siden aftalerne er trådt i kraft, er der også indgået aftaler med ansøgerlandene i løbet af 2000 med henblik på at liberalisere handelen med landbrugsprodukter yderligere. Aftalerne betyder, at ca. 80 % af landbrugsprodukterne fra de central- og østeuropæiske lande indføres toldfrit til Fællesskabet. Samtidig lægges der op til forhandlinger om fuld liberalisering af handelen med fisk og fiskerivarer.

Forhandlingerne om liberalisering af forarbejdede landbrugsprodukter vil endvidere øge andelen af varer, som ansøgerlandene indfører toldfrit i Fællesskabet.

Svaret på det andet spørgsmål afhænger af, hvad der lægges i begrebet ikke-afgiftsmæssige barrierer. Kvantitative restriktioner eller importafgifter udgør uden tvivl ikke-afgiftsmæssige barrierer og er i strid med Fællesskabets forpligtelser over for WTO og betingelserne i både Europaaftalerne, associeringsaftalerne og toldunionen med Tyrkiet. Normer på sundheds- og plantesundhedsområdet bliver på den anden side tit opfattet som ikke-afgiftsmæssige barrierer, mens de reelt kun er foranstaltninger, man har truffet for at beskytte menneskers, planters eller dyrs liv eller sundhed, og de stemmer som sådan fuldt ud overens med Fællesskabets bilaterale og multilaterale forpligtelser. Der er ikke tale om diskriminerende foranstaltninger, fordi de også gælder de varer, Fællesskabet producerer til sit hjemmemarked. Problemet løser sig selv, i det øjeblik ansøgerlandene lever op til Fællesskabets normer.

Tekniske standarder og erklæringerne om overensstemmelse med Fællesskabets normer, kan måske opfattes som ikke-afgiftsmæssige barrierer eller i hvert fald som en hindring for varernes fri bevægelighed. Fællesskabet fører forhandlinger med ansøgerlandene om protokoller til Europaaftalerne om overensstemmelsesvurderinger. Protokollerne er aftaler om gensidig anerkendelse, hvor den gensidige anerkendelse er baseret på Fællesskabet regelsæt. Protokollerne giver mulighed for at udnytte visse fordele ved det indre marked inden for områder, hvor ansøgerlandenes lovgivning allerede nu lever op til Fællesskabets tekniske regler. Protokollerne afspejler, i hvor høj grad de har omsat Fællesskabets regelsæt: så snart den nationale lovgivning og praksis i ansøgerlandet på et givent område stemmer overens med Fællesskabets regler, kan alle producenter få certificeret deres produkter på grundlag af samme normer, tekniske specifikationer og procedurer enten i oprindelseslandet eller i modtagerlandet.

Indtil videre har Ungarn og Den Tjekkiske Republik undertegnet en protokol og Letland en rammeaftale. Der føres forhandlinger med Litauen, Estland, Slovakiet og Slovenien.