SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2804/00

af Karl von Wogau (PPE-DE) til Kommissionen

(4. september 2000)

Om: Ikke-medregning i arbejdsløshedsunderstøttelsen af forsikringspligtig virksomhed i en anden medlemsstat

Har Kommissionen kendskab til, at ret til arbejdsløshedunderstøttelse i Forbundsrepublikken Tyskland afhænger af, hvor den sidste socialforsikringspligtige virksomhed har fundet sted, og er dette foreneligt med Den Europæiske Unions bestemmelser?

Er EØF-forordningen 1408 fra 1971(1) stadig forenelig med realiteterne i dag?

En tysk kvindelig statsborger har under og efter sin uddannelse arbejdet ni måneder i Tyskland. Derefter arbejdede hun seks måneder i Storbritannien for at uddybe sine kundskaber. Principielt begynder retten til arbejdsløshedsunderstøttelse i Forbundsrepublikken Tyskland tolv måneder efter en forsikringspligtig virksomhed inden for de forløbne tre år.

I det foreliggende tilfælde blev anmodningen om arbejdsløshedsunderstøttelse afvist, fordi den pågældende efter afslutningen af sit ansættelsesforhold i Storbritannien ikke længere havde noget ansættelsesforhold i Tyskland. På grund af hendes svangerskab var det imidlertid ikke længere muligt at formidle hende. Ved afvisningen af anmodningen om arbejdsløshedsunderstøttelse henvistes der i denne forbindelse til artikel 76, stk. III i EØF-forordningen nr. 1408/71.

(1) EFT L 149 af 5.7.1971, s. 2.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(12. oktober 2000)

Fællesskabets lovgivning på socialsikringsområdet, navnlig Rådets forordning (EØF) 1408/71(1) koordinerer (men harmoniserer ikke) de nationale sikringsordninger med det formål at hindre, at vandrende arbejdstagere og deres familiemedlemmer mister deres sociale beskyttelse, når de flytter inden for Fællesskabet.

For så vidt angår ydelser ved arbejdsløshed, bestemmes det i forordningens artikel 67, at hvis en person bliver arbejdsløs, skal den medlemsstat, hvori den pågældende person begærer arbejdsløshedsunderstøttelse, medregne forsikrings- eller beskæftigelsesperioder, der er tilbagelagt efter enhver anden medlemsstats lovgivning, såfremt dette er nødvendigt for erhvervelsen af ret til arbejdsløshedsunderstøttelse i den medlemsstat, hvor ydelserne begæres. Samtidig anføres det, at dette er betinget af, at den pågældende har tilbagelagt sådanne perioder i de pågældende medlemsstater umiddelbart før, han blev arbejdsløs.

Imidlertid indeholder ovennævnte forordning en undtagelse, som ville kunne dække det tilfælde, som det ærede medlem henviser til, nemlig såfremt den pågældende havde bevaret sin bopæl i Tyskland (artikel 71, stk. 1, litra b), nr. ii)). I dette tilfælde kunne hun, såfremt hun bliver helt arbejdsløs, vælge, om hun fortsat ønsker at modtage arbejdsløshedsydelser i Det Forenede Kongerige eller i Tyskland.

Med henblik på at få fastslået, om den pågældende person havde bevaret sin bopæl i en medlemsstat, in casu Tyskland, fandt Domstolen, at der skal tages hensyn til bosættelsens varighed og kontinuitet, indtil den pågældende flyttede, varigheden af

og formålet med hendes fravær, karakteren af den beskæftigelse, hun har påtaget sig i den anden medlemsstat, såvel som den pågældendes hensigt, således som den fremgår af de samlede omstændigheder(2). Det er dernæst op til den nationale institution eller domstol at anvende disse kriterier på den foreliggende sag.

(1) Seneste konsoliderede version: Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996 (EFT L 28 af 30.1.1997) om ændring og ajourføring af forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (EFT L 149 af 5.7.1971), og af forordning (EØF) nr. 574/72 om regler til gennemførelse af Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 21. marts 1972 (EFT L 74 af 27.3.1972, senest ændret ved EFT L 28 af 30.1.1997).

(2) Sag C-102/91 Doris Knoch mod Bundesanstalt für Arbeit [1992] Sml. I-4341.