SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2780/00

af Luciano Caveri (ELDR) til Kommissionen

(1. september 2000)

Om: Universitetet i Chambéry

Ca. 48 studerende fra den selvstyrende italienske region Aosta-dalen har i perioden efter 1987 taget eksamen i anvendte fremmedsprog ved universitetet i Chambéry.

Denne eksamen er hidtil ikke blevet godkendt i forbindelse med nogen offentlig udvælgelsesprøve, og det må betragtes som en hindring for overholdelse af princippet om fuld anerkendelse af eksamensbeviser, at der ikke findes virkelig tilsvarende fakulteter i Italien. Dette går først og fremmest ud over borgerne i en tosproget (italiensk og fransk) region som Aosta-dalen, som netop skulle sikres lettere adgang til at studere ved franske universiteter, især når de kommer fra områder med samarbejde på tværs af grænsen.

Mener Kommissionen således ikke, at de beskrevne problemer er udtryk for en overtrædelse af de grundlæggende fællesskabsprincipper, og hvilke skridt agter den at tage for at rette op på forholdene?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(2. oktober 2000)

For at fremme anerkendelsen af eksamensbeviser er der vedtaget en række EU-direktiver. Ved Rådets direktiv 89/48/EØF af 21. december 1988 indførtes der en generel ordning for gensidig anerkendelse af eksamensbeviser for erhvervskompetencegivende videregående uddannelser af mindst tre års varighed(1). Direktivet finder principielt anvendelse på undervisningspersonale, men det er ikke et direktiv til harmonisering af uddannelserne. Formålet er at forene de enkelte medlemsstaters frihed til at træffe bestemmelser om uddannelsesspørgsmål med fællesskabsborgernes ret til at udøve et erhverv i enhver medlemsstat.

I direktivet forstås ved eksamensbevis ethvert eksamensbevis, certifikat eller andet kvalifikationsbevis, som er udstedt af en kompetent myndighed i en medlemsstat som bevis for gennemførelsen af en uddannelse på det niveau, direktivet omhandler, og hvoraf det fremgår, at indehaveren har de fornødne erhvervsmæssige kvalifikationer til at kunne udøve det pågældende erhverv i den medlemsstat, han kommer fra.

I de fleste medlemsstater skal man for at kunne arbejde som lærer have flere eksamensbeviser (universitetseksamen og pædagogisk uddannelse).

I Frankrig skal lærere efter afslutningen af universitetsstudiet også gennemgå et kursus i pædagogik på IUFM (Institut universitaire de formation des Maîtres), som afsluttes med en eksamen. Efter denne eksamen får kandidaterne deres lærereksamen (certificat d'aptitude à l'enseignement), som er eksamensbeviset i direktivets betydning.

De studerende, som det ærede medlem henviser til, har fået et universitetseksamensbevis som ikke er et eksamensbevis i den betydning, der er omhandlet i direktiv 89/48/EØF på universitetet i Chambery (Langues étrangeres appliqués anvendte fremmedsprog). Efter de oplysninger, der indgår i spørgsmålet, er dette eksamensbevis en akademisk titel. Indehavere af et sådant eksamensbevis kan ikke betragtes om lærere i Frankrig. Derfor omfattes de ikke af den i direktivet beskrevne ordning for anerkendelse af deres erhvervsmæssige kvalifikationer, og som kun finder anvendelse på erhvervstitler, dvs. på borgere, som allerede er lærere eller fuldt kvalificerede erhvervsudøvere i deres respektive hjemland.

Selv om direktivet ikke finder anvendelse, og den pågældende person derfor ikke har nogen særlig ret til at opnå anerkendelse, har han/hun ifølge Domstolens retspraksis imidlertid visse rettigheder med hensyn til behandling af hans/hendes ansøgning om anerkendelse af dette eksamensbevis. Princippet om fri bevægelighed for arbejdstagere, som er fastsat i artikel 39 (tidligere artikel 48) i EF-traktaten, forpligter myndighederne i værtsmedlemsstaten til at tage eksamensbeviser, som vandrende arbejdstagere har erhvervet i en anden medlemsstat, i betragtning, at evaluere dem og at give den pågældende borger en begrundet beslutning, som der kan indgives klage over. Oplysningerne i spørgsmålet giver ikke Kommissionen mulighed for at vurdere, om disse principper er blevet overholdt.

Da de pågældende artikler i EF-traktaten finder direkte anvendelse, hvilket betyder, at de indrømmer borgerne rettigheder, som disse kan påberåbe sig over for de offentlige myndigheder, og som myndighederne skal rette sig efter, tilrådes det, at de berørte personer henvender sig til de nationale administrative organer eller domstole, som har enekompetence til at annullere en beslutning taget af en national myndighed.

(1) EFT L 19 af 24.1.1989.