SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0808/02

af Emilia Müller (PPE-DE) til Kommissionen

(25. marts 2002)

Om: Køb af mobiltelefon i Italien

En tysk familie købte en mobiltelefon med et såkaldt taletidskort i Italien og anmeldte den på deres tyske adresse. I begyndelsen fungerede mobiltelefonen da også upåklageligt, men under et senere Italiensophold blev den spærret af den pågældende netudbyder. Ved henvendelse til netudbyderen fik familien det svar, at udlændinge ikke kan købe mobiltelefoner i Italien.

På denne baggrund bedes Kommissionen besvare følgende spørgsmål:

1. Har den italienske netudbyder ret til generelt at forbyde udenlandske statsborgere at købe mobiltelefoner med taletidskort?

2. Hvis det er tilfældet, hvad danner da grundlag for netudbyderens politik, og hvad berettiger den?

3. Hvis det ikke er tilfældet, hvordan kan denne uheldige situation da bringes til ophør?

4. Hvad anbefaler Kommissionen i dette konkrete tilfælde den pågældende køber at gøre?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(11. juni 2002)

Kommissionen er opmærksom på, at teleoperatører anvender forskellige ordninger for mobiltelefoner, der kan bruges med et taletidskort:

- Telefoner med operatørlås. Disse telefoner, som har en SIMlås, kan kun bruges med et taletidskort fra samme teleoperatør inden for samme medlemsstat eller i forskellige medlemsstater. Hvis en person f.eks. køber en låst mobiltelefon med taletidskort hos en tysk operatør, og han ønsker at bruge den i Italien, bliver han nødt til at anvende sit tyske taletidskort. Dette betyder, at tjenesten ydes af en italiensk operatør, som den tyske operatør i forvejen har en roamingaftale med, og brugeren vil blive opkrævet en roamingafgift, som kan være højere end prisen for en international samtale, hvad enten han ringer til Tyskland, Italien eller andre lande. Kommissionen har gennemført en undersøgelse af roamingsektoren, som viste, at priserne generelt var høje og uden sammenhæng med omkostningerne. Kommissionen er for tiden i færd med en opfølgningsaktion i henhold til konkurrencereglerne.

- Telefoner uden operatørlås. Disse kan anvendes med taletidskort fra forskellige operatører inden for samme medlemsstat eller i forskellige medlemsstater. Hvis en person f.eks. køber en telefon uden operatørlås hos en tysk operatør, og han ønsker at bruge den i Italien, kan det bedst betale sig for ham at købe et taletidskort fra en italiensk operatør. Dette betyder, at tjenesten udelukkende ydes af en italiensk operatør, og brugeren skal kun betale en pris svarende til den for en indenlandsk samtale, hvis han ringer til et andet nummer i Italien, eller en pris svarende til den for en international samtale, hvis han ringer til udlandet.

Spørgsmålet om telefoner med og uden operatørlås er ikke reguleret på fællesskabsplan. På nationalt plan er det i øjeblikket kun Belgien, som forbyder operatører at låse mobiltelefoner. I andre medlemsstater er beslutningen om låsning enten fuldstændig overladt til operatørerne, eller disse er forpligtet til som minimum at tilbyde telefoner uden operatørlås. De skal med andre ord som minimum tilbyde mobiltelefoner til deres reelle pris og lade forbrugerne vælge, hvilken taletidskortordning de ønsker. I praksis tilbyder mange selskaber begge dele. Hvilken ordning der anvendes, er derfor et spørgsmål om operatørernes handelspraksis og forbrugernes valg. Det er ikke en foranstaltning, der er indført af medlemsstaternes regeringer. Hvis private økonomiske aktører anvender regler eller følger praksisser, som måske ikke er i overensstemmelse med det indre markeds principper, er det først og fremmest op til de nationale domstole at håndhæve disse principper.

Det er endvidere et spørgsmål, der ikke er specielt for ydelsen af tjenester mellem medlemsstater. Eventuelle problemer i forbindelse med muligheden for at låse mobiltelefoner angår ligeledes operatører i den samme medlemsstat.

Kommissionen minder om, at EU's direktiver om forbrugerbeskyttelse og medlemsstaternes gennemførelsesbestemmelser under alle omstændigheder finder anvendelse, navnlig Rådets direktiv 93/13/EØF af 5. april 1993 om urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler(1), i hvilket det fastslås, at det påhviler medlemsstaterne at sørge for, at der ikke fastsættes urimelige kontraktvilkår i forbrugeraftaler, og Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 98/10/EF af 26. februar 1998 om ONP-vilkår for taletelefonitjenesten og om udbud af forsyningspligtydelser på teleområdet under konkurrenceforhold(2), hvori det hedder, at udbydere af offentlige mobiltelefonnet offentliggør fyldestgørende og ajourførte oplysninger til forbrugerne om deres standardvilkår og -betingelser for adgang til og brug af deres tjenester (artikel 11, stk. 1). De samme principper er medtaget i de nye rammebestemmelser, der blev vedtaget den 7. marts 2002 (artikel 21, stk. 1, i Europa-Parlamentets og Rådets direktiv 2002/22/EF af 7. marts 2002 om forsyningspligt og brugerrettigheder i forbindelse med elektroniske kommunikationsnet og -tjenester(3)).

(1) EFT L 95 af 21.4.1993.

(2) EFT L 101 af 1.4.1998.

(3) EFT L 108 af 24.4.2002.