SKRIFTLIG FORESPOERGSEL E-3909/98

af Pedro Aparicio Sánchez (PSE) til Kommissionen

(4. januar 1999)

Om: Kan en EU-medlemsstat anvende to forskellige direktiver paa samme erhverv?

Nogle lande anvender direktiv 89/48/EOEF(1) paa erhvervet "diaetetiker", mens andre anvender direktiv 92/51/EOEF(2), afhaengigt af om det drejer sig om en universitetsuddannelse (paa tre aar eller mere) med hensyn til det foerste direktiv, eller om der er tale om en videregaaende erhvervsuddannelse (post-bachillerato) for det andet direktivs vedkommende. I Frankrig derimod er det muligt at uddanne sig til diaetetiker paa begge niveauer (enten med en universitetsuddannelse eller med en erhvervsuddannelse); fransk akademisk, erhvervs- og arbejdsmarkedsrelateret lovgivning ligestiller imidlertid begge niveauer, og kun direktiv 92/51/EOEF finder anvendelse.

Vil Kommissionen, paa baggrund af at den eksisterende erhvervsuddannelse i diaetetik (niveau 3) i Spanien (técnicos superiores en dietética) er omfattet af direktiv 92/51/EOEF, og at den spanske regering paa trods heraf forsoeger at indfoere en ny universitetsuddannelse i diaetetik (niveau 2), som vil blive omfattet af direktiv 89/48/EOEF, hvad angaar studiets indhold og laengde, oplyse, om en EU-medlemsstat kan anvende to forskellige direktiver paa samme erhverv?

Svar afgivet paa Kommissionens vegne af Mario Monti

(12. februar 1999)

Uddannelse af personer, som udoever et erhverv i en medlemsstat, henhoerer foerst og fremmest under den paagaeldende medlemsstats kompetence. Forbindelsen mellem uddannelse og retten til at udoeve erhvervsvirksomhed varierer alt efter erhverv og medlemsstat. Denne situation indebaerer forskellige muligheder. Der kan i en medlemsstat eksistere en uddannelse, uden at det erhverv, den foerer til, er reguleret i denne medlemsstat. Da der i det tilfaelde ikke er fastsat bestemmelser for udoevelse af den paagaeldende erhvervsvirksomhed, gaelder markedsvilkaarene, dvs. udbud og efterspoergsel. Der er ogsaa andre muligheder. En uddannelse, som er knyttet til udoevelse af en erhvervsvirksomhed i en medlemsstat, kan anerkendes og give adgang til at udoeve et erhverv. Det er hyppigst tilfaeldet. En anden mulighed er, at der i en medlemsstat eksisterer flere forskellige uddannelser, hvoraf en eller flere ikke anerkendes af den medlemsstat, hvor den paagaeldende har erhvervet sin uddannelse, og at de dermed heller ikke giver adgang til at udoeve et lovreguleret erhverv.

De to direktiver (89/48/EOEF og 92/51/EOEF) om indfoerelse af en generel ordning for anerkendelse af eksamensbeviser og erhvervsmaessige kvalifikationer finder udelukkende anvendelse paa bevaegeligheden for EU-borgere, som er fuldt kvalificerede i deres oprindelsesland og oensker at udoeve samme erhverv i en anden medlemsstat. De to naevnte direktiver gennemfoeres ikke samtidigt, men efter hinanden. Der er tale om den situation, hvor en medlemsstat foretager aendringer i uddannelsesniveauet for de personer, som udoever et givet erhverv paa dens omraade, og derved aendrer uddannelseskravene for de personer, som oensker at udoeve det paagaeldende erhverv. I det tilfaelde kan den paagaeldende medlemsstat frit fastsaette, hvilke rettigheder der tilkommer personer, som tidligere har fulgt uddannelsen og oensker fortsat at udoeve samme erhverv paa dens omraade.

En medlemsstat kan endvidere tillade, at to forskellige uddannelser af forskellig varighed foerer til udoevelse af et erhverv. Der kan vaere tale om to forskellige erhverv eller samme erhverv. I det tilfaelde kan der forekomme visse forskelle, f.eks. med hensyn til vedkommendes vederlag. Den paagaeldende medlemsstat skal i alle tilfaelde henholde sig til de bestemmelser, der er fastsat i direktiv 89/48/EOEF og 92/51/EOEF eller i traktaten, naar en vandrende arbejdstager i vaertslandet oensker at udoeve et erhverv, hvortil vedkommende i sit oprindelsesland har afsluttet en uddannelse.

Endelig boer der erindres om de gaeldende principper paa omraadet, dvs. at medlemsstaterne - saa laenge der ikke er foretaget nogen harmonisering paa EU-plan - frit kan fastsaette kravene til uddannelse til, adgang til og udoevelse af et erhverv og regulere eller undlade at regulere den paagaeldende sektor, naturligvis under overholdelse af de gaeldende traktatbestemmelser og den afledte ret vedroerende anerkendelse af eksamensbeviser og erhvervsmaessige kvalifikationer.

(1) EFT C 19 af 24.1.1989, s. 16.

(2) EFT L 209 af 24.7.1992, s. 25.