SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1347/02

af Robert Evans (PSE) til Kommissionen

(13. maj 2002)

Om: Bestemmelser om social sikring

Kan Kommissionen give nærmere oplysninger om den aktuelle situation vedrørende medlemsstaternes forpligtelser over for de borgere, som flytter til et andet EU-land, for så vidt angår fortsat udbetaling af sociale ydelser?

I min valgkreds bor en vælger, som har modtaget invaliditetsydelser og som ønsker at flytte til Belgien, hvor han vil bo sammen med sin partner. Han har tilsyneladende ret til fortsat at modtage handikapydelse (Incapacity Benefit) men ikke invaliditetsydelse (Disability Allowance).

Kan Kommissionen redegøre nærmere herfor?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(20. juni 2002)

Kommissionen ønsker at fastslå, at medlemsstaterne i forbindelse med den fri bevægelighed for personer i EU principielt skal give de personer, der er bosat på en anden medlemsstats område, de socialsikringsydelser, som er erhvervet i henhold til medlemsstaternes lovgivning. Dette er tilfældet med den britiske handicapydelse.

Imidlertid er der i de EU-bestemmelser, som vedrører koordineringen af de nationale socialsikringssystemer, herunder især forordning (EØF) nr. 1408/71(1), fastsat visse undtagelser fra princippet om eksport af ydelser, især i tilfælde af særlige ikke-bidragspligtige ydelser, der har til formål enten at dække de relevante risici i stedet for eller som tillæg til andre ydelser eller udelukkende at sikre særlig beskyttelse af handicappede. Derfor står der i bestemmelserne for det system, som er fastlagt ved denne forordning, at sådanne ydelser, såfremt de er anført i bilag IIa, skal indgå i et særligt system, der kun sikrer, at ydelser fastsat i medlemsstatens lovgivning skal gives til modtagere, der er bosat på medlemsstatens område(2). Denne liste omfatter også den britiske invaliditetsydelse.

Der blev sat spørgsmålstegn ved gyldigheden af Rådets forordning (EØF) nr. 1247/92 i sag C-20/96, Snares mod Adjudication Officer. I denne sag fastholdt Domstolen, at de ændringsforslag, som blev indført ved forordning (EØF) nr. 1247/92, virkede som en beskyttelse af vandrende arbejdstageres interesser i overensstemmelse med artikel 51 (nu artikel 42) i EF-traktaten. Dette skyldes, at en sådan person kan være berettiget til disse særlige ikke-bidragspligtige ydelser i den medlemsstat, hvor han er bosat, uden tidligere at have været medlem af denne medlemsstats sociale sikringssystem, og medlemsstaten, hvor arbejdstageren er bosat, skal i givet fald tage beskæftigelses-, opholds- og forsikringsperioder, der er tilbragt i andre medlemsstater, i betragtning. Domstolen konkluderede derfor, at EU's lovgivere havde ret til at vedtage forordning (EØF) nr. 1247/92. Denne konklusion blev bekræftet af Domstolen i Partridge-sagen (C-297/96) i præmis 29, i Jauch-sagen (C-215/99) i præmis 21 og i Leclere-sagen (C-43/99) i præmis 32.

I Snares-dommen, hvor Domstolen udelukkende har taget stilling til spørgsmålet om gyldigheden af Rådets forordning (EØF) nr. 1247/92, bekræftede Domstolen i princippet foreneligheden med EF-traktaten af en sådan undtagelse fra princippet om muligheden for eksport af sociale sikringsydelser, især med hensyn til ydelser, der snævert er knyttet til specifikke økonomiske og sociale forhold. Domstolen tog ikke stilling til forudsætningerne for at medtage den enkelte særlige ydelse i bilag IIa på grundlag af dens kendetegn i den nationale lovgivning, og følgelig heller ikke til spørgsmålet, om medtagelsen af ydelserne i bilaget helt generelt er korrekt. Domstolen har imidlertid suppleret denne retspraksis med de domme, der blev fastlagt i sagerne Jauch og Leclere. I disse domme mente Domstolen, at undtagelsen fra muligheden for eksport af sociale ydelser som følge af, at visse ydelser er medtaget i bilag IIa, ikke er forenelig med princippet om arbejdstagernes fri bevægelighed, som er fastlagt i EF-traktaten, især i de tilfælde, hvor disse ydelser ikke er særlige ydelser, men vedrører de traditionelle områder for den sociale sikring.

I lyset af denne retspraksis er Kommissionen i øjeblikket ved at undersøge, om de ydelser, der er anført i bilag IIa, altid er i overensstemmelse med de kriterier, som Domstolen har fastlagt for at begrunde, at ydelser ikke kan eksporteres. Denne undersøgelse vedrører alle ydelserne i bilaget, herunder den britiske invaliditetsydelse. Hvis nogle ydelser ikke er i overensstemmelse med disse kriterier, vil Kommissionen foreslå, at den lovgivende myndighed i EU fjerner disse fra bilag IIa, hvis man føler, at disse ikke længere er berettigede, og fremlægger forslag til lovændringer eller endog indleder en overtrædelsesprocedure.

(1) Rådets forordning (EØF) nr.1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (EFT L 149 af 5.7.1971), som er ajourført ved forordning (EF) nr.118/97 af 2. december 1996 (EFT L 28 af 30.1.1997).

(2) Jf. artikel 4, stk. 2, litra a), og artikel 10, litra a), i forordning (EØF) nr. 1408/71, som blev indført ved forordning (EØF) nr. 1247/92 af 30. april 1992 (EFT L 136 af 19.5.1992).