SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3195/02

af Monica Frassoni (Verts/ALE)og Giorgio Celli (Verts/ALE) til Kommissionen

(8. november 2002)

Om: Bro i naturparken ved Taro-floden i Italien

I naturparken ved Taro-floden (i regionen Parma), der beskytter skrøbelige og værdifulde naturlige levesteder, er der planlagt en vejforbindelse, der skal krydse parken med en stor bro. Broen på venstre flodbred skal forbindes med den landevej, der forbinder byerne Medesano og Noceto med hovedvejen Via Emilia, mens den på højre flodbred kobles sammen med ringvejen omkring Collecchio (motortrafikvej 62, der går via Parma til Cisa). Vejnettet på venstre flodbred skal yderligere udvides med en bedre forbindelse til Salsomaggiore for at skabe en akse fra vest til øst langs bjergene. Broen placeres lige netop i de mest værdifulde områder i det beskyttede naturområde.

Det er planlagt (lige nu afholdes de sidste møder i de myndigheder, der om få dage godkender miljøkonsekvensvurderingen, derefter udarbejdes det endelige gennemførelsesprojekt med henblik på at indlede udbudsprocedurerne), at broen og forbindelsesvejene skal ligge i et af de sidste statsejede områder, der ikke er blevet solgt. Naturparken ved Taro-floden, fra Fornovo til motorvej A1, er blevet udpeget som et særligt beskyttet område i henhold til direktiv nr. 79/409/EØF(1) og er foreslået som lokalitet af fællesskabsbetydning i henhold til Habitat-direktivet nr. 92/43/EØF(2).

Der er ikke foretaget nogen vurdering af indvirkningerne på miljøet, som det burde være blevet gjort i de indledende faser, hvor det var muligt at drøfte valget af broens placering. I miljøkonsekvensvurderingsproceduren blev der kun sammenlignet tre vejføringer, som lå tæt på hinanden, og forskellene mellem disse har ingen indflydelse på indvirkningen på miljøet, idet miljøforringelsen vil være lige omfattende i alle tre tilfælde. Det drejer sig om et isoleret projekt i et særligt beskyttet område, muligvis med udbud og en værdiforøgelse af de omkringliggende områder for øje. I 800 meters højde, i landsbyen Maraffa, ligger

der faktisk et stærkt miljøforringet område med et vadested, og i nærheden deraf ligger et industrianlæg. Dette område er ikke blevet taget i betragtning, selv om det er et muligt alternativ, og det har også mulighed for tilkobling til de omkringliggende vejnet. Tabet af 13 ha naturpark i et særligt beskyttet område på grund af konstruktion af broen er ikke forsvarligt fra et miljømæssigt synspunkt, og de foranstaltninger, der er truffet for at kompensere for de deraf følgende skader, ved at give private områder tilbage til staten er irrelevante, idet disse områder allerede ligger inden for parkens grænser og dermed allerede er beskyttede. På den anden side kan afbrydelsen af flodkorridoren, der skaber en barriere i naturparkens økosystem til trods for, at det er et fredet område, volde alvorlige skader på områdets miljø og landskab.

Har Kommissionen kendskab til disse forhold, og hvad er dens vurdering heraf?

Mener den ikke, at alternativet omkring Maraffa burde prioriteres, således som miljøorganisationerne allerede har gjort opmærksom på, eftersom arbejdet berører et særligt beskyttet område?

(1) EFT L 103 af 25.4.1979, s. 1.

(2) EFT L 206 af 22.7.1992, s. 7.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Margot Wallström

(17. december 2002)

Den sag, de ærede medlemmer omtaler, var et af emnerne for en klage, som tilgik Kommissionen i 2002, og som vedrørte tre projekter inden for det særligt beskyttede område og foreslåede område af fællesskabsbetydning Fiume Taro da Fornovo di Taro all'Autostrada del Sole.

For så vidt angår det nævnte specifikke projekt, fastlægges det i artikel 6 i Rådets direktiv 92/43/EØF af 21. maj 1992 om bevaring af naturtyper samt vilde dyr og planter, på hvilke betingelser et projekt, som kan få betydelig indvirkning på et særligt beskyttet område eller en lokalitet af fællesskabsbetydning, kan tillades gennemført. Hvis det pågældende projekt sandsynligvis vil påvirke lokaliteten væsentligt, vil en godkendelse heraf, uden at det opfylder de betingelser, der er specificeret i artikel 6, derfor være en overtrædelse af direktivet.

Klagen er for indeværende ved at blive undersøgt af Kommissionen. Skulle Kommissionen nå frem til den slutning, at fællesskabsretten bliver tilsidesat, vil den som EF-traktatens vogter ikke tøve med at tage alle nødvendige skridt, herunder indlede overtrædelsesprocedurer efter EF-traktatens artikel 226, med henblik på at sikre, at de relevante fællesskabsbestemmelser overholdes.

Kommissionens beføjelser er begrænset til, hvad den har fået overdraget i medfør af EF-traktaten. I henhold til dennes artikel 211 er Kommissionen ansvarlig for at sikre, at fællesskabslovgivningen anvendes korrekt i alle medlemsstater. Den har derfor bemyndigelse til at sikre, at medlemsstaterne anvender direktiv 92/43/EØF korrekt, men ikke til at give medlemsstaterne anvisning på, hvor et projekt bør placeres.

For så vidt angår anvendelsen af Rådets direktiv 85/337/EØF af 27. juni 1985 om vurdering af visse offentlige og private projekters indvirkning på miljøet(1), kan en sammenligning af kun tre alternative projekter ikke i sig selv siges at være en overtrædelse af direktivet. Som følge af mangelen på specifikke begrundelser for en klage over anvendelsen af VVM-direktivet i det foreliggende tilfælde har der endnu ikke kunnet fastslås nogen overtrædelse af direktivet. Skulle det ærede medlem kunne fremkomme med detaljerede oplysninger, som kan sætte Kommissionen i stand til at vurdere spørgsmålene i relation til det nævnte direktiv, vil denne også kunne undersøge denne sag nærmere i lyset af direktiv 85/337/EØF.

(1) EFT L 175 af 5.7.1985, som ændret ved Rådets direktiv 97/11/EF af 3. marts 1997, EFT L 73 af 14.3.1997, også kaldet VVM-direktivet.