SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2789/01

af Hiltrud Breyer (Verts/ALE) til Kommissionen

(9. oktober 2001)

Om: Mangelfuld gennemførelse af direktivet om fri adgang til miljøoplysninger (90/323/EØF)

Med loven om miljøoplysninger af 8. juli 1994 blev direktivet om fri adgang til miljøoplysninger (90/313/EØF)(1) delvis omsat til tysk ret. Gennemførelsen af loven om miljøoplysninger har imidlertid i Nordrhein-Westfalen (Forbundsrepublikken Tyskland) givet anledning til problemer, idet den er i modstrid med målene i EU-direktivet om fri adgang til miljøoplysninger.

1. De virksomheder, som er skyld i miljøforurening, forsøger at hemmeligholde relevante oplysninger om miljøforurening ved at erklære, at der er tale om virksomheds- og forretningshemmeligheder. Og de forskellige myndigheder håndterer sådanne erklæringer forskelligt. Hvordan kan det forhindres, at oplysninger om miljøforurening, f.eks. sammensætningen af det spildevand, som BAYER udleder i Rhinen, vil kunne forties som virksomheds- og forretningshemmeligheder?

2. Nogle myndigheder forlanger afskrækkende høje og helt urimelige bearbejdningsgebyrer, medens andre slet ikke tager betaling for de samme ydelser. For høje gebyrer, som mange af de berørte ikke er i stand til at betale, underminerer i sidste instans formålet med direktivet, nemlig fri adgang til oplysninger. Hvordan har Kommissionen i sinde at forhindre for høje gebyrer lige fra begyndelsen, så et passende gebyrniveau ikke først som det har været tilfældet hidtil skal afgøres ved en domstol?

3. Efter pres fra industrien forhaler nogle myndigheder bearbejdningen og fremsendelsen af oplysninger, der er blevet anmodet om. For eksempel modtog Verein zum Schutze des Rheins und seiner Nebenflüsse e.V. (VSR) først efter to års forløb oplysninger om udledninger, som den gentagne gange havde anmodet om. Der kan derfor kun gisnes om den aktuelle miljøforurening. Hvilke initiativer vil Kommissionen tage for at sikre omgående adgang til aktuelle oplysninger?

(1) EFT L 158 af 23.6.1990, s. 56.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Margot Wallström

(29. november 2001)

1. Det skal vurderes på en sag-for-sag-basis, om oplysninger om emissioner omfattes af undtagelsen for forretnings- og fabrikshemmeligheder, som fastsat i artikel 3, stk. 2, 4. led, i direktiv 90/313/EØF af 7. juni 1990 om fri adgang til miljøoplysninger(1). Det skal understreges, at eventuelle afgørelser om afslag på en anmodning om adgang til sådanne oplysninger skal begrundes behørigt, for at ansøgeren og domstolene kan vurdere, om denne undtagelse anvendes lovligt. I øjeblikket er Kommissionen ikke i gang med at undersøge eventuelle overtrædelser af direktiv 90/313/EØF, hvad angår anvendelse af denne undtagelse i Tyskland.

2. De tyske gebyrregler i forbindelse med adgang til miljøoplysninger er genstand for Domstolens bestemmelse af 19. september 1999 i sag C-217/97, Kommissionen v. Tyskland. Domstolen anførte, at de dengang gældende regler for størrelsen af administrative gebyrer i tilfælde af adgang til miljøoplysninger ikke ville overtræde direktiv 90/313/EØF, uden selv at udtale sig om anvendelsen i praksis af de pågældende regler.

Tyskland har imidlertid for nylig meddelt Kommissionen ændringer til loven om adgang til miljøoplysninger gennem Gesetz zur Umsetzung der UVP-Änderungsrichtlinie, der IVU-Richtlinie und weiterer EG-Richtlinien zum Umweltschutz af 27. juli 2001(2), der drejer sig om spørgsmålet på føderalt plan. Artikel 22 i loven af 27. juli 2001 ændrer forordningen om gebyrer i forbindelse med miljøoplysninger (Umweltinformationsgebührenverordnung). Størrelsen på eventuelle gebyrer er blevet reduceret, og maksimumsbeløbet er blevet begrænset til 500 EUR. Dette gælder kun de føderale myndigheder.

3. Den 1. februar 2000 henvendte Kommissionen sig til Domstolen, fordi Tyskland ikke sørgede for, at myndigheder i Land Schleswig-Holstein inden to måneder efter anmodningen enten gav de ønskede oplysninger eller afslog anmodningen(3).

Den tyske lov af 27. juli 2001 behandlede også dette spørgsmål. Artikel 21 nr. 2 ændrer § 5 (2) første punktum i loven om adgang til miljøoplysninger således:

Hvis ansøgeren har ret til at modtage oplysningerne, skal der gives adgang inden for en frist på to måneder; har ansøgeren ikke ret hertil, skal afslaget foreligge inden for samme frist.(4)

Kommissionen er sikker på, at bestemmelsen forebygger urimelige forsinkelser.

Den 29. juni 2000 vedtog Kommissionen et forslag til Europa-Parlamentets og Rådets direktiv om fri adgang til miljøoplysninger(5). Forslaget skal erstatte direktiv 90/313/EØF. Forslaget sigter dels mod at korrigere mangler, der er konstateret med gennemførelsen i praksis af direktiv 90/313/EØF, dels skal den bane vejen for indgåelse af Fællesskabets og De Forenede Nationer/Økonomiske Kommissionen for Europas (FN/ECE) konvention om adgang til oplysninger, offentlighedens medvirken og klageadgang på miljøområdet ved at gennemføre de forpligtelser, der udløber af konventionens såkaldte første søjle (adgang til miljøoplysninger), i fællesskabslovgivningen.

(1) EFT L 158 af 23.6.1990.

(2) BGBI. 2001, I-1950.

(3) Sag C-29/00 endnu ikke afgjort, jf. EFT C 149 af 27.5.2000, s. 14.

(4) Ikke officiel oversættelse; den originale tekst lyder således: Bei Bestehen eines Anspruchs ist die Information innerhalb einer Frist von zwei Monaten zugänglich zu machen; bei fehlendem Anspruch ist innerhalb dieser Frist ein Ablehnungsbescheid zu erteilen.

(5) EFT C 337 E af 28.11.2000.