SKRIFTLIG FORESPOERGSEL P-1242/98

af Rainer Wieland (PPE) til Kommissionen

(9. april 1998)

Om: Etableringsret for tyske laegger og laeger fra andre EU-lande, som oensker at etablere sig i Tyskland

I Tyskland laegges forholdet mellem befolkningstallet i en landkreds og antallet af speciallaeger i den paagaeldende landkreds til grund for, hvor mange laeger, der maa nedsaette sig her.

Gaelder der for laeger, som er borgere i EU, de samme betingelser for at maatte nedsaette sig som for tyske laeger?

Paa hvilke (nationale) kriterier gives der tilladelse til at nedsaette sig som laege i hhv. Tyskland og de oevrige EU-stater?

Svar afgivet paa Kommissionens vegne af Mario Monti

(8. juni 1998)

Raadets direktiv 93/16/EOEF af 5. april 1993 om fremme af den frie bevaegelighed for laeger og gensidig anerkendelse af deres eksamensbeviser, certifikater og andre kvalifikationsbeviser(1) finder anvendelse paa medlemsstaternes statsborgere, som har erhvervet deres uddannelse i EU.

Direktivet indeholder en mindsteharmonisering af uddannelsesvilkaarene for laeger, som med visse forbehold muliggoer en automatisk anerkendelse af deres eksamensbeviser inden for EU. De beviser, der automatisk kan anerkendes, er naevnt i direktivets artikler, hvad angaar grunduddannelse og speciallaegeuddannelse(2), eller de er offentliggjort i EFT, hvad angaar den alment praktiserende laegeuddannelse(3). I direktivets artikel 8 behandles desuden andre uddannelser end speciallaegeuddannelserne.

Hvad det foerste spoergsmaal angaar, finder direktivet generelt set anvendelse paa enhver virksomhed som laege i EU uanset nationalitet med hensyn til anerkendelse af laegers eksamensbeviser og foelgelig med hensyn til etableringsret for laeger i Tyskland. Hvis det konstateres, at der er tale om diskrimination, kan dette meddeles Kommissionen, som tilser, at traktatens bestemmelser finder anvendelse.

Det andet spoergsmaal henhoerer under medlemsstaternes kompetence. Udoevelsen af den frie etableringsret giver den, der flytter til en anden medlemsstat, samme betingelser for etablering, som den paagaeldende medlemsstats lovgivning fastsaetter for sine egne statsborgere. En medlemsstat kan saedvanligvis, og i mangel af faellesskabslovgivning, frit fastsaette bestemmelser for en aktivitet. Domstolen efterproever de nationale restriktive foranstaltningers lovmaessighed i forhold til de regler, som findes i og garanteres af traktaten og i forhold til de afledte faellesskabsregler.

Selv om Domstolen endnu ikke har udtalt sig i sagen, mener Kommissionen, at en national lovgivning, der indfoerer en begraensning i det antal personer, som maa udoeve et bestemt erhverv, ikke er i strid med traktatens regler, saafremt den person, der flytter til medlemsstaten, ikke diskrimineres, og saafremt der gaelder samme betingelser for tilflytteren som for statsborgerne i den paagaeldende stat i forbindelse med udoevelse af erhvervet. Domstolen har udtalt sig om uddannelse, og i henhold hertil staar det hver medlemsstat frit, om den vil indfoere adgangsbegraensninger for studerende, der optages paa de medicinske fakulteter (numerus clausus)(4).

(1) EFT L 165 af 7.3.1993.

(2) Se artikel 3 til 7 i ovennaevnte direktiv.

(3) EFT C 393 af 31.12.1996.

(4) Domstolens afgoerelse af 12. juni 1986 Bertini/Latium-regionen, samling 1986.