SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2117/00

af Eija-Riitta Korhola (PPE-DE) til Kommissionen

(30. juni 2000)

Om: Fastlæggelse af forsikringspræmier for motorcykler i medlemslandene

I Finland er forsikringspræmierne for motorcykler særdeles høje. Årsagen til de høje forsikringspræmier er naturligvis motorcyklisternes høje risiko for ulykker. Det synes imidlertid, at forsikringspræmierne ikke fastsættes korrekt i forhold til antallet af ulykker i hver motorcykelkategori. I praksis betaler ejere af større motorcykler uforholdsmæssigt meget for ulykker med mindre motorcykler.

Har Kommissionen kendskab til denne praksis med forsikringspræmier i Finland?

Afviger den førnævnte praksis fra praksis i andre medlemsstater?

Mener Kommissionen, at der er mulighed for en positiv løsning, der vil gøre fordelingen af præmierne mere rimelig? Fungerer det indre marked således, at en finsk motorcyklist kan tegne en forsikring i et andet medlemsland, hvor forsikringspræmien fastsættes rimeligt i forhold til risikoen hos den pågældende forbruger under hensyntagen til bl.a. førerens alder, køreerfaring, bopæl eller motorcyklens type og størrelse?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(7. september 2000)

Den praksis, som det ærede medlem nævner, angår et kriterium vedrørende køretøjet nemlig dets slagvolumen som forsikringsselskaberne tager i betragtning, når de foretager en vurdering af ulykkesrisikoen. Ifølge de oplysninger, Kommissionen har til rådighed, anvender forsikringsselskaberne i de fleste medlemsstater, herunder også Finland, kriteriet vedrørende motorens størrelse og styrke.

Hvert enkelt selskab definerer præmierne ud fra selskabets egen politik og vælger også frit, hvilke kriterier og metoder det vil anvende til vurdering af det forventede tab. Kommissionen vil kun kunne gribe ind i forbindelse med spørgsmål angående princippet om kontraktfrihed, og dette især da selve kvotienten i fællesskabsbestemmelserne på området foreskriver, at forsikringsselskaberne frit kan fastsætte præmierne i forhold til deres egne kriterier for beregning.

Ifølge fællesskabsretten har forsikringsselskaberne via det tredje skadesforsikringsdirektiv, Rådets direktiv 92/49/EØF af 18. juni 1992 om samordning af love og administrative bestemmelser vedrørende direkte forsikringsvirksomhed bortset fra livsforsikring og om ændring af direktiv 73/239/EØF og 88/357/EØF(1), mulighed for at udøve forsikringsvirksomhed for klasse 10, vedrørende lovpligtig ansvarsforsikring for motorkøretøjer, i en anden medlemsstat, enten i henhold til filialordningen eller i henhold til reglerne om fri udveksling af tjenesteydelser. Således vil en motorcyklist, som ønsker at tegne lovpligtig ansvarsforsikring for en motorcykel, der er indregistreret i Finland, kunne gøre dette hos et forsikringsselskab, der er etableret i en anden medlemsstat end Finland, hvis det pågældende selskab er i besiddelse af en koncession, der er udstedt af hjemlandet, og samtidig er medlem af det nationale bureau for motorkøretøjsforsikring og den finske motorkøretøjsgarantifond(2). Det er nødvendigt, at forsikringsselskabet er medlem af disse to organer for at sikre, at ordningen med det grønne kort fungerer, ligesom også ordningen med den lovpligtige automobilansvarsforsikring, der er indført ved Rådets direktiv 72/166/EØF af 24. april 1972 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer og kontrollen med forsikringspligtens overholdelse(3), Rådets andet direktiv 84/5/EØF af 30. december 1983 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer(4) og Rådets tredje direktiv 90/232/EØF af 14. maj 1990 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes lovgivning om ansvarsforsikring for motorkøretøjer(5). De juridiske rammer er således til stede, for at forbrugerne har mulighed for at vælge det forsikringsprodukt, der passer dem bedst, og det forsikringsselskab, de foretrækker, uanset hvilket hjemland for selskabet der er tale om.

(1) EFT L 228 af 11.8.1992.

(2) Direktiv 90/618/EØF (EFT L 330 af 29.11.1990) ændret ved direktiv 92/49/EØF (EFT L 228 af 11.8.1992).

(3) EFT L 103 af 2.5.1972.

(4) EFT L 8 af 11.1.1984.

(5) EFT L 129 af 19.5.1990.