SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1185/01

af Concepció Ferrer (PPE-DE) til Kommissionen

(19. april 2001)

Om: Evaluering af EU-projekter

Der er grund til bekymring over evalueringen af Fællesskabets udviklingsprogrammer, især de programmer, som henvender sig til lande, der netop har været ramt af en væbnet konflikt, eller lande, der har været involveret i væbnede konflikter, og hvor der stadig er fordrevne og flygtninge.

I fredsaftalerne som f.eks. Arusha-aftalerne savnes der ikke-strukturmæssige foranstaltninger, især på uddannelsesområdet.

De ikke-strukturmæssige foranstaltninger anses af specialister i konfliktløsning som grundlæggende for at kunne sikre en varig fred, idet de bidrager til overvindelse af etnisk betingede fordomme og det had og den bitterhed, som fremkalder eller får væbnede konflikter til at blusse op på ny.

Kan Kommissionen gøre rede for, hvordan den tager hensyn til og i forbindelse med evalueringen af projekter og programmer vurderer konsekvenserne af Fællesskabets indsats for de ikke-strukturmæssige foranstaltninger og indsatsen for konsolideringen af freden, nærmere betegnet spørgsmål i forbindelse med fredsundervisning i lejrene for flygtninge og fordrevne?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Christopher Patten

(13. juli 2001)

Som det er blevet understreget i Kommissionens meddelelse fra 11. april 2001 om konfliktforebyggelse(1), søger EU at skabe stabilitet både i nabolandene og i resten af verden ved at støtte regional integration og opbygge handelsforbindelser. Som eksempel på foranstaltninger med sigte på langsigtet stabilitet kan nævnes EU's direkte støtte til regionale strukturer i Afrika og de autonome handelsindrømmelser til de vestlige Balkanlande.

For Kommissionen er nøglen til behandling af konflikter hurtig respons og aktiv forebyggelse gennem en effektiv iværksættelse af målrettede foranstaltninger. Kommissionen råder over flere ikke-militære kriseforvaltningsinstrumenter, heriblandt faglig og finansiel bistand til regionale og internationale organisationer, ikke-statslige organisationer (ngo'er), nationale, regionale og lokale forvaltningsenheder og offentlige institutioner og organisationer af fællesskabskarakter eller til institutter og operatører fra den private sektor. Disse kriseforvaltningsaktører får ligeledes støtte fra andre geografiske samarbejdsinstrumenter som f.eks. Den Europæiske Udviklingsfond for AVS-landene og andre vigtige instrumenter i kapitel B7 på fællesskabsbudgettet, som f.eks. forordninger om menneskerettigheder.

Endvidere betyder den ændrede programmeringsprocedure for ekstern bistand, der blev sat i gang sidste år med udarbejdelse af landestrategipapirer for alle modtagere af EF-bistand, at der skal foretages en systematisk analyse af den politiske situation i partnerlandet, som også omfatter faktorer, der vil kunne påvirke udviklingen, f.eks. problemer, som skal løses for at fremme fred og forsoning.

I Balkanlandene er de fleste af Kommissionens aktioner koncentreret om forsoningsprocessen. Kommissionen støtter i meget vid udstrækning de civile administrationer i overgangsperioder, som Den Høje Repræsentants Kontor (OHR) i Bosnien-Hercegovina, De Forenede Nationers mission i Kosovo (UNMIK) (Forbundsrepublikken Jugoslavien (FRJ)). Disse administrationer har til opgave at sikre en stor del af forvaltningen af landet, at støtte de lokale administrationer og regeringer, indtil der er varig fred, og de selv kan varetage forvaltningen af deres region.

Specifikt med hensyn til forsoning støtter Kommissionen programmer, der hjælper ikke-nationalistiske og uafhængige medier, ud fra den betragtning at medierne spiller og har spillet en vigtig rolle i konflikten i Balkanlandene. Andre foranstaltninger er SENSE-programmet, der støtter information om, hvad der foregår i Den Internationale Domstol i Haag.

Ved evalueringen af disse aktioner vil Kommissionen især gerne vide, om indsatsen har givet de forventede resultater. Hvordan det sker, afhænger af arten af disse programmer, og der foretages ofte undersøgelser såvel før opstillingen af et program som ved vurderingen af dets indvirkning på modtagergrupperne, for eksempel grupper af fordrevne og flygtninge. De nævnte aspekter som sensibilisering og undervisning for at undgå fordomme, vold og intolerance indgår i sådanne undersøgelser, ligesom også andre aspekter, som f.eks. folks evne til selv at finde udveje til at få dækket deres elementære behov.

Kommissionen evaluerer også aktiviteter som undervisning af vælgermassen. EU's støtte vil valghandlinger er naturligvis et afgørende (men ikke tilstrækkeligt) element for demokratiseringen, men gennem undervisning af vælgermassen lærer borgerne at forstå deres demokratiske rettigheder, hvorved de bedre bliver i stand til at udøve disse rettigheder. Undervisning af vælgermassen er især vigtig for de befolkningsgrupper, som kun har lidt eller slet ingen erfaring med demokratiske procedurer og traditioner.

(1) KOM(2001) 211 endelig udg.