SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-2603/99

af Roberta Angelilli (UEN) til Kommissionen

(16. december 1999)

Om: Udsættelse af gennemførelsen af rammedirektiverne om affald i Italien

I Italien har det hidtil været sådan, at den såkaldte affaldsafgift (Tarsu) på urimelig vis er blevet beregnet på grundlag af beboelsesarealet og ikke, hvilket ville være mere rimeligt, på grundlag af antallet af beboere i en beboelse. Ifølge planen skulle regeringen have ændret bestemmelserne i indeværende år, men under debatten om finansloven besluttede den at stille et ændringsforslag med det formål at udsætte indførelsen af de nye bestemmelser med endnu et år. Faktisk blev det allerede sidste år besluttet at udsætte indførelsen af den nye lov om affald med den begrundelse, at de lokale forvaltninger var uforberedte.

Ronchi-dekretet, hvormed der skete gennemførelse af direktiv 91/156/EØF(1) og 94/62/EF(2), er således i virkeligheden hidtil kun blevet anvendt i meget begrænset omfang i Italien til trods for lovdekreterne af 8. november 1997 og de to lovdekreter af 5. februar og 1. april 1998, som allerede ikke synes at have gennemført ovennævnte direktiver helt.

Følgen af denne 117. udsættelse er, at der stadig ikke findes nogen seriøs rammepolitik på affaldsområdet, men også, at der på urimelig vis anvendes en afgift, som er beregnet på grundlag af kriterier, som vi ikke kan tilslutte os, og som rammer mange ældre og økonomisk svage borgere, eftersom netop ældre mennesker ofte bor alene i store beboelser. Og det er ikke kun ældre mennesker, der rammes, men også forretninger (f.eks. tøjforretninger og restauranter), der, selv om de producerer små mængder affald, alligevel skal betale lige så meget som de, der producerer virkelig store mængder.

Kan Kommissionen på baggrund af ovenstående oplyse:

1. om der er truffet foranstaltninger over for Italien som følge af landets mangelfulde gennemførelse af ovennævnte direktiver?

2. om ikke den mener, at den her omhandlede udsættelse er endnu et element, som placerer Italien uden for Fællesskabets direktiver og politikker på affaldsområdet?

3. om ikke den finder det hensigtsmæssigt at henvende sig til de kompetente myndigheder for at forhindre, at denne 117. udsættelse fjerner Italien endnu mere fra Fællesskabets politikker på affaldsområdet?

4. hvad dens generelle syn på sagen er?

(1) EFT L 78 af 26.3.1991, s. 32.

(2) EFT L 365 af 31.12.1994, s. 10.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Margot Wallström

(20. januar 2000)

Det ærede medlem kritiserer en ny ændring af lovdekret nr. 22 af 5. februar 1997 om gennemførelsesbestemmelser til direktiv 75/442/EØF af 15. juli 1975 om affald(1) som ændret ved direktiv 91/156/EØF, 91/689/EØF af 12. december 1991(2) om farligt affald og 94/62/EF af 20. december 1994 om emballage og emballageaffald, fordi det atter vil udsætte vedtagelsen af ændringerne af de kriterier, der lægges til grund for beregningen af afgifterne for byaffald i Italien. I øjeblikket beregnes afgiften på grundlag af boligens eller forretningens areal, hvilket rammer enlige borgere samt forretninger, som kun producerer lidt affald,

men råder over store arealer. Ifølge den oprindelige version af lovdekret nr. 22 af 5. februar 1997 skulle regeringen fra 1. januar 1999 have indført nye kriterier, som betød, at afgiften skulle beregnes i forhold til den producerede affaldsmængde.

Det forhold, som det ærede medlem henviser til, falder muligvis ind under artikel 15 i direktiv 75/442/EØF som ændret ved direktiv 91/156/EØF (i det følgende benævnt direktivet). I denne artikel er det fastsat, at omkostningerne ved bortskaffelsen af affaldet i henhold til princippet om, at forureneren betaler, skal afholdes af den indehaver, der overlader affald til en indsamler eller til en virksomhed som omhandlet i artikel 9, og/eller af de tidligere indehavere eller producenten af det produkt, som affaldet hidrører fra. Kommissionen er af den opfattelse, at den nuværende italienske lovgivning indebærer, at omkostningerne ved bortskaffelsen af affaldet afholdes af den indehaver, der overlader affald til en indsamler. Dette er i overensstemmelse med artikel 15 i direktivet.

Endvidere erkender Kommissionen, at det nævnte kriterium kan resultere i, at den afgift, som forurenerne skal betale, ikke står i noget rimeligt forhold til mængden af produceret affald. Kommissionen er især opmærksom på, at afgiftsordningen i Italien ikke tilskynder de italienske borgere til at reducere deres affald og således ikke stemmer overens med Kommissionens meddelelse fra 1996 om revisionen af Fællesskabets strategi for affaldshåndtering(3). En ordning, hvorefter afgiften beregnes under hensyntagen til den mængde affald, der produceres, er en effektiv metode til at reducere affaldsmængden. Det er dog ikke muligt ud fra de oplysninger, det ærede medlem har forelagt, at afgøre, om den aktuelle afgiftsordning i Italien skaber et sådant misforhold, at der er tale om en overtrædelse af artikel 15 i direktivet.

De verserende overtrædelsesprocedurer mod Italien for manglende overholdelse af de af det ærede medlem nævnte direktiver vedrører oplysningspligten i henhold til artikel 8, stk. 3, i direktiv 91/689/EØF og artikel 12 i direktiv 75/442/EØF som ændret ved direktiv 91/156/EØF, forpligtelsen til at udarbejde planer for affaldshåndtering (direktiv 75/442/EØF om affald som ændret ved direktiv 91/156/EØF, 91/689/EØF om farligt affald og 94/62/EF om emballage), gennemførelsen af affaldsreguleringsordningen for levnedsmiddelaffald på regionalt plan (direktiv 75/442/EØF om affald som ændret ved direktiv 91/156/EØF) samt bestemmelsen om fritagelse fra kravet om tilladelse for virksomheder, der nyttiggør farligt affald (direktiv 91/689/EØF om farligt affald).

(1) EFT L 194 af 25.7.1975.

(2) EFT L 377 af 31.12.1991.

(3) KOM(96) 399 endelig udg.