SKRIFTLIG FORESPOERGSEL E-2981/97 af Patricia McKenna (V) til Kommissionen (1. oktober 1997)

Om: Radioaktiv forurening fra atomkraftvaerket Sellafield i Storbritannien

»New Scientist« af 10. maj 1997 indeholder detaljerede oplysninger om en undersoegelse, der er blevet foretaget for at fastslaa, hvorledes den radioaktive forurening fra Storbritanniens atomkraftanlaeg i Sellafield har spredt sig via Det Arktiske Hav til farvandene ud for det nordlige Canada.

Undersoegelsen blev foretaget under ledelse af Mike Brewers fra Bedfords Institut for Oceanografi i Halifax, Nova Scotia. Den blev gennemfoert med henblik paa en konference i Tromsoe i Norge for nylig om radioaktivitet i Det Arktiske Hav.

En af tilrettelaeggerne af konferencen, Per Strand fra Den Norske Straalingsbeskyttelsesmyndighed, har anslaaet, at der fra Sellafield er blevet frigjort 40.000 mia becquerel caesium-137 i atmosfaeren. Ifoelge ham er omkring 15.000 mia becquerel af denne radioisotop naaet frem til Det Arktiske Hav. Dette er to eller tre gange mere end den forurening af Det Arktiske Hav via OEstersoeen og Nordsoeen, som ulykken i Tjernobyl medfoerte.

Har Kommissionen behandlet de indsamlede oplysninger om dette spoergsmaal? Hvilke foranstaltninger agter Kommissionen at traeffe med henblik paa at standse det radioaktive udslip fra Sellafield?

Svar afgivet paa Kommissionens vegne af Ritt Bjerregaard (23. oktober 1997)

Som led i Kommissionens bredere interesse for problemet med udsaettelse for radioaktivitet i form af hoeje baggrundsstraalingsniveauer overvejer den omhyggeligt resultaterne af undersoegelser som den, det aerede medlem her henviser til. Selv om det er korrekt, at radioaktivitet fra udledninger fra Sellafield kan spores i havmiljoeet langt fra anlaegget, er dette en foelge af en ekstremt hoej foelsomhed i den disponible maaleteknik, og det indebaerer ingen vaesentlig risiko for mennesker eller miljoe. Der er tvaertimod tale om, at selv den allermest udsatte befolkningsgruppe, som bor taettest ved Sellafield, faar ganske ringe doser i sammenligning med saavel de graensevaerdier, der er fastsat i Faellesskabets nugaeldende grundlaeggende sikkerhedsnormer, som de betydeligt lavere graensevaerdier, som medlemsstaterne skal overholde senest fra aar 2000.

Faellesskabets grundlaeggende sikkerhedsnormer indeholder et krav om, at al udsaettelse for radioaktiv bestraaling, herunder ogsaa den, der hidroerer fra driften af saadanne anlaeg som i Sellafield, resulterer i doser, som ikke blot ligger under de i lovgivningen fastsatte graensevaerdier, men som ogsaa er »ALARA« (as low as reasonably achievable), igen under disse graenser. Dette krav er kendt som »ALARA-princippet«. Praktisk haandhaevelse af dette princip har foert til en en vedvarende videreudvikling og yderligere forfinelse af teknologien og desuden bevirket hele 99 % reduktion af radioaktiviteten i udledningerne fra Sellafield til det omgivende havmiljoe siden kulminationen af udledningerne i 1970'erne. Den radioaktivitet, der i dag spores i fjerntliggende canadiske farvande, er et resultat af den periode, hvor udledningen var paa sit hoejeste. Det er helt klart, at anvendelsen af ALARA-princippet i praksis har vaeret en stor succes, naar man tager i betragtning, at denne vaesentlige reduktion af udledningerne fandt sted over et tidsrum, hvor den maengde bestraalet nukleart braendsel, der blev genoparbejdet, oegedes vaesentligt.