SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-3394/00

af Sebastiano Musumeci (UEN) til Kommissionen

(25. oktober 2000)

Om: En siciliansk families udvisning fra Tyskland

Ifølge dagbladet Il Giornale di Sicilia er en siciliansk familie, bestående af mand, hustru og fire børn i alderen mellem 9 måneder og 14 år blevet udvist af de tyske myndigheder, fordi familieoverhovedet mistede sit arbejde som følge af en ulykke. Kl. 5 om morgenen hentede det tyske politi familien og ledsagede den til lufthavnen i Stuttgart, hvor flere af dem blev fuldstændig afklædt og visiteret. Derpå blev de, som var de postpakker, læsset indenbords i et fly med kurs mod Milano.

De tyske myndigheders indgriben er ligesom i andre lignende tilfælde blevet begrundet med frygten for, det pågældende familieoverhoved, der havde mistet sine indtægtsmuligheder, eventuelt ville indgive anmodning om Sozialhilfe (bistandshjælp), som ikke bare tyske statsborgere men også alle ikke-fællesskabsborgere, der bor i Tyskland, har krav på.

Det drejer sig her om en klar overtrædelse af etableringsretten, som er et af EF-traktatens grundlæggende principper.

Hvilke foranstaltninger vil Kommissionen iværksætte med henblik på at sikre, at ubehagelige hændelser i lighed med ovennævnte ikke gentager sig?

Har Kommissionen kendskab til en anden italiensk statsborger, Francesco Vidimar, der blev udvist fra Tyskland på anmodning af kontoret for offentlig orden i Stuttgart, der gjorde gældende, at Francesco Vidimar i lang tid havde modtaget bistandshjælp, hvorfor han ikke længere var omfattet af bestemmelserne om fri bevægelighed men skulle underlægges lovens generelle bestemmelser vedrørende udlændinge?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(23. november 2000)

Kommissionen er ikke bekendt med det specifikke tilfælde, som er blevet beskrevet i den sicilianske presse, og som det ærede medlem har redegjort for. Kommissionen er dog tidligere gennem individuelle klager og andragender til Parlamentet blevet gjort bekendt med trusler i visse tyske delstater (særligt i Baden- Württemberg) om at udvise fællesskabsborgere, som havde været vandrende arbejdstagere og fik socialhjælp, da de blev ufrivilligt arbejdsløse.

Når uforskyldt arbejdsløshed er blevet bekræftet af den kompetente arbejdsmarkedsmyndighed i overensstemmelse med artikel 7, stk. 1, i Rådets direktiv 68/360/EØF af 15. oktober 1968 om afskaffelse af restriktioner om rejse og ophold inden for Fællesskabet for medlemstaternes arbejdstagere og deres familiemedlemmer(1), kan man som arbejdstager ikke fratages sin gyldige opholdstilladelse, da man i praksis bevarer sin status som arbejdstager i den periode, man er uforskyldt arbejdsløs.

De nationale myndigheder kan ved første forlængelse begrænse opholdstilladelsens gyldighedsperiode til 12 måneder, hvis man er uforskyldt arbejdsløs. Kommissionens synspunkt er, at en sådan begrænsning ikke kan finde sted ved den anden og efterfølgende fornyelser af opholdstilladelsen, uanset at man stadig er uforskyldt arbejdsløs.

Der fandt i 1998 en brevveksling sted mellem Kommissionen og de tyske myndigheder, og på det tidspunkt gav de tyske føderale myndigheder udtryk for, at de delte Kommissionens synspunkt og derfor ville skrive til delstaterne. Yderligere klager viste, at myndighederne på delstatsplan stadig ikke handler i overensstemmelse med fællesskabslovgivningen, og Kommissionen har derfor for nylig igen skrevet til de tyske føderale myndigheder og bedt dem sikre, at man i forbindelse med dette problem overholder fællesskabslovgivningen. De tyske myndigheder har endnu ikke svaret på dette brev.

Kommissionen er bekendt med sagen vedrørende Francesco Vidimar, hvis andragende (nr. 646/99) til Parlamentet blev drøftet af Udvalget for Andragender den 6. november 2000.

(1) EFT L 257 af 19.10.1968.