SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2648/01

af Charles Tannock (PPE-DE) til Kommissionen

(28. september 2001)

Om: Lovligheden af Kommissionens forskelsbehandlingsdirektiver

Set ud fra den frihedselskendes synspunkt er det et spørgsmål, om det i et frit samfund er passende, at Kommissionen eller de nationale regeringer fortæller arbejdsgiverne, hvem de skal og ikke skal ansætte. Desuden er der så store retlige og effektivitetsmæssige omkostninger forbundet med efterlevelsen af direktiverne, at arbejdsgiverforeninger i hele Europa har modsat sig gennemførelsen af direktiverne i deres nuværende form. Kan Kommissionen uanset ovenstående oplyse, om en virksomhed, der er blevet stillet for en domstol, som er oprettet i henhold til de af kommissær Diamantopoulou forelagte direktiver, vil blive formodet uskyldig og have lovfæstet ret til at forvente, at den ikke vil blive kendt skyldig i overtrædelse af det ene eller det andet direktiv, medmindre det modsatte klart kan bevises, selv i tilfælde hvor virksomheden vælger ikke at fremkomme med et forsvar? Hvorledes er direktivet i benægtende fald foreneligt med artikel 6, stk. 2, i konventionen til beskyttelse af menneskerettigheder og grundlæggende frihedsrettigheder (1950), med de konsoliderede traktater og ikke mindst med artikel 48, stk. 1, i charteret om de grundlæggende rettigheder?

Kan Kommissionen oplyse, hvem der vil få ansvaret for at oprette de pågældende domstole, og bekræfte, at vedkommende ikke vil få nogen institutionel interesse i at indlede en retsforfølgelse?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(31. oktober 2001)

Kommissionen ønsker for det første at minde om, at Rådets direktiv 2000/43/EF af 29. juni 2000 om gennemførelse af princippet om ligebehandling af alle uanset race eller etnisk oprindelse(1), og Rådets direktiv 2000/78/EF af 27. november 2000 om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv(2), blev godkendt enstemmigt af alle medlemsstaterne, henholdsvis den 29. juni og 27. november 2000, efter at Kommissionens forslag var blevet støttet på det kraftigste af Parlamentet.

Det bør bemærkes, at direktivernes bestemmelser om deling af bevisbyrden ikke gælder, når medlemsstaten vælger at give retsbeskyttelse i tilfælde af påstået forskelsbehandling gennem en strafferetlig procedure eller en procedure, i hvilken retten eller det kompetente organ undersøger sagens kendsgerninger. Det samme er tilfældet for Rådets direktiv 97/80/EF af 15. december 1997 om bevisbyrden i forbindelse med forskelsbehandling på grundlag af køn(3). Eftersom artikel 6, stk. 2, i Den Europæiske Konvention om Menneskerettigheder kun vedrører dem, der anklages for en overtrædelse af straffeloven, er der ingen uforenelighed med direktiverne.

For så vidt angår det ærede medlems sidste spørgsmål om oprettelse af de pågældende domstole, fastsætter rammedirektiverne generelle principper for minimumsstandarder. Det står derfor medlemsstaterne frit for at anvende de eksisterende administrative eller juridiske procedurer til at give retsbeskyttelse til ofre for forskelsbehandling eller indføre en ny procedure, når blot den anvendte procedure imødekommer direktivernes krav. Medlemsstaterne har indtil den 19. juli 2003 til at gennemføre direktiv 2000/43/EF om gennemførelse af princippet om lige behandling af

alle uanset race eller etnisk oprindelse, og indtil den 2. december 2003 til at gennemføre direktiv 2000/78/EF om generelle rammebestemmelser om ligebehandling med hensyn til beskæftigelse og erhverv (med mulighed for en forlængelse på op til yderligere tre år for bestemmelserne om forskelsbehandling på grund af handicap og alder).

(1) EFT L 180 af 19.7.2000.

(2) EFT L 303 af 2.12.2000.

(3) EFT L 14 af 20.1.1998.