SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2604/00

af Carlos Ripoll y Martínez de Bedoya (PPE-DE) til Kommissionen

(1. august 2000)

Om: Socialsikring

1. Hvilke gældende EF-bestemmelser finder anvendelse på medlemsstaternes socialsikringsordninger?

2. Hvilken rangorden har socialsikringsaftalerne i forhold til de gældende bestemmelser på dette område?

3. Hvorledes reguleres udbetalinger af aldersydelser til selvstændige erhvervsdrivende, som har været undergivet lovgivningen i to eller flere medlemsstater?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(13. september 2000)

1. Bestemmelserne om social sikring er ikke harmoniseret på fællesskabsplan. Det er således den enkelte medlemsstat, der er kompetent til at lovgive på området (navnlig med hensyn til fastlæggelse af kriterierne for medlemsskab eller ydelsernes størrelse) under iagttagelse af de fællesskabsretlige principper.

Fællesskabsbestemmelserne finder anvendelse på EU-statsborgere, statsløse og flygtninge, som er eller har været forsikret i henhold til den sociale sikringslovgivning i én eller flere medlemsstater, samt disse personers familiemedlemmer. Fællesskabsbestemmelserne skal udelukkende koordinere medlemsstaternes lovgivning om social sikring. Bestemmelserne findes hovedsagelig i forordning (EØF) nr. 1408/71(1) og i gennemførelsesforordning (EØF) nr. 574/72(2) og har til formål at fjerne hindringerne for den frie bevægelighed af personer. De sikrer især, at de nævnte personer ikke behandles mindre fordelagtigt end nationale borgere, som ikke har gjort brug af deres ret til fri bevægelighed, dvs. at de kan få udbetalt sociale sikringsydelser, som de har opnået ret til i henhold til ét lands lovgivning, selv om de flytter til en anden medlemsstat, og at der ved afgørelsen af, om de er berettigede til en ydelse eller ved beregningen af ydelsernes størrelse i givet fald tages hensyn til forsikringsperioder, der er tilbagelagt i en anden medlemsstat. Endelig gælder der et princip om, at en person kun er omfattet af ét lands lovgivning (det er generelt lovgivningen på det sted, hvor den pågældende udøver sit erhverv).

2. Det fremgår af artikel 6 i forordning (EØF) nr. 1408/71, at forordningen med mindre andet er bestemt heri (jf. navnlig i forordningens bilag III) træder i stedet for de overenskomster om social sikring (jf. definitionen i artikel 1, litra k)), som er afsluttet alene mellem to eller flere medlemsstater (jf. artikel 6, litra a)), eller som er afsluttet mellem mindst to medlemsstater og en eller flere andre stater, for så vidt det drejer sig om tilfælde, hvis ordning ikke kræver medvirken af nogen institution i en af de sidstnævnte stater (jf. artikel 6, litra b)).

EF-Domstolen har gentagne gange fastslået, at dette princip ikke kan fraviges, og at det finder anvendelse, selv om det for den forsikrede ville være mere fordelagtigt at anvende konventionen(3).

EF-Domstolen er af den opfattelse, at princippet om, at forordningen træder i stedet for bestemmelserne i overenskomster, ikke tillader andre undtagelser end dem, der udtrykkeligt er fastsat i forordningen. Dette gælder dog ikke i det tilfælde, hvor en arbejdstager efter ikrafttrædelsen af forordningerne som følge af udøvelsen af sin ret til fri bevægelighed ville miste de fordele i form af social tryghed, som han ellers ville have haft enten i henhold til en enkelt medlemsstats lovgivning eller i henhold til internationale overenskomster om social sikring, der gælder mellem to eller flere medlemsstater, eller i henhold til bilaterale overenskomster om social sikring(4).

Denne undtagelse finder dog ikke anvendelse, såfremt der allerede ved den første fastsættelse af ydelserne i henhold til forordning (EØF) nr. 1408/71 er foretaget en sammenligning af de rettigheder, der følger af henholdsvis forordningen og overenskomsten, som viser, at det var mere fordelagtigt for de pågældende at anvende forordningens end overenskomstens bestemmelser(5).

3. Når en arbejdstager har været beskæftiget i mere end en medlemsstat, indeholder forordning (EØF) nr. 1408/71 og forordning (EØF) nr. 574/72 et system til sikring af, at arbejdstageren ikke mister rettigheder som følge af, at han har udøvet sin ret til fri bevægelighed. Hvis en forsikret ikke har tilbagelagt en forsikringsperiode, der er tilstrækkelig lang til at opnå ret til pension ifølge lovgivningen i en medlemsstat, skal forsikringsperioder tilbagelagt i andre medlemsstater medregnes. Pensionsrettighederne skal desuden beregnes under iagttagelse af alle de nationale lovgivninger, som den pågældende har været omfattet af, og til fordel for denne, idet den kompetente institution i hver af de berørte medlemsstater skal udbetale enten den nationale pension eller pro rata-pensionen alt afhængig af, hvilken ordning der er mest gunstig for arbejdstageren. Endelig skal enhver af disse pensionsydelser udbetales, uanset hvor, inden for Det Europæiske Økonomiske Samarbejdsområde, den pågældende er bosiddende eller opholder sig, og uden at disse ydelser reduceres, suspenderes eller ændres.

(1) Rådets forordning af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, EFT L 149 af 5.7.1971 (seneste konsoliderede version i Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2.12.1997, EFT L 28 af 30.1.1997).

(2) Rådets forordning af 21. marts 1972, om regler til gennemførelse af forordning (EØF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet (EFT L 74 af 27.3.1972).

(3) F.eks. i dom af 7. juni 1973, sag 82/72, Walder (Sml. 1973, s. 599) og i dom af 9. november 1995, sag C-475/93, Thévenon (Sml. 1995 I, s. 3813).

(4) Dom af 7. februar 1991, sag C-227/89, Rönfeldt (Sml. 1991 I, s. 323) og Thévenon-sagen, jf. ovenfor.

(5) Dom af 7. maj 1998, sag C-113/96, Gomez Rodríguez (Sml. 1998 I, s. 2461).