SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3656/00

af Klaus-Heiner Lehne (PPE-DE) til Kommissionen

(27. november 2000)

Om: Forskelsbehandling inden for spansk skatteret

Den spanske skatterets bestemmelser om beskatning af fast ejendom sætter skel imellem spanske statsborgere og personer, der ikke er i besiddelse af spansk statsborgerskab. EU-borgere, der ikke er bosat i Spanien, men har fast ejendom i landet, skal således betale både indkomstskat og formueskat til staten. Indkomstskatten for såkaldte no residentes en España er forfalden til betaling én gang om året. Procentdelen ligger 2 % over værdien i matrikeloversigten. No residentes en España skal også betale formueskat én gang om året. Beregningsgrundlaget for denne skat er ejendommens værdi på købstidspunktet.

Hvad angår salg af en ejendom i Spanien, bliver der også gjort forskel mellem personer med bopæl og personer uden bopæl i landet ved fastsættelsen af udbytteskatten, der er afhængig af den opnåede salgsgevinst. Medens sælgere af fast ejendom, der ikke er bosat i Spanien, beskattes med en fast sats på 35 % af deres gevinst, så ligger skatteprocenten for sælgere med bopæl i Spanien på kun 20 %.

Kan Kommissionen derfor besvare følgende spørgsmål:

1. Er denne forskelsbehandling af EU-borgere, dvs. borgere med fast ejendom i Spanien, der hhv. har og ikke har fast bopæl i landet, i overensstemmelse med det i de grundlæggende frihedsrettigheder fastlagte forbud mod forskelsbehandling på grund af nationalitet?

2. Hvilke foranstaltninger har Kommissionen til hensigt at iværksætte, for så vidt denne forskelsbehandling ikke er forenelig med forbuddet mod diskriminering, og heller ikke kan retfærdiggøres eller relativeres af saglige grunde?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(24. januar 2001)

Kommissionen skal oplyse det ærede medlem om, at skatteordningen for europæiske statsborgere, som ikke er bosiddende i Spanien, og som har fast ejendom i denne medlemsstat, allerede er blevet undersøgt af Kommissionen i forbindelse med skriftlig forespørgsel E-1380/99 fra Swoboda(1). Den skal for alle eventualiteters skyld henvise til svaret på denne forespørgsel.

Den spanske lovgivning fastsætter i almindelighed, at der skal betales indkomstskat og formueskat af fast ejendom, der ikke lejes, og som ikke er fast bopæl; fortjeneste af salg indregnes i indkomsten i salgsåret. Den beskatningsudløsende begivenhed og beskatningsgrundlaget er ens for valutaindlændinge og valutaudlændinge; dog findes der forskelle med hensyn til de gældende satser og personlige nedslag.

Den fiktive årlige indkomst af denne type ejendom udgør 2 % af den skattepligtige værdi (artikel 71, stk. 1, i lov 40/1998 om personlig indkomstskat, BOE af 10.12.1998, og artikel 23, stk. 5, i lov 41/1998 om valutaudlændinges indkomst, BOE af 10.12.1998). Til en valutaindlændings indkomst lægges dennes anden indkomst fra andre lande, der beskattes efter en progressiv skatteskala og kan nå op på en

marginalskattesats på 48 % (39,60 % til staten og 8,40 % til comunidades autónomas, artikel 50 og 61 i lov 40/1998; indtil skatteåret 1998 kunne denne skat sammenlagt udgøre 56 %). For valutaudlændinges vedkommende anvendes der en generel standardskattesats på 25 % af valutaudlændinges indkomst (artikel 24, stk. 1, litra a), i lov 41/1998). Kommissionen kan kun se en ulempe for en valutaudlænding, når dennes indkomst fra andre lande, hvis denne hypotetisk set skulle blive beskattet i Spanien som en valutaindlændings indkomst, ikke nåede op på en marginalskattesats på 25 % (for skatteåret 2000 nås denne sats ved en skattepligtig indkomst på 2 142 000 PTE = 10 684 EUR). I en sådan situation, som ikke forekommer hyppigt, mener Kommissionen, at de spanske myndigheder har pligt til kun at opkræve et skattebeløb, som en valutaindlænding ville skulle betale.

Valutaudlændinges fortjeneste (som defineret i artikel 31 og 32 i lov 40/1998) af salg af fast ejendom i Spanien, som ikke er den pågældendes faste bopæl, beskattes i Spanien (artikel 12, stk. 1, litra g), i lov 41/1998) med en standardsats på 35 % (artikel 24, stk. 1, litra f), i lov 41/1998). Derimod er satsen for fortjeneste for valutaindlændinge, som har ejet den faste ejendom i over et år, på 18 % (Real Decreto 3/2000); hvis ejendommen sælges inden for det første år, beskattes fortjenesten efter ovennævnte progressive skala. I sidstnævnte situation konstaterer Kommissionen kun en mindre gunstig behandling af en valutaudlænding, når samme betingelser som nævnt ovenfor gør sig gældende (i 2000 nås en marginalskattesats på 35 % ved en skattepligtig indkomst på 4 182 000 PTE = 20 859 EUR). Derimod er der tale om en klar forskelsbehandling, hvis der anvendes en anden standardsats. Den har gjort de spanske myndigheder opmærksom herpå, og den forbeholder sig ret til at indlede en formel procedure i henhold til EF-traktatens artikel 226, hvis lovgivningen ikke bringes i overensstemmelse med traktatens krav.

Hvad angår formueskat, anvendes den progressive skala uden sondring mellem ejendomme tilhørende valutaindlændinge og valutaudlændinge. Dog gælder der en skattemæssig bundgrænse for valutaindlændinge på 18 000 000 PTE (= 89 783 EUR). Det indebærer ikke nogen diskrimination af en valutaudlænding, som uden for Spanien kun råder over en formue på under dette beløb.

(1) EFT C 27 E af 29.1.2000.