SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0844/01

af Malcolm Harbour (PPE-DE) til Kommissionen

(22. marts 2001)

Om: Nationale forsikringsbidrag i EU's medlemsstater

Er Kommissionen klar over, at en britisk statsborger, der måtte ønske at rejse til et andet EU-land, ikke har ret til samme sundhedspleje, som han kunne forvente at få i Det Forenede Kongerige, medmindre han kan dokumentere, at han har betalt bidrag til en britisk national forsikring? Følgelig kræves der en ny formular for hver enkelt land, som en britisk statsborger besøger, hvilket ville give anledning til et omfattende bureaukrati.

Kan Kommissionen oplyse:

1. hvorledes en sådan situation har kunnet opstå?

2. om britiske statsborgere fremover kan forvente, at de kan tage på forretningsrejse inden for det indre marked medførende et enkelt dokument?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(18. maj 2001)

Det ærede medlem stiller et spørgsmål om retten til sundhedspleje for britiske statsborgere, som midlertidigt opholder sig i en anden medlemsstat. Spørgsmålet antyder, at retten til at modtage ydelser afhænger af betaling af bidrag til den nationale forsikringsordning, og at der kræves en ny blanket for hver medlemsstat, man besøger.

Fællesskabslovgivningens rolle inden for den sociale sikring og mere præcist retten til sundhedspleje er som følger. I henhold til forordning (EØF) 1408/71 og (EØF) 574/72(1), som er Fællesskabets juridiske instrumenter for koordinering af medlemsstaternes sociale sikringsordninger, er hovedprincippet, at en person, som er dækket af disse forordningers bestemmelser, er berettiget til at modtage medicinske ydelser i den medlemsstat, hvor han eller hun har bopæl, i henhold til bestemmelserne i lovgivningen i denne medlemsstat. Hvis der imidlertid opstår behov for behandling under et midlertidigt ophold i en anden medlemsstat, har personer, som er dækket af ovennævnte forordninger som arbejdstagere eller selvstændige erhvervsdrivende, ret til at modtage den nødvendige behandling i akutte situationer, mens pensionister har ret til passende behandling i forhold til deres tilstand uden denne begrænsning.

Fællesskabets bestemmelser om social sikring giver betydelig beskyttelse for europæiske borgere, som bevæger sig inden for Fællesskabet, især for personer, som midlertidigt opholder sig uden for den medlemsstat, hvor de er forsikret. Normalt er det den medlemsstat, hvor personen er forsikret, som skal dække udgifterne til behandling og refundere institutionen på opholdsstedet.

Unionsborgerne skal for at sikre disse rettigheder skaffe sig en blanket E111 (fås på posthusene i Det Forenede Kongerige), inden de rejser udenlands, og sende den til institutionen på opholdsstedet, da disse blanketter er udformet med henblik på at sikre hurtig og effektiv kommunikation på tværs af grænserne mellem socialsikringsinstitutionerne og undgå langvarige procedurer.

For så vidt som spørgsmålet antyder, at medlemsstaterne ikke gennemfører disse bestemmelser korrekt, er Kommissionen ikke bekendt med de problemer, der omtales i det ærede medlems spørgsmål, og Kommissionen har behov for flere oplysninger for at afgøre, om fællesskabslovgivningen ikke er efterlevet korrekt i individuelle tilfælde.

Kommissionen vil derfor gerne opfordre det ærede medlem til at fremsende nærmere oplysninger, så den kan undersøge dem i lyset af fællesskabslovgivningen.

(1) Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71 af 14. juni 1971 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, EFT L 149 af 5.7.1971, og Rådets forordning (EØF) nr. 574/72 af 21. marts 1972 om regler til gennemførelse af forordning (EØF) nr. 1408/71, EFT L 74 af 27.3.1972 som ændret ved forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996 EFT L 28 af 30.1.1997.