SKRIFTLIG FORESPOERGSEL E-0605/97 af José Salafranca Sánchez-Neyra (PPE) til Raadet (27. februar 1997)

Om: Sagsanlaeg ved Retten i Foerst Instans

Vil Raadet oplyse, hvorfor faellesskabsinstitutionerne uden undtagelse automatisk og systematisk goer ulovlighedsindsigelse mod ethvert sagsanlaeg ved Retten i Foerste Instans, naar det indeholder en anmodning fra en privatperson om ophaevelse af en forordning fra Raadet eller Kommissionen (dog ikke vedroerende antidumping og statsstoette)?

Kan Raadet oplyse antallet af saadanne sagsanlaeg og procenttallet for de sager, hvor der ikke er gjort indsigelse ved Retten?

Deler Raadet den opfattelse, at en viderefoerelse af denne praksis kan foere til den absurde situation, at Faellesskabet paatager sig stoerre lovgivningsmaessige befoejelser ved hjaelp af retsakter, der finder umiddelbar anvendelse, og samtidig hindrer og umuliggoer privatpersoners adgang til retssystemet og til at forsvare deres rettigheder ved de eneste retsinstanser, der har kompetence til at behandle spoergsmaalet om lovmaessigheden af de faellesskabsretsakter, der skader den paagaeldendes interesser?

Mener Raadet, at denne fremgangsmaade stemmer overens med det princip, som er fastslaaet i alle medlemsstaternes forfatninger og i artikel 6 i den europaeiske menneskerettighedskonvention om enhver persons ret til at forsvare sine rettigheder ved en uafhaengig og upartisk domstol?

Svar (27. maj 1997)

Som svar paa det aerede parlamentsmedlems forespoergsel goer Raadet opmaerksom paa, at i henhold til EF-traktatens artikel 173, stk. 4, kan en fysisk eller juridisk person kun indbringe klage over en beslutning, der retter sig til ham, samt over beslutninger, som skoent de er udfaerdiget i form af en forordning eller en beslutning rettet til en anden person, »dog beroerer ham umiddelbart og individuelt«. Ifoelge Domstolens retspraksis »vil andre personer end en beslutnings adressater kun kunne paastaa, at de beroeres individuelt, hvis denne beslutning rammer dem paa grund af visse egenskaber, som er saerlige for dem, eller paa grund af en faktisk situation, der adskiller dem fra alle andre og derfor individualiserer dem paa lignende maade som adressaten« (dom af 15. juli 1963, sag 25/62, Plaumann mod Kommissionen, sml. 1963, s. 201).

Da klagen vedroerer en forordning, skal Raadet anmode om, at Domstolen traeffer afgoerelse om, hvorvidt fysiske eller juridiske personers klage kan antages, uden at der indledes realitetsbehandling. Det tilkomme ikke Raadet at aendre det klagesystem, som traktaternes ophavsmaend har oensket. Domstolen kan eventuelt afvise Raadets paastand om afvisning af sagen, hvis den anser dern for at vaere i strid med traktatens system.

Endvidere er den direkte klage ifoelge artikel 173 ikke den eneste mulighed, som EF-traktaten indeholder, for at en privatperson kan anfaegte en faellesskabsforordnings lovlighed eller anvendelse.

- Artikel 177 giver de nationale retter mulighed for at anmode Domstolen om en afgoerelse om de Ef-retsakters gyldighed, som de skal anvende. Takket vaere denne procedure kan privatpersoner opnaa, at Domstolen fastslaar, at de bestemmelser, som de ikke er berettiget til at anfaegte direkte i henhold til artikel 173, stk.4, er ugyldige.

- En anden mulighed findes i EF-traktatens artikel 184, hvorefter hver part i en retstvist, der angaar en faellesskabsforordning, selv efter udloebet af den frist, der er fastsat i artikel 173, stk. 5, for Domstolen kan paaberaabe sig de i artikel 173, stk. 2, naevnte grunde og goere gaeldende, at forordningen ikke kan finde anvendelse.