SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-4080/00

af Ioannis Souladakis (PSE) til Kommissionen

(10. januar 2001)

Om: Samarbejdsaftaler med landene i Centralasien

Til trods for de forhåbninger om økonomisk og social udvikling, der har hersket i de centralasiatiske lande efter opløsningen af Sovjetunionen, befinder disse lande sig i dag, ti år efter deres uafhængighedserklæring, i en dyb krise, hvorfra der ikke synes at være nogen udvej. Nylige offentliggørelser i New York Times viser den negative udvikling i de økonomiske indikatorer for disse lande, den øgede korruption samt manglen på investeringer, som fører til stor arbejdsløshed og fattigdom i store dele af samfundet. Den Europæiske Union indgik for nogle år siden samarbejdsaftaler med de fem lande i Centralasien (Kasakhstan, Turkmenistan, Tadsjikistan, Usbekistan, Kirgisistan), som havde til formål at bistå disse lande i deres økonomiske udvikling.

Er Kommissionen i dag i stand til at vurdere, hvor langt man er nået med gennemførelsen af disse aftaler?

Kan Kommissionen oplyse, hvorvidt og i hvilket omfang dette initiativ har bidraget til den økonomiske udvikling i de centralasiatiske lande?

Mener Kommissionen, at disse aftaler har vist sig at være en vellykket tilnærmelses- og støttemetode for disse lande, som for fremtiden kan benyttes i forbindelse med andre områder, der er af interesse for Den Europæiske Union?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Christopher Patten

(20. februar 2001)

Partnerskabs- og samarbejdsaftalerne (PSA) med tre centralasiatiske lande, nemlig Kasakhstan, Kirgisistan og Usbekistan, trådte i kraft den 1. juli 1999. De samrådsorganer (samarbejdsråd, samarbejdsudvalg og underudvalg samt parlamentariske udvalg), der er forudset i disse aftaler, er alle nedsat og har holdt møder en eller flere gange i Europa eller i de pågældende lande. Gennemførelsesmekanismerne (sekretariater) er nu operationelle. Den fjerde aftale, dvs. aftalen med Turkmenistan, er endnu ikke ratificeret og er derfor endnu ikke trådt i kraft. Interimsaftalen med Turkmenistan er heller ikke operationel endnu, da det nationale parlament stadig ikke har afgivet udtalelse herom.

De centralasiatiske lande tillægger forbindelserne med EU stor betydning. De deltager altid aktivt i de forskellige møder mellem parterne. Deres delegationer ledes af højtstående politiske beslutningstagere (premierminister, vicepremierminister eller udenrigsminister), og samtlige regeringstjenester er inddraget i forberedelsen af møder, som giver mulighed for betydelige udvekslinger af information mellem parterne. De centralasiatiske lande udviser stor interesse for de økonomiske aspekter (samhandel, udenlandske

investeringer, ekstern bistand), idet de således lettere kan føre deres økonomiske politiker og tilpasse deres økonomier til nye markedsvilkår. EU er i mange tilfælde disse landes største handelspartner og er undertiden tilmed en vigtigere partner end landene i det tidligere Sovjetunionen.

Aftalerne markerer tilstanden i de bilaterale forbindelser mellem EU og disse lande. De er kendetegnet af en historisk kontekst (periode med overgang fra det tidligere Sovjetunionen hen imod uafhængige og moderne strukturer). De er udformet i overensstemmelse med de gennemgribende forandringer, der har fundet sted i de pågældende landes samfund, hvor man har oplevet dels en overgang fra socialistisk økonomi til markedsorienteret økonomi, dels indførelsen af demokratiske regler (frie valg, respekt for menneskerettighederne, overholdelse af demokratisk indførte retsstatsforhold osv.). Aftalerne er altså, i og med at de navnlig omfatter en politisk dialog, tilpasset disse vilkår og opfylder denne funktion i lande, der stadig befinder sig i en overgangsfase og hvor der endnu er mange forskellige reformer, som mangler at blive gennemført eller først skal til at iværksættes. De er udformet udelukkende med sigte på forbindelserne med de nye uafhængige stater i det tidligere Sovjetunionen.