SKRIFTLIG FORESPOERGSEL E-2306/96 af Carlos Robles Piquer (PPE) til Kommissionen (27. august 1996)

Om: Fri bevaegelighed for laegerecepter

Den fri bevaegelighed inden for hele Unionen, som afledes af de fire grundlaeggende frihedsrettigheder, medfoerer undertiden, at faellesskabsborgere, der befinder sig i et andet land end deres hjemland, er tvunget til at anmode om at faa udleveret et laegemiddel, som de har faaet recept paa i hjemlandet.

I talrige tilfaelde har EU-borgere oplevet den ubehagelige overraskelse, at apotekerne i et andet faellesskabsland har naegtet at udlevere et foreskrevent laegemiddel under paastaaelse af receptens ugyldighed i det faellesskabsland, som borgeren tilfaeldigvis og af personlige grunde opholder sig i.

Kan Kommissionen oplyse, hvilke grunde et apotek i et medlemsland kan anfoere for ikke at acceptere en recept, der er udstedt af en laege i et andet unionsland, samt hvilke EU-bestemmelser, borgerne i Unionen kan henvise til med henblik paa at faa udleveret et laegemiddel paa grundlag af en recept, der er udstedt af en laege i et hvilket som helst EU-land?

Svar afgivet paa Kommissionens vegne af Mario Monti (30. oktober 1996)

Kommissionen mener, at en bestemmelse, der forbyder en farmaceut, der er etableret i en medlemsstat, at udlevere laegemidler til privat brug, der er ordineret uden for de sociale sikringsordninger af laeger etableret i en anden medlemsstat, gaar ud over, hvad der er noedvendigt for at beskytte folkesundheden, og er i strid med EF-rettens bestemmelser, bl.a. med hensyn til fri udveksling af tjenesteydelser (EF-traktatens artikel 59).

I direktiv 92/26/EOEF ((EFT L 113 af 30.4.1992. )) om klassificering i forbindelse med udlevering af humanmedicinske laegemidler defineres nemlig i artikel 1 en recept som »en recept, udstedt af en sundhedsperson, der er bemyndiget til at ordinere laegemidler«, og der stilles ingen betingelser med hensyn til den ordinerende laeges nationalitet, bopael eller etableringssted.

Endvidere er betingelserne for adgang til at optage og udoeve laege- og farmaceuterhvervet blevet harmoniseret ved direktiv 75/362/EOEF ((EFT L 167 af 30.6.1975. )) og direktiv 75/363/EOEF »laegedirektiverne«2 (der er kodificeret ved direktiv 93/16/EOEF ((EFT L 165 af 7.7.1993. ))), og 85/432/EOEF og 85/433/EOEF (farmaceutdirektiverne) ((EFT L 253 af 24.9.1985. )). Det fremgaar heraf, at laegemiddelordinering af en laege, der er etableret i en anden medlemsstat, giver samme garanti for patienten som en recept, der er udstedt af en laege i den paagaeldende medlemsstat. Det samme gaelder for koeb af et laegemiddel paa et apotek i en anden medlemsstat. Domstolen har i oevrigt udtalt sig i samme retning i dom af henholdsvis 7. marts 1989 (sag 215/87 Schumacher) og 8. april 1992 (sag C 62/80 Kommissionen mod Tyskland). Det fremgaar ligeledes af denne retspraksis, at en EU-borger har ret til uden begraensninger inden for EU at koebe laegemidler til personlig brug, naar disse laegemidler er lovligt ordineret eller udleveret, samt at forsyne sig hermed, naar han rejser rundt i EU.

Imidlertid har enhver farmaceut og person, der er bemyndiget til at udlevere laegemidler, stadig mulighed for at naegte at indloese en recept i tilfaelde af tvivl om receptens aegthed, saaledes som det kan vaere tilfaeldet for recepter paa laegemidler, der kan misbruges eller anvendes til ulovlige formaal (saerlige recepter bl.a. paa narkotika og nervemedicin, som omhandles i artikel 3, afsnit 2 i direktiv 92/26/EOEF).

Kommissionen anlaegger derfor den betragtning, at det ikke er i strid med EF-retten, at en farmaceut i enkelttilfaelde naegter at indloese en recept, men derimod at en almen regel forbyder ham at indloese en saadan recept. Det, at den laege, der har udstedt recepten, er etableret i en anden medlemsstat, maa nemlig ikke udgoere et systematisk kriterium for at forbyde eller afslaa indloesning af en recept.