SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1243/01

af Juan Naranjo Escobar (PPE-DE) til Kommissionen

(26. april 2001)

Om: Forbindelserne mellem ECB og centralbankerne i euroområdet

I kølvandet på den debat, der foregår i flere medlemslande som Tyskland, Belgien og Østrig, hvis regeringer har nævnt muligheden for at oprette enten et uafhængigt tilsynsorgan for centralbankerne eller en fælles tilsynsmyndighed for de banksektorer, der beskæftiger sig med værdipapirer og forsikringer, er Den Europæiske Centralbank gået i brechen for euroområdets centralbanker som de organer, der fører tilsyn med finansmarkedet. Det er ECB's opfattelse, at selv om centralbankerne i de 11 lande, som har fælles mønt, ikke længere kontrollerer pengemængden, betyder det ikke, at der er konflikt mellem deres nye opgave som tilsynsorganer og deres funktioner på det pengepolitiske område.

Hvordan stiller Kommissionen sig til de muligheder, som de pågældende medlemsstater har været inde på? I hvilket omfang vil der i fremtiden kunne opstå konflikter eller magtkoncentration, som kan foranledige centralbankerne til at føre en mindre rigoristisk politik end den, som bør føres ud fra målsætningen om prisstabilitet i tilfælde af en krise i banksystemet?

Hvordan tilskynder Kommissionen i øvrigt til, at der etableres forbindelser mellem ECB og centralbankerne i euroområdet og andre ordninger for samarbejde og udveksling af oplysninger mellem disse organer?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Pedro Solbes Mira

(2. juli 2001)

Debatten om forholdet mellem centralbanksfunktionen og tilsynsfunktionen har en lang historie. Debatten kredser omkring forskellige synspunkter vedrørende den sandsynlige interaktion mellem en centralbanks tilsynsrolle og dens pengepolitiske rolle. På den ene side hævdes det, at den viden, en centralbank får fra sit daglige arbejde med banksystemet, gør den mere effektiv

som finansiel tilsynsmyndighed. På den anden side hævdes det, at centralbankens ansvar for at sikre et smidigt fungerende finansielt system (inkl. tilrådighedsstillelse af lånebistand i nødsituationer) risikerer at gribe forstyrrende ind i centralbankens pengepolitiske handlefrihed.

I EU finder man begge modeller - dvs. tilsyn uafhængigt af centralbanken og tilsyn inden for centralbanken - hvilket tyder på, at argumenterne for eller imod den ene eller anden model ikke er entydige. Sikkert er det dog, at indførelsen af euroen kombineret med globaliseringsprocessen, de teknologiske forandringer og dereguleringen fører til hurtige og løbende forandringer på de finansielle markeder. Som følge heraf skal tilsynssystemet konstant overvåges for at sikre, at det fungerer optimalt.

I denne sammenhæng har Det Økonomiske og Finansielle Udvalg afleveret to rapporter til finansministrene i løbet af det sidste år - den første om kriseforebyggelse og den anden om krisestyring. I begge rapporter fremhæves det, at skønt de eksisterende institutionelle arrangementer har fungeret godt, er det nødvendigt at forbedre den måde, de fungerer på i praksis. Der er blevet vedtaget en række henstillinger herom. Mange af dem angår behovet for en bedre koordination og informationsudveksling mellem de relevante myndigheder (centralbanker, ministerier og tilsynsmyndigheder) på tværs af sektorer og på såvel nationalt plan som EU-plan.

Gennemførelsen af disse henstillinger bør stå øverst på prioriteringslisten.

På længere sigt kan der imidlertid blive behov for en mere vidtgående rationalisering af de nuværende arrangementer. Uden at foregribe, hvilken model der i sidste ende vil blive foretrukket, må det nøje studeres, om stabiliteten i et integreret finansielt system i EU bedst kan sikres ved i stedet for flere fora kun at have et enkelt forum for koordinering og informationsudveksling.