SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1258/02

af Carlos Ripoll y Martínez de Bedoya (PPE-DE) til Kommissionen

(6. maj 2002)

Om: Afgift på De Baleariske Øer

Den regionale regering på De Baleariske Øer har vedtaget lov 7/2001 af 23. april om afgift på overnatninger på hoteller og lignende, der skal gå til Fonden til Forbedring af Turismen og Bevarelse af Miljøet.

I begrundelsen fastslås det, at den ekstraordinære udvikling inden for turismen har medført en meget stor nedslidning af naturen og miljøet på De Baleariske Øer, at det for at bevare turismens konkurrenceevne på disse øer er nødvendigt, at de forskellige organer gør en indsats for at sikre en bæredygtig udvikling, og at denne afgift indføres på grund af utilstrækkelige finansielle midler.

Hvad mener Kommissionen om denne afgift, bl.a. set i relation til fællesskabsprincippet om, at forureneren betaler?

Som det fremgår af begrundelsen, er det hele turistsektoren, der har forårsaget miljøforringelser. Bør afgiften derfor ikke i overensstemmelse med ovennævnte fællesskabsprincip pålignes al virksomhed i denne sektor?

Kan udelukkelsen af en stor del af turistsektoren efter Kommissionens opfattelse betragtes som forskelsbehandling mellem de forskellige tjenesteydere?

Samlet svarafgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkesteinpå skriftlige forespørgsler E-1258/02, E-1259/02, E-1260/02 og E-1261/02

(5. august 2002)

Som det er det ærede medlem bekendt, blev der ved lov 7/2001 vedtaget den 23. april 2001 af den selvstyrende region Balearerne indført en afgift på overnatninger i hoteller og lignende steder for turister. Det er den kunde, der overnatter, som afholder den endelige økonomiske udgift, og det er overnatningsstedet, der skal opkræve afgiften. Selv om der i teksten til lov 7/2001 tales om en skat, er der i praksis snarere tale om en turistafgift, sådan som det også er tilfældet visse andre steder i EU, f.eks. under betegnelsen opholdsafgift.

Den afgift, det ærede medlem nævner, er ikke blevet harmoniseret på fællesskabsniveau. Således hører reguleringen af den samt kriterierne for påligningen stadig under medlemsstaternes kompetence, for så vidt som de grundlæggende principper for fællesskabsretten bliver overholdt.

Hvad angår spørgsmålet om målsætningen om bæredygtig udvikling af territoriale og miljømæssige ressourcer i forhold til Fællesskabets princip om, at forureneren betaler, har Kommissionen i sin meddelelse af juli 1997(1) angivet, at det er kendetegnene ved og virkningerne af en foranstaltning, der er afgørende for, hvordan den bliver bedømt i forhold til fællesskabsretten, og ikke de betegnelser, der anvendes i medlemsstaterne. Generelt set er der tale om en miljømæssig afgift, når påligningsgrundlaget

tydeligvis har negative virkninger for miljøet. I tilfældet med den pågældende lov fastsættes afgiften i forhold til antallet af overnatninger på hotel eller lignende steder for turister. Afgiften kan således ikke betragtes som baseret på Fællesskabets princip om, at forureneren betaler, selv om indtægterne fra afgiften er beregnet til at finansiere en fond til forbedring af turismen og bevarelse af miljøet.

Hvad angår målsætningen med at tilstræbe en kvalitativ forbedring af turistudbuddet på Balearerne via anvendelse af indtægterne fra en afgift, som kun anvendes i sektoren for overnatning for turister og ikke for hele turistsektoren på øerne, vil Kommissionen erindre om, at kriterierne for påligning er blevet valgt af den nationale skattemyndighed. Heraf følger, at det hører under samme nationale skattemyndigheds kompetence at bestemme, om den pågældende afgift også skal anvendes på andre aktører i turistsektoren som restauranter, aktivitetscentre, biografer osv.

Efter Kommissionens opfattelse er der heller ikke tale om et tilfælde af dobbeltbeskatning, som er uforeneligt med det harmoniserede momssystem(2). I artikel 33 i sjette momsdirektiv hedder det, at Med forbehold af andre fællesskabsbestemmelser er bestemmelserne i dette direktiv ikke til hinder for, at en medlemsstat opretholder eller indfører afgifter på forsikringskontrakter og på spil og væddemål, punktafgifter, indregistreringsafgifter og i det hele taget alle former for skatter og afgifter, der ikke har karakter af omsætningsafgift.

Domstolen har mange gange(3) måttet udtale sig om begrebet skatter og afgifter, der ikke har karakter af omsætningsafgift. Bl.a. i punkt 11 i dommen af 31. marts 1992 i sag C-200/90 nævner Domstolen igen de væsentligste kendetegn ved moms(4) efter at have mindet om, at artikel 33 har til formål at forhindre, at der indføres skatter og afgifter, der bringer det fælles merværdiafgiftssystems funktion i fare, fordi de pålægges omsætningen af varer og tjenesteydelser.

Den afgift, som det ærede medlem bestrider lovligheden af i forhold til fællesskabsretten, svarer ikke til de væsentligste kendetegn ved moms, betingelser, som ifølge Domstolens retspraksis alle skal være til stede, for at en beskatning kan anses for at være uforenelig. Navnlig er der tale om, at afgiften ikke anvendes generelt, men kun for en enkelt sektor, sektoren for hoteller og andre overnatningssteder for turister, den er ikke proportional med prisen på tjenesteydelserne, og den overvæltnings-/fradragsmekanisme, der er i forbindelse med moms, findes ikke i forbindelse med den pågældende afgift.

Hvad angår etableringsretten (EF-traktatens artikel 43) og den frie udveksling af tjenesteydelser (EF-traktatens artikel 49), er der i fællesskabsretten forbud mod anvendelse af nationale bestemmelser, herunder også skattebestemmelser, som uden at være begrundet i objektive hensyn begrænser en tjenesteyders muligheder for effektivt at udøve denne frihed i praksis, og som bl.a. bevirker, at levering af tjenesteydelser mellem medlemsstater bliver vanskeligere end levering af tjenesteydelser internt i en medlemsstat(5). I tilfældet med denne afgift er der dog tilsyneladende ikke tale om skattemæssig forskelsbehandling af disse overnatningssteder for turister, som alle er etableret på Balearerne.

Selv om det er fastslået, at der blandt modtagerne af tjenesteydelserne er turister, og at den frie udveksling af tjenesteydelser også omfatter deres frihed til at begive sig til en anden medlemsstat for at modtage en tjenesteydelse der(6), så råder Kommissionen på dette stadium ikke over oplysninger, som viser, at den pågældende foranstaltning rammer turisterne på en diskriminerende eller uforholdsmæssig måde. Kommissionen vil fortsætte med at undersøge sagen.

(1) Meddelelse fra Kommissionen om miljøafgifter i det indre marked, EFT C 224 af 23.7.1997.

(2) Rådets sjette direktiv 77/388/EØF af 17. maj 1977 om harmonisering af medlemsstaternes lovgivning om omsætningsafgifter Det fælles merværdisystem: ensartet beregningsgrundlag, EFT L 145 af 13.6.1977.

(3) Sidste gang i en dom af 9. marts 2000 i sagen Evangelischer Krankenhausverein Wien C-437/97, dom af 9. marts 2000, Saml. 2000, s. I-01157.

(4) Som er følgende: momsen anvendes generelt på transaktioner vedrørende varer eller tjenesteydelser den er proportional med prisen for disse varer og tjenesteydelser den opkræves i hvert led af produktions- og omsætningsforløbet endelig finder den anvendelse på varernes og tjenesteydelsernes merværdi, idet den afgift, der skal betales ved en transaktion, beregnes efter fradrag af den afgift, der er blevet betalt i det forudgående led. Sag Denkavit C-200/90, dom af 31. marts 1992, Saml. 1992, s. I-02217.

(5) Sag C-381/93 Kommissionen mod Frankrig, dom af 5. oktober 1994, s. 16 og 17, Saml. 1994, s. I-05145; Sag C-118/96 Safir, dom af 28. april 1998, s. 22 og 23, Saml. 1998, s. I-01897; Sag C-439/99, Kommissionen mod Italien, s. 22, dom af 15. januar 2002, endnu ikke offentliggjort.

(6) Ifølge Domstolens praksis i sagen Luisi og Carbone C-286/82, dom af 31. januar 1984, s. 16, Saml. 1984, s. 00377; og sagen Bickel og Franz C-274/96, dom af 24. november 1998, s. 15, Saml. 1998, s. I-07637.