SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3031/00

af Erik Meijer (GUE/NGL) til Kommissionen

(26. september 2000)

Om: Kapacitetsmangel på nederlandske hospitaler og sygeforsikringens afslag på at afholde udgifterne til hospitalsindlæggelse i andre medlemsstater

1. Kommissionen har for nylig meddelt, at Nederlandene indtager en bundplacering, når det gælder antallet af hjerte- og levertransplantationer, og ligeledes når det gælder antallet af kirurger, gynækologer og kardiologer. Er Kommissionen også klar over, at som følge af disse mangler, som bl.a. skyldes tidligere besparelser i sundhedssektoren og en kraftig nedsættelse af antallet af hospitalssenge, er ventelisterne for forskellige indgreb og behandlinger på de nederlandske hospitaler (endarteriektomia, hjerteoperationer, lungesygdomme, almen kirurgi, neurologi og kæbekirurgi) vokset så stærkt, at mange patienter søger behandling i andre lande?

2. Er Kommissionen enig i, at enhver medlemsstat i Den Europæiske Union og i princippet også enhver region i denne selv skal kunne sørge for en passende dækning af sine indbyggeres behov for hospitalsbehandling i stedet for at overlade det til nabolandene at dække dette behov, og at det ikke er acceptabelt, hvis kapacitetsmanglen medfører, at antallet af indbyggere, der har behov for hospitalsbehandling i udlandet, på lang sigt overstiger kapaciteten for modtagelse af patienter fra udlandet?

3. Er Kommissionen også klar over, at den nederlandske sygeforsikring ikke eller kun i enkelte uforudsigelige undtagelsestilfælde godtgør udgifter til hospitalsbehandling, som det på grund af kapacitetsmanglen var ønskeligt at foretage uden for landets grænser, og at sygeforsikringen i denne forbindelse ikke accepterer det argument, at denne behandling kan gennemføres bedre eller betydeligt hurtigere andre steder, således at kun de, der selv kan betale behandlingen, eller de, der har tegnet en bekostelig supplerende forsikring, der dækker undersøgelse og behandling i udlandet, kan komme i betragtning til en sådan behandling?

4. Har sygeforsikringen i EU's medlemsstater ret til at afslå at afholde udgifterne til behandlinger uden for den medlemsstat, hvor den pågældende er bosiddende, selv om nødvendige behandlinger kun kan gennemføres i rette tid i andre medlemsstater som følge af kapacitetsmanglen i det land, hvor den pågældende er bosiddende?

5. Hvis spørgsmål 4 besvares bekræftende, hvad agter Kommissionen da at foretage sig for at styrke patienternes stilling med hensyn til afholdelse af udgifterne til nødvendig hospitalsbehandling i en anden medlemsstat i Den Europæiske Union?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(15. november 2000)

Kommissionen er bekendt med, at der kan være ventelister for patienter, der søger særlige behandlinger, men råder ikke over præcise tal herfor. Kommissionen forstår, at det for nylig i Nederlandene er blevet vedtaget at bevilge flere midler til at nedbringe ventetiderne, og at der er aftalt en langsigtet strategi for administration af ventelisterne.

Hvad angår retten til godtgørelse af udgifter til lægebehandling i en anden medlemsstat, kan der på fællesskabsplan henvises til artikel 22, stk. 1, litra c), i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71(1), som sigter mod at samordne de nationale socialsikringssystemer og netop indeholder bestemmelser om den situation, der opstår, når en person, der er forsikret i én medlemsstat, rejser til en anden medlemsstat i den udtrykkelige hensigt at modtage behandling og lægemidler, der kræver, at den pågældende har opnået forhåndstilladelse hertil fra den sygesikringsordning, som han er tilsluttet, med henblik på at kunne få godtgjort udgifterne til lægebehandlingen.

I denne situation fastsættes det i artikel 22, stk. 2, litra c), i Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71: den krævede tilladelse kan ikke nægtes, når den pågældende behandling er opført under de ydelser, der er fastsat i lovgivningen i den medlemsstat, hvor vedkommende er bosat, og såfremt denne behandling under hensyn til den pågældendes aktuelle helbredstilstand og udsigterne for sygdommens udvikling ikke kan ydes inden for den frist, der normalt er nødvendig for at opnå denne behandling i den medlemsstat, hvor han er bosat.

Det nævnte system for udstedelse af forhåndstilladelser giver således medlemsstaterne en bred manøvremargen med hensyn til at give eller nægte tilladelse til behandling i udlandet, da betalingen for behandlingen skal foretages af det land, hvor patienten er tilsluttet en sygesikringsordning.

Hvad angår muligheden for at få godtgjort lægebehandling, der er ydet i en anden medlemsstat uden forhåndstilladelse, har Domstolen den 28. april 1998 afsagt dom i to forenede sager, C-158/96 (Kohll mod Union des Caisses de Maladie) og C-120/95 (Decker mod Caisse de Maladie des employés privés). I disse domme udtalte Domstolen, at kravet om forhåndstilladelse som betingelse for godtgørelse af brilleglas og tandplejeydelser ikke er i overensstemmelse med principperne om varers og tjenesteydelsers frie bevægelighed, hvis der ikke stilles krav om en sådan forhåndstilladelse for tilsvarende ydelser i hjemlandet(2).

Domstolen har endnu ikke afsagt dom om retten til godtgørelse af hospitalsydelser og er blevet anmodet om at gøre yderligere rede for sin domspraksis i forbindelse med tre andre præjudicielle spørgsmål(3), der verserer for øjeblikket.

Kommissionen skal endvidere meddele det ærede medlem, at den har finansieret visse samarbejdsprojekter inden for sundhedssektoren, heraf flere med Nederlandene som partner. Formålet med disse projekter er aktivt at fremme tværnationale sundhedsydelser i grænseregioner, hvor det kan være mere hensigtsmæssigt at søge behandling i udlandet på grund af afstandene og rejsetiden for patienterne. Det lader dog til, at folk selv i disse grænseregioner hidtil ikke har gjort særlig stor brug af denne mulighed (betydeligt mindre end 1 % af de samlede udgifter til sundhedsydelser).

(1) Seneste konsoliderede udgave: Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996 om ændring og ajourføring af forordning (EØF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, og af forordning (EØF) nr. 574/72 om regler til gennemførelse af forordning (EØF) nr. 1408/71 EFT L 28 af 30.10.1997.

(2) Sml 1998, s. I-1831 og I-1931.

(3) Sag C-368/98 (Vanbraekel m.fl. mod Alliance nationale des mutualités chrétiennes, sag C-157/99 (Smits mod Peerbooms) og sag C-385/98 (Muller mod Van Riet).