SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-1887/00

af Olivier Dupuis (TDI) til Kommissionen

(9. juni 2000)

Om:(Manglende) overholdelse af New York-konventionen om barnets rettigheder

Den 25. september 1999 slog Lucio Congiu sig ned i Italien med sine to tvillingesønner, Antoine og Charles, efter at børnenes moder havde forladt det fælles hjem i La Bastidonne i Frankrig og overladt børnene til deres fader, som hun ikke var gift med. Derefter henvendte børnenes moder sig til en fransk domstol for familieretlige sager, og efter en afgørelse fra den blev der den 26. september 1999 udstedt en international arrestordre mod Congiu for ikke at ville levere børnene tilbage, på trods af at der ikke forudgående var indledt nogen procedure med det formål, at moderen fik tildelt forældremyndigheden eller fik samværsret. Den 30. november 1999 erklærede den franske domstol, at faderen, som den fandt skyldig i bortførelse, havde fortabt retten til forældremyndigheden. Og skønt børnene derefter blev sendt tilbage til deres moder, besluttede retten at fortsætte proceduren og udstedte et krav om udlevering af Congiu for børnebortførelse.

Det enorme opbud af retsmidler, der er anvendt i denne sag for at løse en tvist mellem forældre, der strides om forældreretten til mindreårige børn, er klart i modstrid med den internationale New York-konvention om barnets rettigheder.

Mener Kommissionen ikke, det er nødvendigt, at den inden for rammerne af de nye beføjelser, Amsterdam-traktaten har givet den, retter henvendelse til de involverede medlemsstater i denne sag for at få dem til at overholde deres internationale forpligtelser og tage de afgørelser, der er truffet mod Congiu, op til fornyet overvejelse? Mener Kommissionen ikke mere generelt, at den snarest muligt bør tage initiativ til at hindre, at den omstændighed, at forældre er statsborgere i forskellige medlemsstater, fortsat giver anledning til ekstra vanskeligheder i sager, der er vanskelige nok i forvejen?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af António Vitorino

(25. juli 2000)

Kommissionen skal først meddele det ærede medlem, at den ikke er i stand til at udtale sig om det konkrete tilfælde og heller ikke om de kendelser, der er afsagt mod den nævnte person.

De nye bestemmelser i EF-traktaten giver heller ikke Kommissionen beføjelse til at gribe ind over for de pågældende medlemsstater, dvs. Frankrig og Italien, for at få ændret de trufne afgørelser. Det er udelukkende op til den nævnte person at gøre sine rettigheder gældende ad rettens vej, fremlægge sit forsvar faktisk og juridisk ved den domstol, der behandler sagen mod ham, og eventuelt appellere de trufne afgørelser.

Kommissionen deler det ærede medlems bekymring med hensyn til nødvendigheden af at tage hensyn til FN-konventionen om barnets rettigheder, særlig artikel 9, hvori det udtrykkeligt fastsættes, at ethvert barn har ret til regelmæssigt at opretholde de personlige forbindelser og den direkte kontakt med begge forældre.

Kommissionen har imidlertid ikke på nuværende tidspunkt planer om at foreslå fællesskabsregler vedrørende børnebortførelse. Alle medlemsstaterne deltager nemlig allerede i Haag-konventionen af 1980 om de civilretlige virkninger af børnebortførelse, hvis hovedformål er at organisere et samarbejde inden for et netværk af centrale myndigheder, som har fået til opgave at sikre, at børn, som er fjernet eller tilbageholdes ulovligt i en deltagende stat, omgående sendes tilbage, samt sørge for, at den forældremyndighed og samværsret, der eksisterer i en deltagende stat, rent faktisk overholdes i de øvrige stater. Der findes ligeledes en konvention vedtaget af Europarådet i 1980 om anerkendelse og fuldbyrdelse af beslutninger vedrørende forældremyndigheden og genetablering af forældremyndigheden, hvor både Italien og Frankrig er kontraherende parter. Desuden er Europarådet i færd med at udarbejde en konvention om kontakten med børn, hvori der foreslås operationelle regler for gennemførelsen af artikel 9 i ovennævnte FN-konvention.

Hvad angår Fællesskabet er bestemmelserne om anerkendelse og fuldbyrdelse i de øvrige medlemsstater af samværsret og forældremyndighed, som anerkendes eller tildeles af myndighederne i en medlemsstat til forældrene til de fælles børn i forbindelse med opløsningen af forholdet mellem ægtefællerne, indeholdt i forordningen af 29. maj 2000 om kompetence og om anerkendelse og fuldbyrdelse af retsafgørelser i ægteskabssager. Der kan endvidere forventes nye fremskridt, som skulle muliggøre omgående fuldbyrdelse uden formaliteter, men med garantier af beslutninger truffet i en anden medlemsstat, navnlig for så vidt angår udøvelse af forældremyndigheden.

For så vidt angår fastsættelse af reglerne for forældremyndighed og samværsret falder disse derimod ind under de nationale myndigheder, som er kompetente på dette område, enten i henhold til fællesskabsregler eller i henhold til internationale retsinstrumenter eller måske i henhold til den internationale privatret. Det er især op til hver enkelt medlemsstat at afgøre, om og på hvilke betingelser forældremyndigheden eller samværsretten tildeles den ene eller den anden af forældrene og hvilke sanktioner, civil- og strafferetligt, der kan blive tale om, såfremt en af forældrene ikke respekterer disse rettigheder.