SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0702/00

af Bartho Pronk (PPE-DE) til Kommissionen

(17. marts 2000)

Om: Manglende mulighed for overførsel til udlandet af ydelser efter den nederlandske lov om erhvervshæmmede unge handicappede

Den nederlandske lov om erhvervshæmmede unge handicappede er af de nederlandske myndigheder opført i bilaget til artikel 10a i forordning (EØF) nr. 1408/71(1), og derfor er det ikke længere muligt at overføre ydelser efter denne lov til udlandet.

1. Ifølge betragtningerne i forordning (EØF) nr. 1247/92(2) er trang et væsentligt kriterium for tildeling af ydelser. Er det Kommissionens opfattelse, at ydelserne efter ovennævnte lov opfylder dette kriterium, nu da ydelserne tildeles efter en for alle gældende ordning uanset andre indtægter?

2. Deler Kommissionen den opfattelse, at det reelt kun er indtægtsrelaterede ordninger, som kan opføres i bilaget?

3. I hvilket omfang finder Kommissionen, at den i EF-traktatens artikel 39 og 42 omhandlede frie bevægelighed for arbejdstagere og selvstændige er berørt, nu da disse arbejdstageres og selvstændige erhvervsdrivendes børn ikke kan tage den pågældende ydelse med til udlandet?

4. I artikel 4, stk. 2, omtales der særlige ikke-bidragpligtige ydelser. Er Kommissionen villig til at indsætte nærmere kriterier for begrebet særlige?

(1) EFT L 149 af 5.7.1971, s. 2.

(2) EFT L 136 af 19.5.1992, s. 1.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(2. maj 2000)

Rådets forordning nr. 1408/71(1) og dens gennemførselsforordning nr. 574/72, der indeholder koordineringsregler for de forskellige lovpligtige sociale sikringsordninger, garanterer ligebehandling i forhold til de nationale ordninger, og at man kan overføre de sociale ydelser inden for Fællesskabets geografiske område og akkumulere forsikringsperioder samt fastsætte, at en bestemt lovgivning finder anvendelse, således at den vandrende arbejdstager ikke bliver dårligere behandlet end arbejdstageren med et karriereforløb i én og samme medlemsstat.

Anvendelsesområdet for denne forordning omfatter ligeledes særlige ikke-bidragspligtige ydelser, der har til formål enten at dække de risici, der er nævnt i forordningen, i stedet for eller som tillæg til andre ydelser, eller udelukkende at sikre særlig beskyttelse af handicappede i henhold til forordningens artikel 4, stk. 2a, i forordning nr. 1408/71. I henhold til artikel 10a i samme forordning får de ydelser, der er omtalt i bilag IIa, en særlig status, der afviger fra princippet om, at sådanne ydelser kan overføres, således at de berettigede modtagere kun kan få disse ydelser inden for den medlemsstats område, hvor modtagerne er bosat.

Når dette er sagt, ønsker Kommissionen at oplyse følgende med hensyn til de spørgsmål, som det ærede medlem har stillet, om de ydelser, der er omfattet af den nederlandske lovgivning af 24. april 1997 (Wajong), som er anført i bilag 2a i forordning (EØF) nr. 1408/71/, og som følgelig udgør særlige ikke-bidragspligtige ydelser, der ikke er omfattet af forpligtelsen til at overføre dem.

1. og 2. Det særlige, der kendetegner den form for ydelser, er, at de både hører ind under social sikring og socialhjælp med hensyn til deres personlige anvendelsesområde, mål og anvendelseskriterier. Således får ydelserne inden for social sikring karakter af en rettighed, der er fastsat ved lov. Inden for socialhjælp udgør trang et væsentligt anvendelseskriterie for sådanne ydelser. Dette begreb kan imidlertid henvise til de berørte personers særlige situation og vil ikke kun blive vurderet ud fra et økonomisk synspunkt, der nødvendigvis forudsætter en undersøgelse af ressourcerne. Det gælder især, når en national lovgivning søger at opfylde de særlige behov, som handicappede har, som følge af deres mentale eller fysiske tilstand.

I den forbindelse har EF-domstolen allerede haft lejlighed til at godkende princippet om, at en ydelse til handicappede, som er uafhængig af indkomst- og formueforhold, ikke kan modtages i et andet land (se sagen SNARES, C-20/96, af 4. november 1997).(2) Domstolen har ligeledes fastslået, at den særlige status, som den form for ydelser har, også skyldes, at de er tæt knyttet til den økonomiske og sociale kontekst i den medlemsstat, der bevilger disse, og derigennem også til modtagerens bopæl (der henvises navnlig til dom af 27. september 1998 i sagen LENOIR, C-313/86).(3)

3. Endelig har EF-Domstolen ved den ovenfor nævnte retspraksis i henhold til bestemmelser i EF-traktaten godkendt, at de specifikke koordineringsregler, der er knyttet til de særlige ikke-bidragspligtige ydelser, er gyldige, herunder at de ikke kan modtages i et andet land.

4. På baggrund af det foregående konkluderer Kommissionen, at der ikke er grund til yderligere at præcisere det, der kendetegner de særlige ikke-bidragspligtige ydelser.

(1) Sidste konsoliderede udgave: Forordning (EF) nr. 118/97 (EFT L 28 af 30.10.1997).

(2) Sml. 1997 I-6057.

(3) Sml. 1988 side 5391.