DA Den Europæiske Unions Tidende CE 78/815

(2004/C 78 E/0865)

SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3463/03

af Christos Folias (PPE-DE) til Kommissionen

(21. november 2003)

Om: Fastsættelse af en maksimumsandel for fortjeneste ved salg af friske varer

I Grækenland er der på grundlag af markedskontrolbestemmelse nr. 14/1989 som ændret ved markeds-kontrolbestemmelse nr. 16/1991 og 2/1992 fastsat maksimumsandele for fortjeneste ved salg af frisk frugt og grønsager. Disse andele ligger fra 7-12 % for engrossalg og mellem 25-40 % for detailsalg.

Kommissionen bedes besvare følgende:

— Har Kommissionen kendskab til de ovennævnte markedskontrolbestemmelser udstedt af de græske myndigheder?

— Er det tilladt at fastsætte en maksimumsandel for fortjeneste på produkter såvel på engroshandels- som på detailhandelsniveau?

— Hvordan er det under disse betingelser muligt at sikre fair konkurrence, og hvordan kan man bevare loven om udbud og efterspørgsel?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Mario Monti

(28. januar 2004)

Kommissionen er ikke blevet underrettet af de græske myndigheder om de særlige foranstaltninger, der er blevet indført ved markedskontrolbestemmelse nr. 14/1989 (1). Medlemsstaterne har imidlertid lov til at vedtage nationale lovbestemmelser for at styrke landets politik i en specifik sektor eller erhvervsgren, også selv om den pågældende sektor er omfattet af en fælles markedsordning — og de gør det også.

Som det ærede medlem sikkert ved, vedtog Rådet i 1972 en fælles markedsordning for frugt og grønsager (2). I sektorer, der er omfattet af en fælles markedsordning, kan medlemsstaterne i princippet ikke længere frit gribe ind i markedsordningens prismekanismer, ved f.eks. ensidigt at fastsætte nationale bestemmelser, der har den direkte eller indirekte virkning at fastsætte priserne i en bestemt sektor. Dette forhindrer imidlertid ikke medlemsstaterne, som her Grækenland, i at træffe foranstaltninger vedrørende prisdannelsen i detailhandels- eller forbrugerleddet, såfremt de ikke bringer den fælles markedsordning eller dens funktion i fare (3).

Kommissionen ønsker imidlertid at understrege, at der bør skelnes mellem prisfastsættelser, der er aftalt af virksomheder, og prislovgivning vedtaget af de offentlige myndigheder. I sidstnævnte tilfælde er det medlemsstaternes ansvar at overholde artikel 3, artikel 10, stk. 2 og artikel 81 ff. i EF-traktaten.

EF-traktatens konkurrenceregler (artikel 81-86) vedrører samordnet praksis mellem virksomheder som f.eks. direkte eller indirekte fastsættelse af priser. I henhold til EF-traktatens artikel 36 finder konkurrencereglerne kun anvendelse på landbrugsvarer i det omfang, Rådet beslutter det inden for rammerne af hensynet til den fælles landbrugspolitik. Med forbehold af visse undtagelser åbner Rådets forordning (EØF) nr. 26/62 (4) i sin substans mulighed for også at anvende konkurrencereglerne på landbrugsprodukter.

For så vidt angår anvendelsen af EF-traktatens artikel 3 og artikel 81 på prissystemer har Den Europæiske Domstol ikke desto mindre udtalt, at formålet med en sådan ordning ikke er at gennemtvinge indgåelsen af aftaler mellem erhvervsdrivende eller anden adfærd, som er forbudt efter traktatens artikel 81, stk. 1, men tværtimod at overlade ansvaret på prisområdet til de offentlige myndigheder (5), og at traktatens artikel 3 og artikel 81 ikke er til hinder for, at medlemsstaterne fastsætter en national ordning for mindstepriser for detailsalg (6).

På baggrund af EF-traktatens bestemmelser om frie varebevægelser (artikel 28-30) bør det noteres, at den maksimale fortjenstmargen skal beregnes på grundlag af en indkøbspris, som tager hensyn til de import-og indkøbsomkostninger, som reelt bæres af detailhandlerne, hvilket bidrager til at ophæve virkningerne af afstand og undgå hindringer for vareudvekslingen, der er i modstrid med EF-traktatens artikel 28 (7).

(1) Ændret af markedskontrolbestemmelse nr. 16/1991 og 2/1992.

(2) Rådets forordning (EØF) nr. 1035/72 af 18. maj 1972 om den fælles markedsordning for frugt og grønsager, EFT L 118 af 20.5.1972; i 1996 erstattet af Rådets forordning (EF) nr. 2200/96 af 28. oktober 1996, EFT L 297 af 21.11.1996.

(3) Dom af 17. januar 1980, forenede sager 95 og 96/79, Kefer og Delmelle, Sml. 1980, s. 103.

(4) Rådets forordning (EØF) nr. 26/62 om anvendelse af visse konkurrenceregler inden for produktion og handel med landbrugsvarer, EFT B 30 af 20.4.1962.

(5) Dom af 2. juli 1985, sag 188/86, Lefevre, Sml. 1987, s. 2963.

(6) Dom af 29. januar 1985, sag 231/83, Cullet mod Leclerc, Sml. 1985, s. 305.

(7) Dom af 14. januar 1978 i sag 82/77, Openbaar Miniserie mod Van Tiggele, Sml. 1978, s. 25.