SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-0058/01

af Hiltrud Breyer (Verts/ALE) til Kommissionen

(22. januar 2001)

Om: Stålværket Georgsmarienhüttes miljøforurenende affaldsoplagring

1. En del af den støtte på over 80 mio. DM, som stålværket Georgsmarienhütte i 1993 modtog fra delstaten Niedersachsen, betaltes for genanvendelse (tilbageføring til produktionsprocessen) af 250 000 t konvertstøv, som i sin tid oplagredes uden tilladelse i Westerkamp i Georgsmarienhütte, og 80 000 t højovnsslam (tungmetaller som cadmium, bly, zink, kviksølv samt olie i forskellige høje koncentrationer). Efter at planerne om tilbageføring blev opgivet, er de meget giftige stoffer stadig oplagret samme sted uden basisafdækning og belaster tydeligvis jord og grundvand mærkbart (jf. ekspertrapport af professor Hollmann). Alligevel har delstaten via sin Bezirksregering Weser Ems godkendt den fortsatte opbevaring og er gået med til en opblanding, udjævning og overfladeafdækning, samtidig med at der stadig sker udslip i miljøet på grund af manglende side- og basistætning. Kan EU i betragtning af den voksende miljøforurening acceptere, at giftstofferne forbliver i Westerkamp i Georgsmarienhütte, hvilket delstaten Niedersachsens myndigheder har godkendt?

2. Havde delstaten Niedersachsens myndigheder lov til at godkende indretningen som midlertidigt oplagringssted og på den måde undgå en procedure med offentlighedens deltagelse, hvilket ville være påkrævet, såfremt stedet må betragtes som et endeligt oplagringssted til trods for at den måde, hvorpå indretningen er sket, taler for, at det ikke længere er hensigten at hente det oplagrede frem igen?

3. Der var planer fremme om et forskningsprojekt vedrørende genanvendelsesmulighederne i samarbejde med det græske universitet Patras og den højere læreanstalt i Clausthal-Zellerfeld, og dette projekt modtog finansiel støtte fra delstaten Niedersachsen.

a) Har EU også ydet støtte til dette formodede forskningsprojekt?

b) Har EU kendskab til resultaterne fra dette formodede forskningsprojekt, og afventer den i benægtende fald sådanne resultater?

4. Agter EU såfremt det endnu ikke er sket at undersøge ovennævnte nærmere og i givet fald træffe de nødvendige forholdsregler?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Margot Wallström

(26. marts 2001)

Visse affaldstyper fra jern- og stålindustrien vil fra 1. januar 2002 blive klassificeret som farligt i det europæiske affaldskatalog, hvis det indeholder farlige stoffer. Indtil da kan affaldet betragtes som farligt affald, hvis det er klassificeret som sådan på nationalt plan.

Behandling af affald er reguleret af Rådets direktiv 75/442/EØF af 15. juli 1975 om affald(1) som ændret ved Rådets direktiv 91/156/EØF af 18. marts 1991(2).

Ifølge artikel 4 i dette direktiv skal affald bortskaffes, uden at menneskets sundhed bringes i fare, og uden at der anvendes fremgangsmåder eller metoder, som vil kunne skade miljøet, navnlig må der ikke:

- skabes risiko for hverken vand, luft eller jord, eller for fauna og flora

- forårsages gener ved støj eller lugt

- påføres landskaber eller områder af særlig interesse skade.

I henhold til direktivets artikel 9 skal ethvert anlæg eller enhver virksomhed, som varetager bortskaffelse af affald, indhente en tilladelse fra den kompetente myndighed.

Disse bestemmelser gælder for bortskaffelse og nyttiggørelse, herunder opbevaring af affaldet inden disse processer.

For farligt affald gælder desuden Rådets direktiv 91/689/EØF af 12. december 1991(3).

Medlemsstaterne skal anvende Rådets direktiv 1999/31/EF af 26. april 1999 om deponering af affald(4) fra den 16. juli 2001. Dette direktiv indeholder særlige krav til deponeringsanlæg, herunder til tykkelsen og permeabiliteten af deponeringsanlæggets bund og sider samt bestemmelser om overfladeforsegling.

Deponering af affald mere end et år før bortskaffelsen og mere end tre år før nyttiggørelsen skal opfylde direktivets krav. Direktivet gælder dog ikke for deponeringsanlæg, der lukkes før datoen for gennemførelsen af direktivet.

Officielle oplysninger, der for nylig er modtaget fra de tyske myndigheder, bekræfter, at der ikke er anvendt EF-støtte til forskningsarbejdet. Kommissionen er derfor ikke orienteret om resultaterne af dette arbejde.

Kommissionen har brug for mere præcise oplysninger om denne sag for at kunne vurdere, om der er tale om et brud på EF-lovgivningen.

(1) EFT L 194 af 25.7.1975.

(2) EFT L 78 af 26.3.1991.

(3) EFT L 377 af 31.12.1991.

(4) EFT L 182 af 16.7.1999.