SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2329/00

af Daniel Hannan (PPE-DE) til Kommissionen

(11. juli 2000)

Om: Den fælles fiskeripolitik

Hvorfor finder den fælles fiskeripolitik ikke anvendelse i samme omfang i Østersøen som i Nordsøen og næsten ikke i Middelhavet?

I forbindelse med udvidelsesproceduren kan Kommissionen da garantere, at princippet om traditionel adgang til Nordsøen vil gælde for de tiltrædende lande? I benægtende fald, hvor mange fartøjer må begynde at fiske i disse farvande?

I hvilket omfang vil (a) seks- og tolvmilegrænserne og (b) kvoterne gælde for 1. Sortehavet, 2. det sydlige og østlige Middelhav og 3. den østlige Østersø?

Svar afgivet på Kommissionen vegne af Franz Fischler

(28. juli 2000)

Kommissionen ønsker at påpege, at den fælles fiskeripolitik i princippet i lige høj grad finder anvendelse på Østersøen og Nordsøen. Det bør dog erindres, at de globale fiskeribetingelser for disse to områder er forskellige: For det første fordi Østersøen til forskel for Nordsøen er underlagt en regional fiskeriorgansiation, som Fællesskabet er medlem af, nemlig International Baltic Sea fishery commission (IBSFC); for det andet fordi Østersøen ikke er et internationalt farvand og grænser op til en række kyststater, som ikke er medlemsstater (Estland, Letland, Litauen, Polen og Rusland). For så vidt angår nogle af disse kyststater, er visse fiskeribetingelser underlagt bilaterale fiskeriaftaler med Fællesskabet.

Det forhold, at den fælles fiskeripolitik ikke finder fuld anvendelse på Middelhavet, skyldes visse særlige karakteristika for dette område og havfiskeriet her. Kystmedlemsstaternes territoriale farvande er fortsat begrænsede, og til forskel fra Østersøen hører størstedelen af Middelhavet under den kategori af internationalt farvand, som er underlagt international forvaltning. Der er også store forskelle mellem arterne og mange små fartøjer, som lander deres fangst i mange forskellige små og store havne; desuden er praktisk talt alle fisk, som fanges i Middelhavet, til menneskeligt forbrug.

Vedrørende udvidelsesprocessen og adgang til Nordsøen har alle ansøgerlandene erklæret, at de accepterer acquis communautaire, som princippet om relativ stabilitet er en del af. I henhold til dette princip kan medlemsstaterne kun få adgang til fiskeressourcerne, hvis de har tradition for at fange den pågældende fiskeart på grundlag af anerkendte rettigheder. Til forskel fra situationen i Østersøen kan ingen af ansøgerlandene fremlægge et sådant bevis for Nordsøen.

Med hensyn til det omfang seks- og tolvmilegrænserne vil gælde for Sortehavet, det sydlige og østlige Middelhav og den østlige Østersø, bør det noteres, at fastlæggelsen af ovennævnte havgrænser hører under kyststaternes kompetenceområde og ikke Kommissionens. Vedrørende kvoter er den østlige del af Østersøen allerede underlagt kvoter. Med undtagelse af fiskeri af almindelig tun finder systemerne med den tilladte fangstmængde (TAC) og kvoter ikke anvendelse på Middelhavet, ikke engang på nationalt plan, da et system, som kun dækker en enkelt art, betragtes som vanskeligt at anvende på det nuværende fiskeri, hvor der fiskes mange arter. Situationen vil sandsynligvis ikke blive ændret i en snarlig fremtid, undtagen måske for sværdfisk. Det vil måske blive besluttet at indføre kvoter for Sortehavet, hvor Rumænien, Bulgarien og Tyrkiet er kyststater, når der er udarbejdet en grundig undersøgelse af Sortehavets særtræk og den internationale lovgivning, der finder anvendelse på området.