ddrg/super_eurlex huggingface dataset:
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3247/00

af Rosa Miguélez Ramos (PSE) til Kommissionen

(20. oktober 2000)

Om: Forhandlinger med Kap Verde om en ny fiskeriaftale

Der er bekymring i EF's fiskerisektor over, at fiskeriaftalen mellem EF og Kap Verde udløb den 6. september, og at der endnu ikke foreligger en tidsplan for forhandlingerne om en fornyelse.

Hvilke kontakter har Kommissionen haft med de kapverdiske myndigheder om en fornyelse af aftalen? Har Kommissionen og Kap Verdes regering fastsat en tidsplan for forhandlingerne?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Franz Fischler

(6. december 2000)

Kommissionen takker de ærede medlemmer for den interesse, de udviser for fornyelsen af protokollen vedrørende fiskeriaftalen mellem EF og Republikken Kap Verde, og har fornøjelsen af at kunne meddele følgende:

Kommissionen er sig bevidst om, at det er vigtigt at forny protokollen, inden den udløber. Efter en række indledende kontakter deltog Kommissionen i tre forhandlingsrunder, som fandt sted den 19. og 20. juli 2000 i Bruxelles, 23.-25. august 2000 i Prag og den 6. og 7. november 2000 i Bruxelles.

På trods af betydelige fremskridt under de tre forhandlingsrunder, særlig hvad angår fiskerimulighederne og den finansielle godtgørelse, kunne der ikke indgås en aftale. I fuld overensstemmelse med de interesserede medlemsstater (navnlig Spanien) kunne Kommissionen ikke acceptere Kap Verdes krav om at indsætte en forpligtelse i protokollen gående ud på, at langlinefartøjer med flydeline skal lande deres fangster i Mindelo havn.

Kommissionen sætter alle bestræbelser ind på, at aftalen bliver indgået hurtigst muligt. Kap Verde har dog stadig ikke været i stand til at fastsætte en ny forhandlingsdato.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2593/00

af Fernando Fernández Martín (PPE-DE) til Kommissionen

(1. august 2000)

Om: IRELA

På mødet i Udvalget om Udvikling og Samarbejde i Strasbourg i juni 2000 gav kommissær Patten, ansvarlig for eksterne anliggender, en grundig og glimrende orientering om sine forslag om reform af tjenestegrenene vedrørende eksterne anliggender og forvaltningen af Kommissionen eksterne bistand.

Nogle af de spørgsmål, som undertegnede stillede under drøftelsen blev imidlertid ikke besvaret, sikkert på grund af tidsnød. Jeg stiller derfor spørgsmålene på ny, således at de kan blive besvaret skriftligt i ro og mag.

Hvilke planer har kommissær Patten vedrørende videreførelsen af og målene for Instituttet for Forbindelserne med Latinamerika (IRELA), navnlig i betragtning af dets knappe økonomiske ressourcer, som har betydet, at personalet tjenestemænd og kontraktansatte ikke har fået udbetalt løn siden januar 2000?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Christopher Patten

(11. september 2000)

På Rådets møde den 10. juli 2000 (generelle anliggender) godkendtes der et forslag om oprettelse af en uformel ad-hoc gruppe, der skulle sammensættes af repræsentanter for formandskabet med bistand fra sekretariatet, Kommissionen, Europa-Parlamentet og interesserede medlemsstater. Denne arbejdsgruppes opgave er at finde løsninger på de problemer som Instituto de Relaciones Europeo Latino americanas (IRELA) står over for, og den skal samtidig fungere som forum for drøftelser af dette instituts fremtidige retsgrundlag og indtægtskilder, med henblik på at effektivisere den fælles indsats.

Sålænge der ikke foreligger noget resultat af arbejdsgruppens drøftelser, kan Kommissionen ikke gøre rede for hvordan den forholder til sig instituttets fremtidige retsgrundlag og indtægtskilder. Det kan dog nævnes at Kommissionen har givet sit tilsagn til en permanent løsning, og at den mener at arbejdsgruppen bør oprettes og påbegynde sit arbejde snarest muligt.

Med hensyn til instituttets personale, er Kommissionen klar over at dets eksperter har sørget for at videreføre arbejdet på trods af instituttets finansielle problemer. Instituttet har ikke sørget for at diversificere sine indtægtskilder for at sikre arbejdets videreførelse og stabile arbejdsforhold for personalet. Kommissionen beklager den nuværende situation, ikke mindst i betragtningen af kvaliteten af det arbejde der udføres.

Instituttet er oprettet som en selvstændig institution, hvorfor Kommissionen hverken kan eller vil gribe ind i dets personalepolitik.

Kommissionen er villig til inden for de rammer der er fastsat med de gældende finansbestemmelser at drøfte eventuelle løsninger vedrørende instituttets personale på møderne i ovennævnte gruppe.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3510/00

af Jan Andersson (PSE) til Kommissionen

(10. november 2000)

Om: Arbejdsløshedsunderstøttelse i et andet EU-land

Den fri bevægelighed for borgerne i EU bør fremmes og gælde for alle grupper. EU har fælles regler, som gør det muligt for arbejdssøgende at modtage arbejdsløshedsunderstøttelse i et andet EU-land. Omkostningerne bæres fortsat i hjemlandet, men skal administreres af myndighederne i det land, hvor man er arbejdssøgende. Hvert år ansøger ca. 1 600 personer om tilladelse til at få arbejdsløshedsunderstøttelse i et andet EU-land.

En undersøgelse i Sverige forrige år viste, at ca. hveranden arbejdssøgende og berettiget til arbejdsløshedsunderstøttelse i et andet EU-land i overensstemmelse med EU's regler havde problemer med at få udbetalt sine penge i det land, hvor den pågældende var arbejdssøgende.

Har Kommissionen kendskab til dette problem, og har den til hensigt at tage skridt til at sikre, at arbejdssøgende i fremtiden kan få udbetalt deres arbejdsløshedsunderstøttelse i et andet EU-land uden problemer?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(14. december 2000)

I Rådets forordning (EØF) nr. 1408/71(1) fastsættes detaljerede bestemmelser om koordinering af medlemsstaternes socialsikringsordninger, når arbejdstagere i Fællesskabet og deres familiemedlemmer flytter inden for Fællesskabet. Forordningens artikel 69 indeholder bestemmelser, der på bestemte betingelser gør det muligt for en arbejdsløs at søge arbejde i en anden medlemsstat og i den periode at bevare retten til arbejdsløshedsunderstøttelse fra den første medlemsstat. Mens arbejdstageren søger arbejde, udbetales arbejdsløshedsunderstøttelsen af institutionen i den medlemsstat, hvori den arbejdsløse søger arbejde. Institutionen i den første medlemsstat har pligt til at refundere understøttelsen til den institution, der har udbetalt den.

Det ærede medlem antyder, at medlemsstaterne ikke gennemfører denne bestemmelse korrekt. Kommissionen har imidlertid brug for flere oplysninger for at kunne afgøre, hvorvidt EF-retten ikke er blevet korrekt gennemført i bestemte sager.

(1) Seneste konsoliderede version: Rådets forordning (EF) nr. 118/97 af 2. december 1996 om ændring og ajourføring af forordning (EØF) nr. 1408/71 om anvendelse af de sociale sikringsordninger på arbejdstagere, selvstændige erhvervsdrivende og deres familiemedlemmer, der flytter inden for Fællesskabet, og af forordning (EØF) nr. 574/72 om regler til gennemførelse af forordning (EØF) nr. 1408/71 EFT L 28 af 30.1.1997.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2387/00

af Bart Staes (Verts/ALE) til Kommissionen

(13. juli 2000)

Om: Anvendelse af sprog i forbindelse med forbrugeroplysning

Af svaret på forespørgsel E-0614/00(1) fremgår det, at medlemsstaterne kan træffe foranstaltninger, der fastsætter, at etiketterne på importerede produkter skal være på det sprog, der tales i den region, hvor varerne sælges, eller på et andet sprog, som forbrugerne i det berørte område let forstår.

Hvilke medlemsstater har truffet lovmæssige foranstaltninger til regulering af sproget i forbindelse med forbrugeroplysning? Hvilke sprog er obligatoriske i forbindelse med forbrugeroplysning i disse medlemsstater?

(1) EFT C 46 E af 13.2.2001, s. 19.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(17. oktober 2000)

Kommissionen har i sit svar på det ærede medlems skriftlige forespørgsel E-614/00(1) redegjort for, hvilke principper der gælder for anvendelsen af sprog i forbindelse med forbrugeroplysninger.

Kommissionen er klar over, at flere medlemsstater har foranstaltninger, der regulerer anvendelsen af sprog. Ifølge de oplysninger, Kommissionen ligger inde med, findes disse bestemmelser dog i reglen i en lang række tekster, som hver især omhandler en bestemt vare, en bestemt varegruppe eller et bestemt forbrugerspørgsmål.

Kommissionen modtager udelukkende oplysninger om anvendelsesområdet for disse bestemmelser, når en borger eller en erhvervsdrivende klager over den måde, den pågældende nationale lov fungerer på, eller over den pågældende nationale myndigheds praksis. Medlemsstaterne er derfor de nærmeste til at give en udførlig liste over deres love om mærkning og sprogbrug og om fornødent eller om ønsket en begrundelse for de gældende bestemmelser.

Hvorom alting er, kan borgerne og de erhvervsdrivende altid anmode Kommissionen om at klarlægge et spørgsmål eller indgive en klage over et konkret problem vedrørende sproglige bestemmelser i en given medlemsstat.

(1) EFT C 46 E af 13.2.2001, s. 19.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2055/00

af Pervenche Berès (PSE) til Kommissionen

(27. juni 2000)

Om: Gasdrevne køretøjer

Agter Kommissionen på baggrund af de vedvarende hindringer for den fri bevægelighed, som skyldes de forskellige bestemmelser i medlemsstaterne om gasdrevne køretøjer og mangelen på en gensidig anerkendelse, at foreslå et direktiv, der kan lette færdslen med og modtagelsen af disse køretøjer i alle medlemsstater under opretholdelse af høje sikkerhedsforskrifter?

Svar afgivet af Erkki Liikanen på Kommissionens vegne

(7. september 2000)

Kommissionen har den 28. januar 1999 fremsat et forslag til Rådets afgørelse om Det Europæiske Fællesskabs tiltrædelse af regulativ nr. 67 fra De Forenede Nationers Økonomiske Kommission for Europa om typegodkendelse af særligt udstyr til LPG-drevne biler(1).

Rådets vedtagelse af denne afgørelse, efter Parlamentets udtalelse, vil give mulighed for at dette regulativ nr. 67 integreres i systemet for typegodkendelse af køretøjer og således supplere gældende fællesskabslovgivning. Regulativet vil blive offentliggjort i EFT inden ikrafttrædelsen.

Det således ændrede regulativ nr. 67 tager bl.a. sigte på at fjerne de tekniske hindringer for samhandelen med motorkøretøjer, samtidig med at der opnås en høj grad af sikkerhed og miljøbeskyttelse.

(1) KOM(1999) 14 endelig.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-3311/00

af Adriana Poli Bortone (UEN) til Kommissionen

(18. oktober 2000)

Om: Alitalias flybilletpriser

Forordning (EØF) nr. 2409/92(1) om billetpriser og rater inden for luftfart foreskriver, at fri prisfastsættelse ledsages af passende foranstaltninger til beskyttelse af forbrugernes og branchens interesser.

For strækningen Brindisi-Milano opkræver Alitalia en urimelig billetpris på 800 000 lire, som bestemt ikke hjælper borgerne i mål 1-områder som f.eks. Apulien.

Selv om det i ovennævnte forordnings artikel 6, stk. 1, litra a), fastslås, at en medlemsstat kan beslutte mldr at inddrage en basisbilletpris, som mldr er urimeligt høj til skade for brugerne mldr, har den italienske regering endnu ikke grebet ind, på trods af at den har modtaget protester fra brugerne. I henhold til forordningens artikel 8 skal Kommissionen mindst én gang om året afholde konsultationer med repræsentanter for luftfartens brugerorganisationer i Fællesskabet om flybilletpriser og dermed beslægtede spørgsmål mldr.

Kan Kommissionen oplyse, om den allerede har truffet de i artikel 8 omtalte foranstaltninger, eller om den agter at uddybe emnet vedrørende Alitalias urimelige flybilletpriser, bl.a. med det formål at anmode den italienske regering om at gribe ind og endelig langt om længe bidrage til gennemførelsen af det indre marked ved at sørge for, at der fastsættes rimelige flybilletpriser i fællesskabsdirektivets og -forordningens ånd.

(1) EFT L 240 af 24.8.1992, s. 15.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Loyola de Palacio

(16. november 2000)

Det fremgår på ingen måde af en kritisk gennemgang foretaget af Kommissionen, at disse billetpriser er overdrevent høje, når de ses i forhold til alle de dermed forbundne omkostninger. Det lader derfor ikke til, at der i dette tilfælde er tale om nogen overtrædelse af Rådets forordning (EØF) nr. 2409/92 af 23. juli 1992 om billetpriser og rater inden for luftfart.

Kommissionen overvåger nøje udviklingen i luftfartens takster, og den generelle tendens går i retning af et prisfald inden for Fællesskabet, som det fremgår af Kommissionens meddelelse Den europæiske luftfartsindustri: fra det indre marked til globale udfordringer(1).

(1) KOM(1999) 182 endelig udg.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3178/00

af Luis Berenguer Fuster (PSE) til Kommissionen

(10. oktober 2000)

Om: Kommissionens neutralitet i den procedure, der er indledt overfor Kongeriget Spanien om elselskabernes omkostninger ved overgang til fri konkurrence

Kommissionen har ved tidligere lejligheder svaret, at den ikke mener, at Kommissionens næstformand Loyola de Palacio var inhabil, da hun behandlede sagen om elselskabernes omkostninger ved overgang til fri konkurrence (costes de transición a la competencia CTC) på trods af, at hun også var medlem af den regering, der i sin tid vedtog denne foranstaltning.

Der er sket nye ting, som måske kan ændre denne situation. For det første er det blevet meddelt, at Kommissionen agter at indlede en formel procedure. For det andet er presset fra den spanske regering (som stadig grundlæggende er den samme, som den de Palacio var en del af) steget, og næstformandens udtalelser tyder på stor forståelse for og samklang med regeringens holdning.

I denne forbindelse bedes Kommissionen besvare følgende:

- Mener den fortsat, at næstformand de Palacio ikke på nogen måde er inhabil i sagen om CTC-omkostningerne?

- Spiller det nogen rolle, at ikke blot deltog næstformand de Palacio i denne beslutning, men den nuværende regering, som er interesseret i en bestemt løsning, er den samme, som den hun var en del af?

- Hvordan kan Kommissionen i dette tilfælde garantere næstformandens neutralitet?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Mario Monti

(30. oktober 2000)

1. Af de grunde, Kommissionens medlem med ansvar for konkurrence har gjort rede for på Kommissionens vegne som svar på skriftlig forespørgsel E-1761/99 og P-1889/99(1) fra det ærede medlem, vil Kommissionens beslutning i denne sag blive truffet under overholdelse af kollegialitetsprincippet.

2. Det forhold, at et medlem af Kommissionen har deltaget i en regering, skal ikke hindre det i at deltage i Kommissionens beslutningsproces. I den forbindelse henledes det ærede medlems opmærksomhed på EF-traktatens artikel 213, stk. 2 (tidligere artikel 157).

(1) EFT C 170 E af 20.6.2000.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2683/00

af Roberta Angelilli (UEN) til Kommissionen

(1. september 2000)

Om: Højhastighedstog i området ved motorringvejen

Ved åbningen af anlægsarbejdet til motorringvejen (G.R.A.) med henblik på opførelse af en højhastighedsforbindelse (TAV) mellem Rom og Napoli og fordobling af jernbanelinjen FM2 Rom-Lunghezza er en lang række problemer fortsat uløste, hvad angår de fremtidige levevilkår i mange forskellige kvarterer i Rom. Særlig spørgsmålet om de skader, der opstår for mange hundrede borgere, som skal leve i nær kontakt med jernbanen, hvor der forventes en trafik med ca. 200 tog om dagen med en tophastighed på 200 km/h, er hidtil blevet behandlet på en sådan måde, at der er opstået kritiske og diskriminerende forhold.

Det eneste officielle dokument, der er udarbejdet med henblik på en forhåndsevaluering af de skader, der forårsages af højhastighedsforbindelsen, er aftaleprotokollen TAV-regionen Lazio som fastsætter godtgørelser til bygninger, der er beliggende inden for en maksimal afstand på 30 m fra højhastighedsforbindelsens ydre spor. Den pågældende protokol finder imidlertid kun anvendelse uden for motorringvejen, idet der i området inden for denne, hvor der burde foreligge en aftale mellem TAV og Roms kommune, anvendes et unilateralt dokument med betegnelsen retningslinjer (udarbejdet af TAV), som fastsætter erstatninger til beboerne langs højhastighedslinjen og de tilhørende byggepladser.

Gennemførelsen af divergerende procedurer har medført en række forskelligartede og diskriminerende sagsbehandlinger, der er resulteret i en halvering af antallet og omfanget af erstatningsbeløb.

Der er desuden ingen tegn på miljørisikovurderinger eller opførelse af kompenserende bygningsværker.

Kan Kommissionen oplyse følgende:

1. Findes der direktiver, som indeholder forpligtelse til at harmonisere denne form for aftaleprotokoller?

2. Mener den, at det altid og under alle omstændigheder er nødvendigt med en høring mellem institutioner og borgere, i dette tilfælde TAV-kommunen-borgerne, inden igangsættelsen af arbejdet?

3. Hvorledes bedømmer den generelt denne sag?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Margot Wallström

(18. oktober 2000)

Det ærede medlem henviser til de omfattende infrastrukturprojekter, der udføres i Roms omegn, herunder bl.a. anlæggelse af højhastighedsstrækningen Rom-Napoli og fordobling af jernbanelinjen FM2 Rom-Lunghezza. Hvad angår det sidstnævnte projekt, henviser det ærede medlem til to forskellige dokumenter, hvorefter der kan udbetales erstatning til beboerne, hhv. en aftaleprotokol og retningslinjer.

1. Der findes ingen fællesskabsdirektiver om harmonisering af erstatningen til borgere, der lider skade af denne art.

2. Der er tale om et område, som ikke er omfattet af fællesskabslovgivningen, og hvor ikke Kommissionen, men kun de nationale og lokale myndigheder har kompetence.

3. Det ærede medlem henvises i øvrigt til Kommissionens tidligere svar på skriftlig forespørgsel E-578/98(1) fra det ærede medlem selv og 2274/00 fra Antonio Tajani(2).

(1) EFT C 386 af 17.12.1998.

(2) EFT C 103 E af 3.4.2001, s. 104.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-3414/00

af Jonas Sjöstedt (GUE/NGL) til Kommissionen

(7. november 2000)

Om: Størrelsen på de svenske surströmmingsdåser

Ifølge avisen Dagens Industri den 2. august 2000 har EU grebet ind over for den nordlandske surströmming. Ifølge avisen skal surströmmingsdåserne være smallere og højere, idet produktionen ellers vil blive standset. For at overholde EU's påbud blev virksomheden Wahlströms Fisk i Utvalnäs uden for Gävle tvunget til at ændre sin maskine til fremstilling af dåser for at sikre produktionen inden starten på surströmmingssæsonen den 17. august.

Tidligere i sommeren 1998 diskuteredes det i Sverige, om det var tilladt at fremstille surströmming i trækar eller ej. Dengang fremgik det af drøftelsen, at svenske embedsmænd havde overfortolket EU's direktiv.

Hvordan forholder det sig med ovennævnte sag fra august 2000? Er det Kommissionens direktiv, som tvinger producenterne af surströmming til at ændre størrelsen på dåserne, eller er det de svenske myndigheder, som på ny overfortolker direktivet?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Franz Fischler

(27. november 2000)

Fastsættelse af størrelsen af dåser til fiskekonserves hører ikke til Fællesskabets beføjelser. Der er ingen grund til at fastsætte forskrifter på dette område. Det er op til den pågældende sektor at foreslå anvendelse af de normer, der er vedtaget af standardiseringsorganerne, hvis den finder det hensigtsmæssigt.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2823/00

af Glyn Ford (PSE) til Kommissionen

(5. september 2000)

Om: Arbejdskraftens frie bevægelighed

Kan Kommissionen oplyse, om unionstraktaterne med hensyn til arbejdskraftens frie bevægelighed fastsætter en minimumsalder for bestemmelsernes anvendelse, eller finder national lovgivning anvendelse? Hvis sidstnævnte er tilfældet, kan Kommissionen så oplyse den pågældende alder for hver medlemsstat?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Anna Diamantopoulou

(6. oktober 2000)

EF-traktaten indeholder ingen bestemmelser om en minimumsalder for udøvelse af retten til arbejdskraftens frie bevægelighed inden for Fællesskabet.

Det skal påpeges, at medlemsstaterne skal overholde bestemmelserne i Rådets direktiv 94/33/EF af 22. juni 1994 om beskyttelse af unge på arbejdspladsen(1), hvori det er fastsat, at medlemsstaterne skal sikre, at minimumsalderen for adgangen til at udføre erhvervsarbejde ikke er lavere end den alder, hvor skolepligten ophører, og under ingen omstændigheder lavere end 15 år. I Spanien, Frankrig og Sverige er minimumsalderen for adgangen til at udføre erhvervsarbejde fastsat til 16 år. I de øvrige medlemsstater er minimumsalderen 15 år.

(1) EFT L 216 af 20.8.1994.
SKRIFTLIG FORESPØRGSEL E-2288/00

af Hiltrud Breyer (Verts/ALE) til Kommissionen

(11. juli 2000)

Om: Direktiv 89/106/EØF om byggevarer

Forbundsrepublikken Tyskland har ikke omsat direktiv 89/106/EØF(1) af 21. december 1988 om byggevarer korrekt til national lov på de vigtigste områder (hygiejne, sundhed og miljøbeskyttelse i forebyggelsesøjemed).

Det drejer sig navnlig om:

- frigørelse af giftige luftarter eller stoffer fra byggematerialer

- eksistens af farlige partikler eller luftarter i luften

i forbindelse med vedvarende udnyttelse af boligers interiører og virkningerne heraf på menneskets sundhed. Endvidere kan det konstateres, at der slet ikke foretages en systematisk vurdering af byggevareinducerede emissioner/immissioner.

1. Er Kommissionen bekendt med, at ingen af ovennævnte punkter er gennemført retsgyldigt i de tyske delstaters byggelove?

2. Hvilke foranstaltninger vil Kommissionen træffe for at afhjælpe denne uheldige situation?

3. Agter Kommissionen at indlede en traktatbrudsprocedure efter EF-traktatens artikel 226 mod Forbundsrepublikken Tyskland?

(1) EFT L 40 af 11.2.1989, s. 12.

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Erkki Liikanen

(8. september 2000)

Tyskland meddelte Kommissionen, hvilke foranstaltninger der var truffet til gennemførelse i national lovgivning af Rådets direktiv 89/106/EØF mellem 1993 og 1995 under referencenumrene 94/4/D, 94/123/D, 95/379/D og 95/380/D. Bortset fra bemærkninger om, at der ikke var nogen klausul om gensidig anerkendelse, hvilket derefter blev korrigeret, anså Kommissionen gennemførelsen i national lov for at være i overensstemmelse med direktivets bestemmelser.

I denne forbindelse skal det erindres, at hovedformålet med direktiv 89/106/EØF er at sikre, at det indre marked for byggevarer oprettes og fungerer hensigtsmæssigt ved hjælp af indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes love og administrative bestemmelser om disse varer. Dog står der i overensstemmelse med nærhedsprincippet i direktivet, at sikkerheden i bygninger og anlægsarbejder fortsat hører ind under medlemsstaternes ansvarsområde. Det følger heraf, at det er op til medlemsstaterne selv at træffe beslutning om, hvorvidt der skal fastsættes nærmere bestemmelser for de væsentlige krav, der er omhandlet i direktivet (f.eks. kravet til sundhed, hygiejne og miljøbeskyttelse, som omfatter frigørelse af giftige stoffer).

Kommissionen er bekendt med, at Tyskland har gennemført de relevante europæiske retsakter vedrørende farlige stoffer i national lovgivning, herunder Rådets direktiv 76/769/EØF af 27. juli 1976 om indbyrdes tilnærmelse af medlemsstaternes administrativt eller ved lov fastsatte bestemmelser om begrænsning af markedsføring og anvendelse af visse farlige stoffer og præparater(1), med senere ændringer. Om man skal gå ud over disse forpligtelser og fastsætte bestemmelser om en systematisk vurdering af byggevareinducerede emissioner, er et spørgsmål, som de tyske myndigheder må tage stilling til, ikke Kommissionen.

Kommissionen agter derfor ikke på nuværende tidspunkt at indlede en procedure imod Tyskland, hvad angår anvendelsen af direktiv 89/106/EØF om væsentlige krav.

(1) EFT L 262 af 27.9.1976.