SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-1615/01

af W.G. van Velzen (PPE-DE) til Kommissionen

(28. maj 2001)

Om: En regering bør have ret til at forhindre statsejede udenlandske virksomheder i at overtage sine privatiserede virksomheder

Er denne gengivelse af en kommissærs standpunkt også den korrekte gengivelse af Kommissionens standpunkt med hensyn til fornyet nationalisering af privatiserede virksomheder ved udenlandske overtagere af virksomheder?

Mener Kommissionen, at det ikke bør være tilladt for en offentlig tjeneste i en EU-medlemsstat at overtage en offentlig tjeneste i en anden medlemsstat, som er privatiseret og som fortsat til dels er i offentlig eje i den pågældende medlemsstat (enten i form af aktie majoriteten eller ved et andet ejerforhold) og på hvilket retsgrundlag i Amsterdam-traktaten baserer Kommissionen i bekræftende fald sit standpunkt?

Hvis Kommissionen ikke deler denne opfattelse, hvilke muligheder har den så for at korrigere en medlemsstat, som i så fald uberettiget ud fra disse argumenter standser et grænseoverskridende sammenslutning eller fusion og er Kommissionen i så fald rede til konkret at gribe ind over for en sådan medlemsstat?

Svar afgivet på Kommissionens vegne Frederik Bolkestein

(5. november 2001)

1. En fællesskabsretlig ramme, der er egnet til at behandle andre medlemsstaters selskabers erhvervelse af kapitalinteresser i bl.a. privatiserede selskaber, er beskrevet af Kommissionen i meddelelsen fra 1997 om visse juridiske aspekter ved EU-interne investeringer(1).

2. Det særlige spørgsmål vedrørende andre medlemsstaters selskabers erhvervelse af kapitalandele i privatiserede selskaber, der helt eller delvis ejes af disse andre medlemsstater, er blevet bragt på bane i forbindelse med den igangværende liberaliseringsproces, særlig den asymmetriske åbning af Fællesskabets energimarkeder.

Kommissionen stod den 20. juni 2001 for en drøftelse, der bekræftede principperne i meddelelsen fra 1997, samtidig med at visse aspekter blev gjort klarere.

3. Det blev gentaget, at direkte investeringer er omfattet af bestemmelserne om frie kapitalbevægelser og om fri etableringsret.

Da der er tale om to grundlæggende frihedsrettigheder i EF-traktaten, er de eneste tilladte undtagelser dem, der udtrykkeligt og udtømmende er fastsat i traktaten, samt dem, der kan udledes af Domstolens retspraksis, nemlig undtagelser, der er begrundede i tvingende samfundsmæssige hensyn, for så vidt som de trufne foranstaltninger overholder principperne om, at der ikke må udøves forskelsbehandling, og at de skal stå i rimeligt forhold til øjemedet. På baggrund heraf bekræftede Kommissionen den holdning, der blev indtaget ved behandlingen af et konkret tilfælde, hvor den i den allerførste privatiseringsfase anlagde den betragtning, at navnlig en midlertidig begrænsning af offentlige virksomheders kapitalandele under hensyn til ganske bestemte økonomiske og politiske formål og på bestemte betingelser, der skal være objektive, ikke indebære forskelsbehandling og være fastsatte på forhånd, er i overensstemmelse med traktaten.

Kommissionen konkluderede, at den fortsat vil gå ud fra meddelelsen fra 1997, når den skal undersøge de hindringer, bl.a. i form af særrettigheder, som medlemsstaterne lægger i vejen for de frie kapitalbevægelser og den frie etableringsret, dog under hensyn til de afgørelser, Domstolen måtte træffe i de sager, der ligger for på dette område. Kommissionen vil som institution fortsat udnytte de beføjelser, den er tillagt af traktaten, som vogter af lovligheden i Fællesskabet.

4. Under samme drøftelse konstaterede Kommissionen imidlertid efter at have fastslået, at de frie kapitalbevægelser og den frie etableringsret er grundlæggende frihedsrettigheder, som finder umiddelbar anvendelse ifølge traktaten, at åbningen af energimarkederne i de fleste medlemsstater er foregået i en hurtigere takt end fastsat i direktiverne, og at den har medført mulige konkurrenceforvridninger mellem virksomhederne.

Kommissionen anlagde den betragtning, at situationen indebærer, at konkurrencereglerne og statsstøttereglerne anvendes strengt, også på kerneenergiområdet; endvidere er det nødvendigt at fremskynde Rådets og Parlamentets vedtagelse af den anden liberaliseringspakke; i tilfælde af at vedtagelsen af pakken forsinkes, er det nødvendigt at anvende artikel 86, særlig stk. 3, for at der kan rettes direktiver eller beslutninger til medlemsstaterne med henblik på at fjerne mulige konkurrenceforvridninger og samtidig opretholde forpligtelserne til tjeneste i samfundets økonomiske interesse; og endelig må der hurtigt findes en løsning på det problem vedrørende tariffastsættelse i samhandelen mellem medlemsstater og udvikling af infrastrukturer, der er til hinder for en effektiv åbning af markederne.

Derimod berettiger nævnte forvridninger ikke anvendelse af princippet om gensidighed eller af gengældelsesforanstaltninger mellem medlemsstaterne, idet sådanne begreber er fremmede for traktaten og navnlig for principperne for det indre marked. Det blev nemlig indskærpet, at liberalisering ikke indebærer nogen forpligtelse til privatisering. Mens liberaliseringen skrider frem på Kommissionens initiativ, bl.a. gennem harmonisering, står det fortsat medlemsstaterne frit for at privatisere deres virksomheder eller ej. Når først valget er truffet, finder traktatens bestemmelser imidlertid fortsat anvendelse.

(1) EFT C 220 af 19.7.1997.