SKRIFTLIG FORESPØRGSEL P-0892/02

af Jules Maaten (ELDR) til Kommissionen

(22. marts 2002)

Om: Grænseoverskridende kontraktindgåelse med praktiserende læger

Er Kommissionen bekendt med artiklen Utilfredse patienter ønsker tysk læge i det nederlandske dagblad De Limburger af 6. februar 2002 og artiklen Patienter skal kunne shoppe i EU af den nederlandske parlamentariker Frans Weekers i dagbladet Trouw af 6. februar 2002.

Er Kommissionen bekendt med, at den nederlandske sygesikringslovgivning fastsætter, at sygekasserne kun må indgå kontrakt med nederlandske læger, og mener den ikke, at et sådant nationalitetskrav strider mod EU-retten?

Er Kommissionen ikke enig i, at grænseoverskridende kontraktindgåelse med praktiserende læger kan bidrage til at afhjælpe lægemangelen i grænseområder, og er den rede til at forelægge lovgivning på dette område? Hvordan og hvornår vil dette i bekræftende fald ske?

Svar afgivet på Kommissionens vegne af Frederik Bolkestein

(26. april 2002)

Kommissionen er bekendt med, at leveringen af tjenesteydelser på sundhedsområdet i EU i de seneste måneder har fået stor medieomtale som følge af de domme, EF-Domstolen den 12. juli 2001 afsagde i sagerne Smits og Peerbooms (C-157/99) og Vanbraeckel (C-368/98). Domstolen tog i sine domme i disse sager og i de domme, den afsagde den 28. april i sagerne Kohll (C-158/96) og Decker (C-120/95), stilling til godtgørelsen af udgifter til lægebehandling, der er afholdt i en anden medlemsstat end sikringslandet.

Domstolen bekræftede i dommene, at fællesskabsretten ikke berører medlemsstaternes kompetence til selv at udforme deres sociale sikringsordninger, og at det i mangel af en harmonisering på fællesskabsniveau tilkommer hver medlemsstat i lovgivningen at fastsætte dels vilkårene for retten eller forpligtelsen til at blive tilsluttet en social sikringsordning, dels de betingelser, som en person skal opfylde for at være berettiget til ydelser.

For at beskytte vandrende arbejdstagere mod de negative virkninger, som anvendelsen af de enkelte medlemsstaters nationale lovgivning om social sikring kunne have, koordineres de nationale sociale sikringsordninger ved forordning nr. 1408/71. Forordningen opregner forskellige situationer, hvor udgifter til lægebehandling afholdt i en anden medlemsstat kan godtgøres. Forordningen indeholder imidlertid ingen bestemmelse om overenskomster for læger, der er etableret uden for den berørte medlemsstat.

Domstolen konstaterede i nævnte domme, at medlemsstaterne ud over de tilfælde, der er omfattet af forordningen, ved udøvelsen af deres kompetence til selv at udforme deres sociale sikringsordninger skal overholde fællesskabsretten, særlig princippet om fri udveksling af tjenesteydelser som fastsat i traktatens artikel 49. Domstolen fastslog, at lægelig virksomhed udgør tjenesteydelser som omhandlet i nævnte artikel.

Det er på dette grundlag, en lov som den, det ærede medlem henviser til, og som Kommissionen i øvrigt ikke er bekendt med, må bedømmes. Det bør bemærkes, at det er medlemsstaterne, der skal sikre, at deres lovgivning er i overensstemmelse med gældende fællesskabsret som fortolket af Domstolen. I betragtning af virkningerne og rækkevidden af denne retspraksis vil Kommissionen indlede en dialog med medlemsstaterne, bl.a. for at drøfte de påtænkte foranstaltninger. Et sådant samråd vil gøre det muligt for Kommissionen at vurdere, om der bør udarbejdes et fællesskabsinstrument.

De to spørgsmål, det ærede medlem rejser, skal ses på denne baggrund.