Under denne ved Sø- og Handelsretten den 7. september 2000 anlagte
sag har sagsøger, PIL-PAK A/S, i stævningen nedlagt påstand om, at
sagsøgte, det engelske firma Crowson Fabrics Limited, tilpligtes at betale
et erstatningsbeløb på 390.000 kr. med procesrente fra sagens anlæg, til
betaling sker.
Under anbringende af at Sø- og Handelsretten ikke er rette værneting,
har sagsøgte principalt nedlagt påstand om sagens afvisning. Sagsøgte
har subsidiært påstået frifindelse.
Værnetingsspørgsmålet er udskilt til særskilt behandling i medfør af
retsplejelovens § 253.
Parterne er enige om, at sagsøger i henhold til parternes aftale var
eneforhandler af sagsøgtes produkter (boligtextil) i Danmark, at der var
aftalt et gensidigt opsigelsesvarsel på 2 år, at kontraktforholdet tog sin
begyndelse i januar 1998, at sagsøgte ved skrivelse af 20. september
1999 ophævede eneforhandleraftalen, at sagsøgers erstatningskrav
hviler på det anbringende, at ophævelsen var uberettiget, at sagen skal
afvises fra retten, såfremt retten måtte finde, at der ikke er værneting
i Danmark i medfør af EF-domskonventionens art. 5, nr. 1, og at sagen
er en handelssag, der, hvis der er værneting for sagen i Danmark, skal
behandles ved Sø- og Handelsretten.
Sagsøger har anført, at der er værneting for sagen i Danmark i medfør af
EF-domskonventionens art. 5, nr. 1, der finder direkte anvendelse.
Bestemmelsen skal fortolkes og forstås i overensstemmelse med
EFretlige principper, der sikrer en ensartet anvendelse i international
sammenhæng. EF-domspraksis har derfor stor betydning. Den primære
betingelse for reglens anvendelse er, at der foreligger et kontraktforhold.
Denne betingelse er opfyldt. Det skal herefter vurderes, hvor
opfyldelsesstedet er. Efter EF-retspraksis er opfyldelsesstedet dér, hvor
den af den misligholdte part påberåbte kontraktmæssige rettighed skal
erlægges.
Der henvises til EF-domstolens dom af 6. oktober 1976 i sag 14/76
(de Bloos). I det foreliggende tilfælde skulle sagsøgte have opsagt
kontrakten med 2 års varsel, og denne kontraktmæssige forpligtelse
skulle have været opfyldt i Danmark, hvor sagsøger havde sit
eneforhandlingsområde.
Denne forståelse af art. 5, nr. 1, har støtte i al gængs litteratur og
domspraksis i Danmark og udlandet. Dommen i UfR 1991.244 (SH) er i
realiteten identisk med nærværende sag og dermed direkte anvendelig
som præjudikat.
Det er uden betydning for afgørelsen at gå nærmere ind på spørgsmålet
om lovvalg. Det er en universel regel, at forhandleraftaler skal opfyldes i
området.
For det tilfælde, at retten måtte finde det nødvendigt at tage
lovvalgsreglerne i betragtning, gøres det gældende, at dansk ret finder
anvendelse, jf. lovvalgskonventionens art. 4, stk. 2. Der foreligger et
eneforhandlerforhold, hvor den engelske virksomhed har forpligtet sig til
at levere varer til den danske forhandler - og ikke andre i området.
Den for aftalen karakteristiske ydelse er forhandlerens ydelse.
Det bestrides, at engelsk ret vil føre til, at der er værneting i England.
Dette gøres da heller ikke gældende af sagsøgte. Hvis parternes aftale
havde angået en enkeltstående leverance, ville der ifølge engelsk ret
muligt have været værneting i England.
Det er uoplyst, hvor parterne har aftalt betalingssted. Det er uden
betydning, at misligholdelsen har fundet sted i England. Afgørende er,
hvor den kontraktmæssige ydelse skulle præsteres. Betingelserne for at
bringe lovvalgskonventionens art. 4, stk. 5, i anvendelse er ikke opfyldt.
Sagsøgte har anført, at hovedreglen efter EF-domskonventionen er
art. 2, der foreskriver, at værnetinget er hjemtinget. Art. 5, nr. 1, er
en undtagelsesregel og skal fortolkes som en sådan. Alle betingelser
skal være opfyldt for at bringe reglen i anvendelse, og sagsøger har
bevisbyrden herfor.
Efter praksis skal der præjudicielt tages stilling til, hvilket lands ret
der ifølge danske lovvalgsregler finder anvendelse. Derefter skal det
vurderes, hvor opfyldelsesstedet for forpligtelsen er. Hovedkriteriet ifølge
lovvalgskonventionens art. 4, stk. 1, er »nærmeste tilknytning«.
Hvis betingelserne efter art. 4, stk. 5, er opfyldt, vil engelsk ret - uanset
reglen i art. 4, stk. 2 - skulle anvendes. Det gøres i relation til art. 4,
stk. 2, gældende, at den karakteristiske, kontraktmæssige ydelse skal
forstås som leverandørens ydelse af varen/produktet. Sagens konkrete
omstændigheder fører under alle omstændigheder til, at nærmeste
tilknytning er England, og at engelsk ret derfor skal finde anvendelse, jf.
art. 4, stk. 5. Parternes korrespondance er foregået på engelsk. Varerne
er produceret i England, og sagsøger skal, jf. international købelov, art.
57, betale i England. Ophævelsen af kontrakten blev foretaget i England
af en engelsk virksomhed.
Det er ikke dokumenteret, at opfyldelsesstedet efter engelsk ret er
Danmark.
Det er ej heller dokumenteret, at opfyldelsesstedet er Danmark
efter dansk ret. Sagsøgte har muligt misligholdt forpligtelsen til at
opfylde kontrakten, men kontrakten skulle ikke opfyldes i Danmark.
Det er ikke dokumenteret, at der findes en generel regel om, at
eneforhandlerkontrakter skal opfyldes i forhandlerens land.
Rigtigheden af dommen i UfR 1991.244 (SH) kan diskuteres. I øvrigt er
der ikke tale om identiske situationer. I nærværende sag er det således
sagsøgtes forpligtelse til at opfylde kontrakten, som muligt er misligholdt,
mens der i sagen i dommen var tale om en forpligtelse til at opsige
aftalen med varsel.
Rettens begrundelse og resultat Om sagsøgte kan sagsøges her i landet,
beror efter EF-domskonventionens art. 5, nr. 1, og retspraksis, herunder
EF-domspraksis, på indholdet af den kontraktmæssige forpligtelse, som
efter sagsøgers påstand angives at være tilsidesat af sagsøgte, samt hvor
forpligtelsen skulle opfyldes.
Sagsøgers erstatningspåstand er begrundet i, at sagsøgte skal have
ophævet parternes eneforhandleraftale uden at have haft grundlag herfor
og dermed have tilsidesat sin forpligtelse til at opfylde aftalen, der bl.a.
indeholdt en bestemmelse om 2 års gensidigt opsigelsesvarsel.
Da denne forpligtelse skulle opfyldes her i landet, som er det område,
aftalen var gældende for, kan sagsøgte sagsøges her.
Som følge af det anførte, og idet der efter det foreliggende ikke findes
anledning til at tage sagsøgtes anbringende om anvendelse af engelsk
ret i henhold til lovvalgskonventionen under påkendelse, tages sagsøgtes
afvisningspåstand ikke til følge.