1. INDLEDNING
Efter forhandling med parterne har ankeudvalget (Per Sørensen, Poul
Søgaard og Niels Grubbe) besluttet i henhold til protokol af 3. juni 1971
vedrørende Domstolens fortolkning af konventionen af 27. september
1968 (Domskonventionen) at anmode EF-domstolen om en præjudiciel
afgørelse vedrørende forståelsen af Domskonventionens artikel 21, 25 og
27.
Sagen er indbragt for Højesteret ved appel af dom afsagt af Vestre
Landsret den 27. april 1998. Appellanten er Mærsk Olie & Gas A/S (i det
følgende benævnt Mærsk).
Under sagen for landsretten har Mærsk påstået de indstævnte, Firma
M. de Haan en W. de Boer v/de personlige indehavere Martinus de
Haan og Willem de Boer, Wieringen, Holland, (i det følgende benævnt
skibsejerne), dømt til in solidum at betale modværdien j danske kroner
af USD 1.700,019 og af GBP 51.691,58. Beløbene udgør de samlede
omkostninger til reparation af nogle undersøiske olie- og gasledninger,
som ifølge Mærsk blev beskadiget i juni 1985 af trawleren "Cornelis
Simon" under fiskeri j Nordsøen. Trawleren ejedes af skibsejerne.
For Vestre Landsret blev spørgsmålet, om der er værneting i Danmark
for Mærsks krav, udskilt til særskilt behandling i medfør af den danske
retsplejelovs § 253. Der blev herunder taget stilling til, om det retsskridt,
som skibsejerne har iværksat i Holland, skal anerkendes i Danmark, og
om retsskridtet har litispendensvirkning efter Domskonventionens artikel
21. Vestre Landsret afviste sagen med henvisning til denne bestemmelse.
Mærsk har for Højesteret påstået Vestre Landsrets dom ophævet og
sagen hjemvist til landsretten til pådømmelse i realiteten.
Skibsejerne har påstået stadfæstelse.
Skibsejerne har for Højesteret frafaldet anbringendet om, at der ikke i
denne sag er stedlig kompetence i Danmark.
2. SAGENS RETLIGE OG FAKTISKE BAGGRUND
GENGIVELSE AF HOLLANDSK RET
Til brug for sagens behandling ved de danske domstole har parterne
indhentet udtalelser af 2. februar 1998 og 10. marts 1999 fra professor
Robert Cleton, Holland. Parterne har udarbejdet følgende uddrag af
professor Cletons udtalelser og er enige om, at den heri indeholdte
redegørelse for hollandsk ret kan lægges til grund for sagen:
2.1 De hollandske regler om begrænsningsfonde i 1987
I juni 1987 fandt Bruxelles-konventionen af 1957 om begrænsning af
rederes ansvar anvendelse i Holland. De væsentligste bestemmelser i
konventionen blev implementeret i handelsloven (Commercial Code)
§ 740 a – 740 d. Procedurereglerne i forbindelse med begrænsning af
ansvar er indeholdt i retsplejelovens civilretlige regler, § 320 a – 320 z.
Det følger af 1957-konventionens art. 4, at regler vedrørende oprettelse
og fordeling af begrænsningsfonden og alle regler vedrørende sagens
behandling er undergivet den nationale lov i den stat, hvor fonden
oprettes.
2.2 Proceduren i en begrænsningssag
En reder, som ønsker at begrænse sit ansvar, skal etablere en
begrænsningsfond ved at indsende en begæring om begrænset hæftelse
til domstolen i 1. instans dér, hvor fartøjet er indregistreret. I begæringen
skal rekvirenten blandt andet angive navne og adresser på de af ham
kendte personer, som kunne gøre krav gædende, som kunne begrænses.
Sag om begrænsning kan opdeles i tre trin:
Det første trin drejer sig om etablering af begrænsningsfonden og
sikkerheden, som skal stilles af rederen til kreditorerne. Dette trin
afsluttes med en foreløbig retskendelse, hvorved rekvirenten pålægges
at etablere en begrænsningsfond, der svarer til begrænsningen
af hans ansvar med tillæg af et beløb til dækning af renter og
sagsomkostninger. Rederen er ikke berettiget til at disponere over
begrænsningsfonden. Retten udpeger en dommerfuldmægtig og
en bobestyrer af begrænsningsfonden. Rettens kendelse skal uden
ophold af bobestyreren meddeles til rederen og de kreditorer, som
rederen har nævnt i sin begæring ved anbefalet brev. Endvidere skal
kendelsen offentliggøres i Statstidende og i en eller flere aviser efter
dommerfuldmægtigens anvisninger.
I løbet af det andet trin anmodes kreditorerne (de skadelidte)
om at anmelde deres krav til verifikation, og i løbet af dette
trin kan kreditorerne også anfægte rederens ret til at gøre
ansvarsbegrænsning glædende eller anfægte fondens beløb. Derpå
fastsætter dommerfuldmægtigen den endelige dato for anmeldelse af
kravene til begrænsningsfonden og en dato for deres verifikation (mindst
8 uger efter førstnævnte dato). Kreditorer, der anfægter rederens ret
til begrænsning, skal alligevel anmelde deres krav til bobestyreren.
Dommerfuldmægtigens beslutninger skal meddeles og publiceres
som nævnt ovenfor. Krav, der anmeldes efter udløbsdatoen fastsat af
dommerfuldmægtigen, kan modtages af ham, såfremt omtalte kreditorer
har anmodet derom, og skal modtages, såfremt kreditorerne opholder
sig uden for Holland og i dette tilfælde ikke var i stand til melde sig som
kreditor.
Dette trin afsluttes med en af bobestyreren udarbejdet og af
dommerfuldmægtigen godkendt udlodningsliste, der fremlægges til
gennemsyn for kreditorerne og rederen i 14 dage. Enhver kreditor nævnt
i listen er berettiget til at gøre indsigelse mod udlodningen i ovennævnte
periode. Efter udløbet af perioden afsiger retten sin endelige kendelse (§
320 s, 3. afsnit).
Under tredje trin vil hver enkelt kreditor ved anbefalet brev blive indbudt
af rettens administrator til at modtage det ham tildelte beløb. Disse
kreditorer skal kræve deres del inden for ét år.
Efter udlodning fra en begrænsningsfond til kreditorerne er rederen
fritaget for yderligere hæftelse over for disse kreditorer for omtalte krav.
2.3 Retten i Groningens kompetence
Distriktsretten påkender spørgsmål i 1. instans om ansvarsbegrænsning,
antallet af indtrådte skader m.v. Ifølge § 320 x, stk. 3, i civilprocesloven
kan de pågældende parter til Appelretten påanke enhver afgørelse
truffet af Distriktsretten i forbindelse med anvendelsen af § 3 a – 320 y.
Yderligere kan der ske kassationsanke ved Højesteret (Hoge Raad)
Ifølge § 320 a, stk. 1, i civilprocesloven er Distriktsretten på det sted,
hvor skibet er indregistreret (Groningen), den kompetente ret til at
påkende begæring om ansvarsbegrænsning. Alle, der påstår at have
et krav mod rederen, der kan begrænses, skal anmelde deres krav til
likvidator af begrænsningsfonden.
Maersk appellerede til Appelretten i Leeuwarden mod den af 1.
instans, Retten i Groningen., afsagte kendelse for så vidt angår dennes
kompetence. Appellen blev afvist blandt andet i lyset af bestemmelserne
i Den Europæiske Domskonvention, og der er ikke anlagt omstødelsessag
ved den hollandske Højesteret (Hoge Raad). Retten i Groningens
kompetence kan således ikke anfægtes i medfør af hollandsk lovgivning.
2.4 Underretning til potentielle kreditorer (de skadelidte)
Efter hollandsk ret forkyndes en stævning sædvanligvis af en foged, og
når en sag skal anlægges ved stævning, indledes sagen ved forkyndelse
af stævningen for sagsøgte. En begæring fremsat af en reder, der
er berettiget til at begrænse sit ansvar, kan ikke sidestilles med en
stævning. Der er tale om en begæring fremsat for Distriktsretten
vedrørende indledning af en begrænsningssag, og den angiver ikke
særligt, hvem der er sagsøgt. Den, der fremsætter begæring, er eller
forventer at blive sagsøgt for et eller flere mulige krav, der er opstået
ved en hændelse i forbindelse med hans skib. Maersk var ikke nævnt i
begæringen som sagsøgt, men som en part, der forsøgte at holde fartøjet
erstatningsansvarligt. § 320 a kræver kun, at rederen nævner navne og
adresser på mulige skadelidte.
I henhold til den i 1987 gældende retsplejelov var der ikke krav om, at
rederen eller retten skulle underrette mulige fordringshavere, inden retten
afsagde kendelse om etablering af en begrænsningsfond, idet der ikke
på dette forberedende stadium træffes endelige afgørelser af retten.
Efterfølgende underrettes kendte fordringshavere om rettens afgørelse
vedrørende foreløbig oprettelse af begrænsningsfonden med angivelse af
den dato, der er fastsat for indgivelse af krav mod begrænsningsfonden
eller fremsættelse af mulige indsigelser imod ansvarsbegrænsningen eller
mod størrelsen af det begrænsningsbeløb, der er fastsat at retten, samt
dato og tidspunkt for fondsmøde.
Naturligvis kan disse bestemmelser ikke garantere, at alle potentielle
kreditorer nås enten ved brev eller ved offentliggørelse af rettens
kendelse i tidsskrifter. I et svar fra den hollandske justitsminister til det
hollandske senat er det blevet sagt, at bestemmelserne om underretning
ikke giver en fuldstændig sikkerhed for, at alle udenlandske kreditorer
bliver informeret, men at denne fremgangsmåde var den bedst opnåelige.
2.5. Forholdet mellem begrænsningsfonden og søgsmål anlagt mod
rederen ved en anden ret
Behandlingen af sagen om begrænsning og sagen om ansvarsspørgsmål
behøver ikke at blive afgjort af en og samme ret. Der er tale om separate
sager. Påberåbelsen af ansvarsbegrænsning betyder ikke, at ansvaret
anerkendes, og sagen vedrørende ansvarsbegrænsningen kan indledes før
eller efter, at rederen er blevet holdt ansvarlig, og/eller en eventuel dom
kan være afsagt på det tidspunkt, hvor begæring om ansvarsbegrænsning
eller sagsbehandling endnu afventes. En hændelse kan give anledning
til adskillige krav, og sådanne krav kan være indbragt for forskellige
retter, men fordelingen af begrænsningsfonden kan kun foretages af én
likvidator under tilsyn af én ret.
Når rederen har opfyldt rettens pålæg om at oprette en
begrænsningsfond, er han berettiget til at anmode om suspension af
enhver verserende retssag (også verserende sager fra andre retter). Kun
hvis rederen har fremsat denne anmodning, kan forholdet henvises til
den kompetente ret med hensyn til udlodningen fra begrænsningsfonden.
Såfremt rederen ikke fremsætter en sådan anmodning, er han ikke
berettiget til at gøre en begrænsning af sit ansvar glædende over
for denne kreditor (§ 320 f, 4. afsnit). Når den ret, der behandler
udlodningen fra begrænsningsfonden, har besluttet, at kravet ikke skal
anerkendes, eller at kravets værdi skal sættes til et beløb, der svarer til
dets andel i begrænsningsfonden, er den oprindelige ret ikke længere
kompetent til at behandle kravet. Ideen bag denne bestemmelse er,
at udlodning fra fonden skal samles ved en ret, og at det ikke kun er
rederen, men også andre kreditorer, der har interesse i at anfægte et
krav. Såfremt den kompetente ret i relation til udlodning fra fonden
bestemmer, at rederen ikke er berettiget til at begrænse sit ansvar, vil
retssagen, der verserede for den ret, der oprindelig havde kompetence til
at behandle kravet, blive genoptaget.
En hollandsk likvidator i en hollandsk begrænsningsfond ville ikke være
forpligtet til at anerkende en dansk dom for så vidt angår beløb, der
overstiger begrænsningsfondens størrelse.
2.6 Retsvirkningen af manglende anmeldelse af krav i
begrænsningsfonden
Af § 320 u fremgår det, at krav fra kreditorer, der – til trods for, at de er
blevet behørigt opfordret til at gøre deres krav gældende til bobestyreren
til verifikation – ikke er blevet anmeldt, vil bortfalde, når udlodningslisten
bliver endelig. Rederen hæfter ikke længere for krav, som ikke er blevet
anmeldt, eller for ubetalte saldi på anmeldte krav.
Såfremt en kreditor ønsker at anfægte en reders ret til at begrænse sin
hæftelse, skal dette spørgsmål bringes op under begrænsningssagen,
hvilket kreditoren er berettiget til i medfør af § 320 g. Ifølge hollandske
retsplejeregler er det en forudsætning for anerkendelse af et eventuelt
krav under en ansvarsbegrænsningssag, at kravet er anmeldt af
fordringshaveren til likvidator af begrænsningsfonden med henblik på
prøvelse.
En kreditor fortaber sin ret til at retsforfølge rederen, såfremt der ikke er
anmeldt krav i begrænsningsfonden, jf. § 320 u.
Det er i overensstemmelse med hollandsk ret og praksis, at likvidator
ophævede begrænsningsfonden, uanset at der verserede et spørgsmål
om påkendelse af ansvar ved de danske domstole, idet der – forudsat,
at ejeren var berettiget til at indlede en sag om ansvarsbegrænsning
for en hollandsk ret – ikke var grund til at afbryde behandlingen af
ansvarbegrænsningssagen, blot fordi der var anlagt sag angående
ansvarsspørgsmålet ved en dansk ret. Hvis der alene er én fordringshaver,
som trods behørig underretning om ansvarsbegrænsningssagen har
undladt at anmelde sit krav over for likvidator, findes der ingen anden
mulighed end at ophæve begrænsningsfonden. Ifølge hollandsk ret – er
erstatningskravet bortfaldet. En udenlandsk afgørelse i modsat retning vil
være uden retsvirkning i Holland, da kravet i henhold til hollandsk ret er
bortfaldet. Noget andet kunne gælde, hvis sagen i udlandet var anlagt før
begrænsningssøgsmålet. I dette tilfælde er det praksis at afvente udfaldet
af den udenlandske afgørelse. Ifølge § 320 f i den hollandske retsplejelov
kan udsættelse af behandlingen af en sag om begrænsning af ansvaret
alene ske, såfremt der er anlagt sag, før begæring om oprettelsen af en
begrænsningsfond blev indgivet til byretten.
SAGENS FAKTISKE OMSTÆNDIGHEDER.
I perioden 14. – 21. maj 1985 udlagde Mærsk en olie- og en
gasrørledning i Nordsøen. Rørledningerne blev ikke på dette tidspunkt
nedgravet eller tilsluttet oliefelterne Gorm og Rolf.
Fra den 11. juni 1985 fiskede skibsejerne med trawleren "Cornelis Simon"
i Nordsøen i området ved oliefelterne Gorm, Dan og Tyra. Den 13. juni
1985 ankom Bugserfartøjet "Mærsk Blower" til Rolf-feltet, hvor det
skulle bistå under nedgravningen af rørledningerne. Den 14. juni 1985
observerede kaptajnen på "Mærsk Blower" at "Cornelis Simon" sejlede
med sit trawl i nærheden af rørledningerne.
Med henblik på at konstatere eventuelle skader på rørledningerne
foranledigede Mærsk, at rørledningerne blev videofilmet den 16. og 17.
juni 1985 med undervandskamera. Videooptagelserne viste, at der var
skader på rørledningerne 10 steder.
I en skrivelse af 3. juli 1985 til skibsejerne meddelte Mærsk, at "Cornelis
Simon" havde beskadiget rørledningerne under skibets gentagne
trawlinger hen over disse den 14. og 15. juni 1985, og at Mærsk gjorde
de indstævnte som ejere af skibet ansvarlige for alle omkostninger ved
reparationen af ledningerne.
De samlede omkostninger ved reparationerne blev senere af appellanten
opgjort til USD 1.700.019,00 og GBP 51.961,58, der udgør Mærsks
direkte tab ved reparationerne.
Skibsejerne, der ikke var enige i, at deres skib havde forårsaget de
påståede skader, indgav den 23. april 1987 begæring til byretten i
Groningen, Holland om oprettelse af en ansvarsbegrænsningsfond i
henhold til art. 320 a etc. i den hollandske retsplejelov og art. 740 a –
740 d i handelsloven (Commercial Code).
Den 27. maj 1987 blev skibsejernes begæring imødekommet af byretten i
Groningen, der traf følgende afgørelse:
"...
1. Sagsøgernes [skibsejernes] hæftelse er begrænset til et beløb på HFL
52.417,40.
2. Retsforfølgning indledes med henblik på at fordele dette beløb.
3. Sagsøgerne skal have deponeret ovennævnte beløb plus HFL 10.000
for at dække retsomkostningerne hos nedennævnte likvidator.
4. Dr. J.H. Praktiek, medlem af denne ret, udpeges som
dommerfuldmægtig, og Dr. E.G. Yspeert, advokat i Groningen, Oute
Boteringestratt 17 a, udpeges som likvidator.
..."
I overensstemmelse med afgørelsen deponerede skibsejerne HFL
62.417,20 hos den udpegede likvidator.
I en telex af 5. juni 1987 fra skibsejernes hollandske advokater til
Mærsks engelske advokat meddeltes det, at ejerne havde påbegyndt
begrænsningsforanstaltninger for byretten i Groningen, og at retten havde
fastsat begrænsningsfonden til de beløb, der fremgår af rettens afgørelse.
Herefter anlagde Mærsk den 20. juni 1987 denne sag i Danmark ved
Vestre Landsret.
Mærsk indbragte efterfølgende ved skrivelse af 24. juni 1987 byretten i
Groningens afgørelse for Appelretten i Leeuwarden, Holland, med påstand
om, at appelretten skulle tilsidesætte byrettens afgørelse og bestemme,
at byretten ikke var kompetent til at behandle sagen. Appelretten
stadfæstede byrettens afgørelse den 6. januar 1988.
Ved anbefalet brev af 1. februar 1988 fra den af byretten i
Groningen udpegede likvidator, dr. E.G. Yspeert, til Mærsks advokat
orienterede likvidatoren om rettens beslutning om at oprette en
ansvarsbegrænsningsfond.
Ved brev af 25. april 1988 fra likvidator til Mærsks advokat opfordrede
likvidatoren Mærsk til at anmelde krav i fonden.
Mærsk anmeldte ikke sit erstatningskrav i den begrænsningsfond, der
var oprettet af skibsejerne i Holland, men valgte i stedet at forfølge
den danske sag. Da der heller ikke foretoges anmeldelse fra andre
skadelidte, blev det deponerede beløb med tillæg af renter og fradrag
af omkostninger med byretten i Groningens tiltrædelse udbetalt til
skibsejerne i december 1988.
3. VESTRE LANDSRETS AFGØRELSE AF 27. APRIL 1998
"Afgørelserne af 27. maj 1987 fra byretten i Groningen og den E. januar
1988 fra appelretten i Leeuwarden må anses for retsafgørelser i den
forstand, som dette udtryk benyttes i EF-Domskonventionens artikel
25. Efter udtalelsen afgivet af professor Robert Cleton er de særlige
processuelle regler om gennemførelse af sager om ansvarsbegrænsning,
herunder reglerne om indkaldelse af kreditorerne blevet fulgt. Herefter,
og da [Mærsk] under sagen har haft mulighed for at fremkomme
med sine indsigelser mod den begærede ansvarsbegrænsning, vil en
anerkendelse af den hollandske afgørelse ikke stride mod grundlæggende
retsprincipper, jf. EF-Domskonventionens artikel 27, nr. 2, allerede fordi
[Mærsk] ikke kan anses for udeblevet under sagen.
Som følge af det anførte, og da det, som sagsøgeren har anført
vedrørende den dagældende sølovs § 241, ikke kan føre til andet resultat,
skal de hollandske retsafgørelser anerkendes i Danmark.
I [skibsejernes] begæring til byretten i Groningen er [Mærsk] nævnt
som en part, der forsøger at holde [ejerne] erstatningsansvarlige,
og appelretten i Leeuwarden statuerede, at [Mærsk] var berettiget
til appellere byrettens afgørelse, da [Mærsk] var en interesseret
part. De hollandske afgørelser har derfor angået de samme parter
som denne sag. Efter indholdet af [skibsejernes] begæring af 23.
april 1987 til byretten i Groningen sammenholdt med de faktiske
omstændigheder i denne sag, omhandler begge sager den samme
sejlads og de samme oversejlinger og skader på rørledninger. De hviler
derfor på samme grundlag. Efter udtalelsen og forklaringen afgivet af
Robert Cleton kunne [Mærsk] under ansvarsbegrænsningssagen have
gjort de samme anbringender gældende, som er gjort gældende under
denne sag, herunder spørgsmålene, om betingelserne for at begrænse
erstatningsansvaret var opfyldt, og om erstatningsfastsættelsen vedrørte
en eller 10 hændelser. Under disse omstændigheder, og da det forhold,
at [Mærsk] undlod at gøre disse anbringender gældende, ikke kan føre
til et andet resultat, findes begge sager at hvile på det samme centrale
indhold således, at sagerne har samme genstand. Betingelserne for at
statuere litispendensvirkning i medfør af EF-Domskonventionens artikel
21 er herefter opfyldt.
Afgørelsen af, hvornår sagerne i medfør af EF-Domskonventionens artikel
21 skal anses for anlagt, træffes på grundlag af hver af de involverede
nationale domstoles egen procesret. Efter Robert Cletons udtalelse og
forklaring må den hollandske sag anses for anlagt den 23. april 1987,
hvor [skibsejernes] begæring om etablering af en begrænsningsfond blev
indgivet til byretten j Groningen. Denne sag er anlagt den 20. juni 1987.
Da betingelserne i EF-Domskonventionens artikel 21 for at statuere
litispendensvirkning er opfyldt, da den hollandske afgørelse er anlagt
først, og da de hollandske domstole har fastslået, at byretten i Groningen
havde den fornødne kompetence til at træffe afgørelse skal Vestre
Landsret i medfør af EF-Domskonventionens artikel 21, 2. led, erklære sig
for inkompetent til at behandle sagen.
Landsretten tager her efter [skibsejernes] påstand om afvisning til følge."
4. PARTERNES ANBRINGENDER OM ANVENDELSEN OG FORTOLKINGEN AF
ARTIKLERNE 21, 25 og 27 I DEN FORELIGGENDE SAG
A. MÆRSKS ANBRINGENDER
Mærsk gør gældende, at den for Vestre Landsret anlagte sag i relation
til Domskonventionens artikel 21 skal betragtes som først anlagt, idet
den hollandske begrænsningsbegæring ikke er anlæggelse af en retssag,
der er omfattet af artikel 21, subsidiært, at dette først er tilfældet efter,
at Mærsk den 24. juni 1987 havde indbragt byrettens afgørelse for
appelretten i Leeuwarden. Der var således tidligst den 24. juni 1987 tale
om en hollandsk sag i Domskonventionens forstand.
Mærsk har endvidere anført, at skibsejernes begæring om oprettelse af
en ansvarsbegrænsningsfond i Holland ikke har hjemmel i artikel 6 A,
idet begæringen ikke kan betragtes som et sagsanlæg til begrænsning
af ansvar. Det er endvidere gjort gældende, at artikel 6 A ikke giver
hjemmel til, at de hollandske domstole kan pådømme sagens materielle
spørgsmål. Endelig kan det antages, at artikel 6 ikke tilsigter at fratage
en skadelidt sin søgsmålskompetence efter Domskonventionens afdeling
2. Artikel 6 A forudsætter ikke, at de materielle ansvarsspørgsmål afgøres
ved samme forum som begrænsningssag efter artikel 6 A. Der er intet
grundlag for at antage, at det har været hensigten med artikel 6 A at
gøre skadevolders hjemting til et eksklusivt værneting i sager, hvor der
er oprettet en begrænsningsfond, hvilket er konsekvensen af Skibsejerne
synspunkter. -
Det gøres gældende, at Mærsk ikke havde partsstatus i den hollandske
sag, og at Mærsk heller ikke fik partsstatus i sagen som helhed ved alene
at indbringe spørgsmålet om de hollandske domstoles kompetence for
appelretten. Subsidiært er det gjort gældende, at Mærsk først havde
partsstatus efter den 24. juni 1987. Der var derfor ikke på det relevante
tidspunkt (20. juni 1987) tale om samme parter i artikel 21’s forstand.
Mærsk mener ikke, at Skibsejerne kan opnå en bedre retsstilling ved at
påberåbe sig art. 25 – 26 i tilfælde af, at art. 21 ikke medfører, at der
statueres litispendens. Artikel 25 og 26 kan således ikke finde anvendelse
på sagen, men alene artikel 21. I så fald må den hollandske afgørelse
nægtes anerkendelse efter art. 27.
Mærsk gør endvidere gældende, at betingelserne for at anerkende
den hollandske afgørelse i Danmark ikke er opfyldt. Artikel 27, nr.
2, vil således være til hinder herfor, idet Mærsk ikke har modtaget
behørig forkyndelse af den hollandske begrænsningsbegæring og
ikke har haft mulighed for på betryggende vis at, varetage sine
interesser. Skibsejerne holdt således bevidst Mærsk i uvidenhed om
den hollandske begrænsningsbegæring, indtil kendelsen var afsagt, i
stedet for at anlægge en egentlig sag mod Mærsk. Hvis der var anlagt
en egentlig sag i Holland, ville den danske sag i artikel 21’s forstand
have været først, idet en sag efter hollandsk ret først anses for anlagt på
forkyndelsestidspunktet.
Mærsks efterfølgende isolerede indbringelse af kompetencespørgsmålet
for en højere instans i Holland kan ikke ændre herpå.
På denne baggrund er det gjort gældende, at den hollandske afgørelse
er afsagt under tilsidesættelse af helt grundlæggende kontradiktoriske
principper. Reglerne om forkyndelse og kontradiktion er i øvrigt helt
afgørende forudsætninger for Domskonventionens regler om meget
vidtgående litispendens og adgang til anerkendelse i andre stater. Deri
hollandske afgørelse kan således ikke betragtes som en retsafgørelse med
anerkendelse m.v. til følge, hvilket også følger af EF-Domstolens praksis.
B. SKIBSEJERNES ANBRINGENDER
Skibsejerne har gjort gældende, at Vestre Landsret er forpligtet til at
erklære sig inkompetent til at behandle Mærsks søgsmål, da dette
søgsmål vedrører de samme parter, hviler på samme grundlag og angår
samme genstand som retssagen i Groningen, jf. Domskonventionens
artikel 21.
I forbindelse hermed har Skibsejerne gjort gældende, at såvel hollandsk
ret som Domskonventionens artikel 6 A giver den domstol, hvor
begrnsningssøgsmål er anlagt, kompetence til at pådømme både sagens
formalitet om oprettelse af en begrænsningsfond og sagens materielle
spørgsmål om skibsejernes mulige ansvar, at Mærsk var kreditor i den
ved byretten i Groningen anlagte sag, og at Mærsk endvidere appellerede
byretten i Groningens kendelse af 27. maj 1987 til appelretten i
Leeuwarden, som tog sagen under behandling. Mærsk var således part
både ved første og anden instans i den hollandske retssag.
Skibsejerne har subsidiært gjort gældende, at der ved afslutningen af
det ved byretten i Groningen verserende begrænsningssøgsmål forelå
en retsafgørelse i Domskonventionens forstand, jf. artikel 25. En sådan
skal i medfør af artikel 26 anerkendes i Danmark. Dette indebærer, at den
hollandske retsafgørelse må tillægges fuld materiel retskraft i Danmark,
hvilket må medføre, at det danske søgsmål må afvises.
Skibsejerne bestrider, at der skulle foreligge forhold vedrørende
forkyndelsen, som hindrer anvendelsen af Domskonventionens
artikel 21 (eller 25 og 26). Til støtte herfor gør de gældende, at
Mærsk gav møde under den hollandske appelsag uden at fremsætte
indsigelse om manglende forkyndelse. Domskonventionens artikel 20
og Haagerkonventionens krav vedrørende forkyndelse er dermed ikke
anvendelig. Skibsejerne gør desuden gældende, at spørgsmålet om
behørig forkyndelse må afgøres alene efter hollandsk ret, og at de
dagældende hollandske regler om forkyndelse blev fulgt. Således var
Mærsk reelt til stadighed orienteret om de retsskridt, der blev foretaget i
Holland.
5. SPØRGSMÅLENE
På baggrund af det foran anførte anmoder Højesteret om besvarelse af
følgende spørgsmål:
1. Udgør en procedure om at oprette en ansvarsbegrænsningsfond
efter begæring fra en reder i henhold til Bruxelleskonventionen af 10.
oktober 1957 en sag i Domskonventionens artikel 21’s forstand, når det
af begæringen fremgår ved navns nævnelse, hvem der som potentielle
skadelidte ville kunne blive berørt heraf?
2. Er en beslutning om at oprette en ansvarsbegrænsningsfond efter
de i 1986 gældende hollandske processuelle regler en retsafgørelse i
Domskonventionens artikel 25’s forstand?
3. Kan en begrænsningsfond, der blev oprettet den 27. maj 1987 af en
hollandsk domstol efter de dagældende hollandske processuelle regler
uden forudgående forkyndelse for en berørt kreditor, i dag i forhold til den
pågældende kreditor nægtes anerkendelse i en anden medlemsstat efter
Domskonventionens artikel 27, nr. 2?
4. Hvis spørgsmål 3 besvares bekræftende, afskærer det så den
pågældende kreditors adgang til at påberåbe sig artikel 27, nr. 2, at den
pågældende i den medlemsstat, der har oprettet begrænsningsfonden,
efterfølgende har indbragt kompetencespørgsmålet for en højere ret uden
at have gjort indsigelse om forkyndelsesmangler gældende?