Holsted Rets dom 29. september 2000.
Denne sag er anlagt den 17. november 1999.
Der er meddelt sagsøgeren fri proces.
Sagsøgeren K har nedlagt påstand om, at de sagsøgte, M v/D og S, in
solidum tilpligtes at betale 40.000 kr. med tillæg af sædvanlig procesrente
fra sagens anlæg, til betaling sker.
Sagsøgte 1) har heroverfor nedlagt påstand om frifindelse.
Sagsøgte 2) har principalt påstået afvisning subsidiært frifindelse.
Sagen vedrører en tvist om, hvorvidt der er mangler ved en Motoryacht,
som sagsøgeren i foråret 1999 købte af sagsøgte 2. Handlen blev
formidlet via sagsøgte 1. Sagsøgeren har blandt andet gjort gældende, at
sagsøgte 1 ikke har opfyldt sin loyale oplysningspligt vedrørende bådens
tilstand, hvorfor denne er erstatningsansvarlig, medens sagsøgeren over
for sagsøgte 2 blandt andet har gjort gældende, at denne var bekendt
med bådens tilstand uden at oplyse dette over for sagsøger, hvorfor også
denne er erstatningsansvarlig eller skal meddele forholdsmæssigt afslag.
Afvisningspåstanden er blevet udskilt og har været særskilt
domsforhandlet den 29. august 2000.
Under denne deldomsforhandling har sagsøgeren påstået frifindelse
og til støtte herfor blandt andet gjort gældende, at der er tale om et
forbrugerkøb, hvorfor rette værneting er sagsøgerens hjemting.
Sagsøgte 1 har ikke ytret sig under denne del af domsforhandlingen.
Det fremgår af en mellem sagsøgte 2 som sælger og sagsøgeren som
køber udarbejdet købekontrakt, at købsgenstanden er en Bützfleth
42 Motoryacht årgang 1979 - 1980. Det fremgår, at båden er solgt
for 95.000 DM. Endelig fremgår det afslutningsvis af købekontrakten,
at kontrahenterne aftaler Tyskland som værneting. Kontrakten er
underskrevet af parterne.
Til sagen er fremlagt en skrivelse dateret 22. marts 1999 til sagsøgeren
fra M underskrevet af H. Brevet er sålydende:
»... Hermed fremsendes købekontrakt på Bützfleth 42.
Beløbet DM. 95.000,00 bedes venligst tilsendt mig, i så god tid at det er
muligt for mig at få de nødvendige dokumenter i hænde, inden betaling
og overdragelse af båden, i Travemünde fredag...« Der er videre fremlagt
fotokopi af en bankcheck stor 95.000 DM fra Service Sparekassen.
Checken er dateret 25. marts 1999.
S har til støtte for afvisningspåstanden nærmere anført, at der ikke er tale
om en forbrugerkontrakt, som det er forudsat i EF-domskonventionens
art. 13, stk. 1, nr. 3, litra a og b. Subsidiært anføres det, at såfremt
det statueres, at der er tale om en forbrugerkontrakt, da er de særlige
værnetingsbetingelser for forbrugere ikke opfyldt. Videre henvises til, at
der foreligger en mellem parterne gyldigt indgået værnetingsaftale, der
opfylder betingelserne i domskonventionens art. 17.
Det kan som ubestridt lægges til grund, at parterne har indgået aftale
om køb af en båd, jf. den fremlagte købsaftale. Af denne kontrakt, der
er udformet på tysk, fremgår, at parterne har aftalt tysk værneting for
så vidt angår tvister i relation til kontrakten. Der er ikke aftalt nogen
bestemt tysk domstol, blot at en tysk domstol generelt er kompetent i
sager i anledning af retstvister. Værnetingsaftalen, der står på side 3 i
kontrakten, er i øvrigt fremhævet med fed skrifttype.
Det må lægges til grund, at båden blev annonceret til salg i Danmark,
medens kontrakten blev underskrevet af parterne i Tyskland, hvor også
købesummen blev erlagt. Det pågældende køb må anses for at være
et civilt køb, da aftalen er indgået mellem 2 forbrugerer. Der er derfor
ikke tale om en forbrugerkontrakt, idet der ikke er en erhvervsdrivende
medkontrahent. Det er her underordnet, om sælger har været bistået
gennem en formidler, idet domskonventionens art. 13 ikke nærmere
definerer en forbruger. Civile køb er ifølge praksis ikke omfattet af art. 13,
jf. den kommenterede domskonvention.
Såfremt retten når frem til, at der foreligger et forbrugerkøb som følge
af den formidling, der er sket gennem en erhvervsdrivende bådmægler,
følger det af art. 13, stk. 1, nr. 3, litra a og b, at betingelserne for at
anvende det særlige værneting i art. 14 ikke er opfyldt, idet køberen har
foretaget de dispositioner, der er nødvendige for at indgå kontrakten i
sælgers bopælsland og ikke i sit eget hjemland. Det væsentlige er her, at
accepten, det vil sige kontraktindgåelsen, er sket i Tyskland. Art. 13 finder
derfor ikke anvendelse i denne sag.
Ifølge domskonventionens art. 17 er der mulighed for at indgå
værnetingsaftaler under visse betingelser. En sådan aftale skal være
skriftlig og vedrøre et bestemt retsforhold. Aftalen i denne sag er skriftlig,
idet den fremgår af kontrakten. Den vedrører også et bestemt retsforhold,
idet den vedrører mangler ved den af kontrakten omhandlede båd. Der er
således tale om en aktuel og konkret tvist.
Der er ikke i den retspraksis, der følger af domskonventionen, stillet krav
om, at en værnetingsaftale skal være særskilt eller tydeligt fremhævet for
den anden part. Der er ej heller noget krav om, at en værnetingsaftale
skal være udformet på køberens sprog. Værnetingsaftalen i denne sag
henviser alene til, at en tysk domstol generelt skal anvendes til at løse
tvister. Art. 17 stiller ikke krav om, at det skal være en bestemt tysk
domstol, der skal udpeges som kompetent. Det er herefter op til national
tysk ret eller retspleje at afgøre, hvilken konkret ret der er kompetent.
Sagsøgeren har til støtte for sin frifindelsespåstand nærmere anført,
at sagsøgeren efter at have reageret på annoncen vedrørende den
omhandlede båd fik tilsendt dansk materiale omkring denne. Sagsøgeren
har herefter kun haft kontakt med M i relation til handlen. Det var også
denne, der tog med sagsøger til Tyskland for at besigtige båden.
Sagsøgeren fik forelagt købekontrakten på tysk uden at få denne
gennemgået.
Sagsøgeren kunne regne med, at der var tale om de samme regler
som i Danmark, henset til at både Danmark og Tyskland er med i EU.
Sagsøgeren blev i denne forbindelse heller ikke informeret om, at der var
tale om en værnetingsaftale, og hans tyskkundskaber er ikke så gode, at
han kan læse en købekontrakt. Han stolede derfor på sagsøgte 2)s danske
repræsentant.
Efter danske regler, det vil sige købelovens § 4, stk. 1 og 2, er et køb som
det her omhandlede - et forbrugerkøb. Der er tale om, at sagsøgeren som
forbruger har foretaget et køb hos en forbruger, der er repræsenteret af
en mellemmand, der har optrådt aktivt i forbindelse med salget. Det er
det samme forbrugerbeskyttelsesbegreb, som ses i forbrugeraftalelovens
§ 1, stk. 4, og i aftalelovens § 38a.
Handlen må anses for at være indgået i Danmark, hvorfor sagsøgeren
havde ret til at tro, at de danske regler ville gælde, uanset underskriften
fandt sted i Tyskland. Man kan ikke forvente, at en forbruger skal
kende de internationale konventioner. Når han ikke blev oplyst om
disse, har han ikke været vidende om forskellen på, at kontrakten blev
indgået i Danmark eller i et andet land. Han fik heller ikke gennemgået
købekontrakten, herunder punktet om værnetingsaftale. Både Tyskland
og Danmark er medlem af EU, hvorfor EF-domskonventionens regler
finder anvendelse. Ifølge EF-domskonventionens art. 13 opfylder sagsøger
betingelserne for at være forbruger, idet han uden for erhverv har købt en
båd til eget brug. Det følger ikke af EF-domskonventionen, at sælgeren
skal være erhvervsdrivende, hvorfor handlen skal fortolkes som et
forbrugerkøb, idet der har medvirket en professionel mellemmand for
sælger. Handlen falder herefter ind under EF-domskonventionens art. 13,
stk, 1, nr. 3, idet salgsmateriale og tilbud er udbudt i Danmark.
Ifølge samme domskonventions art. 13 er værnetingsaftaler, der indgås
skriftligt, gyldige. Når der er tale om en forbruger skal betingelserne i
domskonventionens art. 15 imidlertid være opfyldt, før den er gyldig.
Domskonventionens art. 15 kræver, at aftalen skal være indgået,
efter at tvisten er opstået, hvilket ikke er tilfældet i nærværende sag.
Herefter finder domskonventionens art. 14, stk. 2, anvendelse, det
vil sige, forbrugeren kan selv vælge, hvorvidt han vil anlægge en sag
mod sælgeren i dennes hjemland eller ved sit eget værneting i sit eget
bopælsland.
Herefter er sagsøgeren berettiget til at anlægge sagen som sket ved
retten i Holsted.
Subsidiært har sagsøgeren gjort gældende, at såfremt retten ikke finder,
at sagen er indbragt for rette værneting, bør der afsiges kendelse om, at
denne henvises til retten i Århus som værende sagsøgte M's værneting, jf.
EF-domskonventionens art. 6 om flere sagsøgte i samme sag.
Rettens bemærkninger:
Det kan lægges til grund, at den omhandlede båd blev annonceret til salg
i en dansk avis via en dansk formidler af bådsalg.
Det er ubestridt, at sagsøgeren har købt båden til eget brug uden
for sit erhverv. Henset til at sagsøgte M som erhvervsdrivende har
repræsenteret sagsøgte S som mellemmand i forbindelse med handlen,
findes købet at måtte karakteriseres som et forbrugerkøb.
Som sagen er forelagt for retten lægges det til grund, at aftalen,
hvorved sagsøgeren købte den omhandlede båd, er indgået ved den
som bilag 4 fremlagte købekontrakt, der ifølge sagsøgerens forklaring er
underskrevet den 1. maj 1999 i Tyskland. Efter sagsøgerens forklaring
må det videre lægges til grund, at denne flere gange har været i
Tyskland for at besigtige båden også inden underskriften på den på
tysk affattede købekontrakt. Det må videre efter sagsøgerens forklaring
sammenholdt med den som bilag 2 fremlagte skrivelse af 22. marts 1999
og dateringen af checken på 95.000 DM lægges til grund, at betalingen
er blevet foretaget under et besøg i Tyskland. På denne baggrund findes
betingelsen i EF-domskonventionens art. 13, stk. 1, nr.
3, litra b, ikke at være opfyldt. Herefter findes afdeling 4 i EF-
domskonventionen ikke at skulle anvendes ved afgørelsen af værnetinget
i denne sag. Sagsøgeren findes herefter at være bundet af den i
kontrakten anførte værnetingsaftale. Aftalen findes at være gyldig efter
EF-domskonventionens art. 17, idet bemærkes, at art. 15 som ovenfor
nævnt ikke skal anvendes i nærværende sag.
Henset til denne værnetingsaftale kan sagsøgerens subsidiære påstand
om sagens henvisning til sagsøgte 1)s værneting ikke tages til følge.
Som følge af det anførte, afvises denne sag. - - - Vestre Landsrets dom.
For landsretten har appellanten, K, nedlagt påstand om, at sagen
fremmes ved Retten i Holsted som rette værneting.
Indstævnte, S, har påstået dommen stadfæstet.
Landsrettens begrundelse og resultat:
Af de grunde, som byretten har anført, og idet båden af den
professionelle mellemmand, skibsmæglerfirmaet M, blev annonceret til
salg i Danmark, ligesom M forsynede appellanten med salgsmateriale,
som M selv havde fremstillet, og forhandlede kontrakten med appellanten
på sælgerens vegne, tiltrædes det, at der foreligger et forbrugerkøb, jf.
EF-domskonventionen artikel 13, stk. 1, 1. led. Endvidere er betingelsen i
artikel 13, stk. 1, nr. 3 a) opfyldt.
Efter de afgivne forklaringer må det lægges til grund, at handlen blev
afsluttet ved, at appellanten over for M ved H fremsatte tilbud om at købe
båden for 95.000 DM, hvilket tilbud H accepterede på sælgers vegne. Ved
skrivelse af 22. marts 1999 anmodede M ved H herefter appellanten om
at fremsende købesummen til M. Appellanten købte derfor en bankcheck,
udstedt til M, - - -, som han overgav til H, hvorefter båden blev stillet til
hans disposition i Travemünde.
Der er afgivet modstridende forklaringer om, hvorvidt appellanten befandt
sig i Danmark eller i Tyskland, da han overgav checken til H.
Imidlertid var handlen under de omstændigheder, der som foran
beskrevet er lagt til grund, indgået, inden den tyske købekontrakt
blev underskrevet, og landsretten finder, at appellanten i Danmark har
foretaget de dispositioner, der var nødvendige til indgåelse af kontrakten,
jf. EFdomskonventionens artikel 13, stk. 1, nr. 3) b).
Herefter er sagen omfattet af konventionens afdeling 4 om
forbrugerkontrakter.
Værnetingsaftalen i købekontrakten er derfor ikke gyldig, jf.
konventionens artikel 15, nr. 1), idet den er indgået, før tvisten opstod.
Da appellanten herefter har kunnet anlægge sagen ved sit hjemting,
jf. konventionens artikel 14, stk. 1, skal sagen fremmes ved Retten i
Holsted.