Da Sø- og Handelsrettens afgørelse ikke er omfattet af retsplejelovens
§ 392, var der ikke grundlag for at afvise kæremålet, der
realitetsbehandledes. Sø- og Handelsretten kendelse, hvorefter en
ved Sø- og Handelsretten anlagt retssag udsættes, indtil der er truffet
endelig afgørelse i den samme dag ved hollandsk domstol anlagte sag,
stadfæstedes.
Sø- og Handelsrettens kendelse 5. september 1991 (Frank Poulsen).
Den 23. juni 1990 stødte det sagsøgeren, Polish Shipping Company,
tilhørende skib, »Uniwersytet Wroclawski«, sammen med det
sagsøgte, Partrederiet for »Elbe« og »Weser«, tilhørende skib »Elbe«.
Sammenstødet skete i hollandsk territorialfarvand ved Hoek van Holland
ca. 1,6 sømil sydøst for Maas Center Buoy.
Ved stævning, indleveret til retten i Aalborg den 25. juni 1990,
har sagsøgeren under påberåbelse af, at sagsøgte er ansvarlig for
sammenstødet, nedlagt foreløbig påstand om, at sagsøgte tilpligtes til
sagsøgeren at betale 300.000 NLG (hollandske gylden) med sædvanlig
procesrente fra sagens anlæg. Sagen er senere henvist til behandling ved
Sø- og Handelsretten.
Sagsøgte har principalt påstået sagen afvist under henvisning til art. 21 i
EF-domskonventionen, jfr. retsplejelovens § 247. Subsidiært har sagsøgte
påstået udsættelse af behandlingen af afvisningspåstanden, indtil endelig
dom er afsagt i Holland vedrørende den af sagsøgte mod sagsøgeren ved
en domstol i Rotterdam rejste sag.
Spørgsmålet om sagens afvisning har været genstand for særskilt
mundtlig forhandling.
Under denne forhandling har sagsøgeren påstået sagen fremmet til
behandling i realiteten, medens sagsøgte har fastholdt sine påstande.
Sagsøgte har fremlagt materiale, hvoraf fremgår at der den 25. juni
1990 i Rotterdam på den efter hollandsk ret foreskrevne måde er
sket forkyndelse over for Polish Shipping Company i en sag, rejst ved
distriktsretten (Arrondissementsrechtbank) i Rotterdam af Partrederiet for
»Elbe« og »Weser«, angående sammenstødet den 23. juni 1990 mellem
»Uniwersytet Wroclawski« og »Elbe« med påstand om,
at sagsøgte, Polish Shipping Company, hvis skib »Uniwersytet
Wroclawski« hævdes at være ansvarlig for sammenstødet, dømmes til at
betale til sagsøgeren, Partrederiet for »Elbe« og »Weser«, 450.000 NLG,
at Partrederiet for »Elbe« og Weser« den 29. juni 1990 indgav
begæring, ligeledes til distriktsretten i Rotterdam, om oprettelse af en
begrænsningsfond (jfr. for dansk rets vedkommende sølovens § 240 ff og
kap. 15), og
at distriktsretten i Rotterdam ved kendelse af 5. juli 1990 etablerede den
begærede begrænsningsfond.
Sagsøgerens advokat har anført, at EF-domskonventionen ikke kan
anses for anvendelig i det foreliggende tilfælde, hvor sagsøgeren ikke
er hjemmehørende i EF. Retsplejelovens almindelige regler er derfor
afgørende, og de fører til, at sagen kan anlægges som sket her i landet.
Selvom EF-domskonventionen findes anvendelig, må den her i landet
anlagte sag fremmes til realitetsbehandling. Sagen her i landet og sagen
i Holland hviler på forskellige ansvarsgrundlag og skadesopgørelser, og
det er endvidere ikke fuldt tilstrækkeligt godtgjort, at sag er anlagt -
forkyndelse sket – den 25. juni 1990 i Rotterdam. Konventionens art. 21
kan således ikke anvendes i det foreliggende tilfælde.
Hvis det antages, at begge sager er anlagt den 25. juni 1990, er såvel
Sø- og Handelsretten som distriktsretten i Rotterdam kompetent. Da
sagsøgerens advokat i Holland har bestridt den hollandske domstols
kompetence, er domskonventionens art. 18 uanvendelig. Det samme
gælder efter det allerede anførte konventionens art. 22.
Af væsentlig betydning er, at der i sagen kun er ét tilknytningsmoment
til Holland – at sammenstødet skete i hollandsk territorialfarvand - og
at der efter hollandsk ret på skadestidspunktet gjaldt videregående
adgang til ansvarsbegrænsning end efter dansk ret, hvorfor afgørelse af
sagen i Holland vil stride imod ordre public og ikke kunne anerkendes, jfr.
domskonventionens art. 27.
Sagsøgtes advokat har anført,
at EF-domskonventionen er anvendelig i det foreliggende tilfælde, og at
sagsanlægget i Holland er sket i medfør af konventionens art. 5 pkt. 3. De
henholdsvis i Holland og Danmark anlagte sager er i realiteten identiske,
idet de angår den samme skadetilføjelse, og lovlig forkyndelse af
stævning er sket i Holland samme dag, som sag er anlagt i Danmark. Art.
21 i domskonventionen bør føre til, at sagsøgtes principale påstand tages
til følge. Det må herved tages i betragtning, at sagen utvivlsomt er bedst
egnet til behandling i Holland, hvor sammenstødet skete, og uafhængige
vidner til dette er bosat. Forskellen på ansvarsbegrænsningsregler efter
dansk og hollandsk ret er uden betydning og kan i hvert fald ikke føre til
tilsidesættelse af en hollandsk retsafgørelse efter domskonventionens art.
27.
Hvis sagsøgtes principale påstand ikke tages til følge, bør afgørelsen
i hvert fald udsættes således som subsidiært påstået i medfør af
domskonventionens art. 22.
Retten skal udtale:
Der findes ikke grundlag for at fastslå, at EF-domskonventionen ikke er
anvendelig i det foreliggende tilfælde.
Efter de oplysninger, der er forelagt retten, må det lægges til grund, at
retssag er anlagt samme dag i Holland og i Danmark. Denne sag skal
derfor ikke afvises i medfør af EF-domskonventionens art. 21.
Da det krav, som sagsøgeren gør gældende mod sagsøgte under
denne sag, må anses for at have sammenhæng med det krav, hvorom
der verserer retssag ved den hollandske domstol, jfr. herved EF-
domskonventionens art. 22, og idet det tages i betragtning, at kravene
vedrører et skibssammenstød i Hollandsk territorialfarvand, og at der
efter det oplyste skal afgives forklaring af vidner, som er bosiddende i
Holland, findes retssagen her i landet at burde udsættes, indtil der er
truffet endelig afgørelse i den ved hollandsk domstol anlagte sag.
Højesterets kæremålsudvalgs kendelse.
Sø- og Handelsrettens kendelse af 5. september 1991 er indbragt
for Højesteret af kærende, Polish Shipping Company som ejer af
»Uniwersytet Wroclawski« v/ Scandinavian Underwriters Agency, med
påstand om, at sagen fremmes i realiteten ved Sø- og Handelsretten.
Indkærede, Partrederiet for »Elbe« og »Weser« v/ bestyrende reder Bent
E. Christiansen, har principalt nedlagt påstand om, at kæren afvises
i medfør af retsplejelovens § 392, stk. 1, nr. 3, subsidiært at sagen
afvises i medfør af EF-domskonventions artikel 21, og mere subsidiært
stadfæstelse af Sø- og Handelsrettens afgørelse.
Sø- og Handelsretten har henholdt sig til kendelsen.
I påkendelsen har deltaget tre dommere: Hornslet, Riis og Hermann.
Da Sø- og Handelrettens afgørelse ikke er omfattet af retsplejelovens §
392, er der ikke grundlag for afvisning af kæren.
Af de grunde, der er anført af Sø- og Handelsretten, stadfæster Højesteret
kendelsen.
Thi bestemmes:
Sø- og Handelsrettens kendelse stadfæstes.