Det spørgsmål, der afgøres i denne kendelse, er, om der er værneting for
sagen ved Sø- og Handelsretten.
Over for sagsøgeren, Marianne Brocks, påstand i stævningen om betaling
af 522.451 kr. som godtgørelse i medfør af handelsagentlovens § 25, stk.
1, og § 26, nedlagde sagsøgte, First Class Fashion GmbH, i svarskriftet
påstand om afvisning, under henvisning til at rette værneting for sagen er
sagsøgtes hjemting i Tyskland.
Retten har udskilt værnetingsspørgsmålet til særskilt behandling, jf.
retsplejelovens § 253.
Sagsøgeren har påstået sagen fremmet til realitetsbehandling ved Sø- og
Handelsretten.
Sagsøgte har gentaget sin afvisningspåstand.
Sagens omstændigheder Parterne indgik i januar 1996 en aftale, »Sole
Distribution Agreement « (herefter: agentaftalen), hvorefter sagsøgeren
som agent for sagsøgte skulle sælge damebeklædning fra tøjfirmaet
Etienne Aigner.
Agentaftalen, i hvilken sagsøgeren er betegnet som »the agent« og
sagsøgte som »the company«, indeholder i § 11 (3) følgende om
værneting:
»Place of jurisdiction for all disputes in connection with this agreement is
the registered offices of the company. However, both of the contracting
parties are also entitled to bring an action against the other party at
that place of general jurisdiction which is competent for that party.«
Lektor ved Handelshøjskolen i København, translatør Dorrit Faber har
som skønsmand udarbejdet en erklæring af 11. marts 2004 med en
oversættelse af agentaftalens § 11 (3). Erklæringen er sålydende:
»Oversættelse til dansk af § 11 (3) (3)Værneting for enhver tvist i
forbindelse med denne aftale er i den retskreds, hvor selskabets hjemsted
er beliggende (note l). Hver af aftaleparterne er imidlertid også berettiget
til at anlægge sag mod den anden part ved den almindelige domstol, som
er kompetent for så vidt angår denne anden part.
Kommentarer til oversættelsen Første sætning rummer kun den sprogligt
noget unormale bestemmelse af »place of jurisdiction« som »registered
offices of the company «, men jeg forstår sætningen således, at
værneting er i den retskreds, hvor selskabet har hjemsted og ville uden
tøven oversætte den som jeg har gjort, eller evt. som: Enhver tvist i
forbindelse med denne aftale skal afgøres ved selskabets hjemting.
Anden sætning derimod gav anledning til overvejelse hvad angår 1)
generelt sagt den situation som sætningen skal finde anvendelse på, og
2) »place of general jurisdiction« som jeg dog forstår som en domstol,
der har almen kompetence (note 2), dvs. en domstol der ikke er en særlig
domstol, men en af de almindelige domstole.
3) den entydige bestemmelse af referencen for »that party« sidst i
sætningen. Den lingvistisk naturlige slutning vil dog være, at »that party«
henviser til den sidstnævnte part, som er »the other party« altså den
sagsøgte.
Note l. egentlig står der selskabets hjemstedsadresse.
Note 2. place of general jurisdiction kan forstås som court of general
jurisdiction som i Mellinkoff's Dictionary of American Legal Usage
defineres således:
A court without limit as to the amount in controversy before it or the
nature of penalty it may adjudge, and with few or no limits as to the type
of case it may consider. Distinguished from Court af limited jurisdiction:
a court limited by statute in one or more respects, e.g. a juvenile court,
a magistrates' court, etc.« Såfremt sagsøgte ikke får medhold i sin
afvisningspåstand, er parterne enige om, at Sø- og Handelsretten må
anses som rette værneting.
Forklaringer Sagsøgeren har forklaret, at hun før agentaftalen fik forelagt
et aftaleudkast, konciperet af sagsøgte. Så vidt hun husker - hun har ikke
gemt kladder eller lignende - var kun første led i § 11 med i udkastet.
På hendes foranledning blev andet punktum indføjet for at give hende
mulighed for at anlægge sag i Danmark. Det ville være urimeligt dyrt og
besværligt for hende, om hun i tilfælde af tvist skulle føre sag i Tyskland.
Hun havde ikke problemer med at få andet punktum med. Hun har ikke
på noget tidspunkt været i tvivl om betydningen af andet punktum,
som hun mener er formuleret, så det svarer til hensigten. Det er i den
forbindelse helt perspektivløst at diskutere ordet »that«.
Skønsmanden, lektor Dorrit Faber, har vedstået sin erklæring af 11.
marts 2004 og har supplerende forklaret, at »that party« i andet
led i § 11 (3) kan give anledning til fortolkningstvivl. Det er efter en
engelsk sproglig analyse rigtigst, at vendingen refererer til »the other
party« og ikke »both of the contracting parties«. Problemet er blot, at
værnetingsbestemmelsen som helhed bliver vanskelig at få mening i.
Navnlig ordene »however«, »also« og »both of the contracting parties«
bliver sprogligt ulogiske ved denne forståelse. Endvidere er det en
konsekvens af denne forståelse, at et sagsanlæg fra sagsøgeren skal
ske ved sagsøgtes hjemting i Tyskland, men dette følger jo allerede af
klausulens første sætning. Det er alene ordet »that«, som i sproglig
henseende henviser til sagsøgte. Klausulen bærer i det hele præg af
ikke at være konciperet af kontraktparter, der er professionelle i engelsk
kontraktsprog.
I en professionel engelsk kontrakt ville man have søgt at undgå en sådan
uklarhed ved at præcisere betegnelsen af parterne, f.eks. »that party that
takes action/brings an action against«.
Procedure Sagsøgeren har principalt gjort gældende, at parterne, jf. EF-
domskonventionens art. 17, har indgået en gyldig værnetingsaftale af
gensi- dig karakter, der giver begge parter mulighed for at anlægge sag
mod den anden part både i Danmark og i Tyskland. For denne forståelse
taler også Marianne Brocks forklaring om omstændighederne omkring
tilblivelsen af klausulen. Hun blev præsenteret for et kontraktudkast, der
var udarbejdet af sagsøgte, og værnetingsklausulens 2. pkt. blev som den
eneste ændring i udkastet indføjet på hendes initiativ med det formål at
give hende som den svage kontraktpart mulighed for at anlægge sag i
Danmark. Det giver ikke mening, hvis klausulens 2. pkt. forstås således,
at der tilkommer sagsøgte en eksklusiv mulighed for at anlægge sag i
Danmark, mens sagsøgte alene skulle kunne retsforfølges i Tyskland.
Ingen af parterne ville med den forståelse af bestemmelsen reelt have
nogen interesse i den. Imod denne fortolkning taler endvidere ordvalget
i bestemmelsen, særligt »however«, »both of the contracting parties«
og »also«, der alle synes at gå på en gensidig alternativ mulighed for
parterne til at anlægge sag. Dette bestyrkes endvidere ved, at parterne
i øvrigt i kontrakten er benævnt hhv. »the company « og »the agent«.
Var der tale om en ret alene for sagsøgte, ville dette være fremgået ved
at skrive dette direkte og betegne sagsøgte - som alle andre steder i
kontrakten - som »the company«.
Sagsøgeren har subsidiært anført, at § 11 (3) må tilsidesættes som uklar,
jf. EF-domskonventionens art. 17. Det er efter art. 17 en betingelse, at en
værnetingsaftale er klar og utvetydig. Denne betingelse er ikke opfyldt, jf.
skønsmandens erklæring og forklaring, hvorefter oversættelsen af 2. pkt.
giver anledning til tvivl, såvel mht. ordlyden som mht. sammenhængen
mellem klausulens 2 led. Parternes intentioner med klausulen henstår
uklare. Der er, uden modstående aftale, efter EF-domskonventionens art.
5, nr. l, ubestridt legalt værneting i Danmark.
Sagsøgte bærer som koncipist af klausulen i tilfælde af fortolkningstvivl
risikoen for eventuelle uklarheder.
Sagsøgte har til støtte for sin påstand gjort gældende, at parterne med
§ 11 (3) har indgået en klar og entydig værnetingsaftale, hvorefter
sagsøgte ud over værnetinget ved selskabets hjemsted i Tyskland, jf.
agentaftalens § 11 (3), 1. pkt., i bestemmelsens 2. pkt. har sikret sig
mulighed for at anlægge sag ved sagsøgerens hjemting. Der er intet
usædvanligt i, at den stærke kontraktpart på denne måde reserverer
sig en ekstra værnetingsmulighed; ikke sjældent ses helt ensidige
værnetingsaftaler.
At ordlyden af 2. pkt. er klar, støttes af skønsmanden:
»that party« i 2. pkt. må forstås som »sagsøgte«. Aftalen er indgået
mellem to erhvervsdrivende, der har valgt at kontrahere på engelsk.
De er bundet af den klare sproglige forståelse, og domstolene må lægge
aftalen til grund, jf. domskonventionens art. 17. Det ville være uheldigt,
om danske domstole tiltager sig jurisdiktion, blot fordi en part har forstået
en aftale på en anden måde, end der er holdepunkter for i aftaleteksten.
Aftalens § 11 (3) ville være indholdsløs, hvis den skulle forstås sådan, at
begge parter frit kunne anlægge sag, hvor de ville.
Rettens bemærkninger:
Det lægges efter skønsmandens sproglige analyse til grund, at »that
party« i agentaftalens § 11 (3), 2. pkt., henviser til »the other party«,
altså sagsøgte, med den syntaktiske konsekvens, at sagsøgte ud over
sagsanlæg ved sit eget hjemting, jf. aftalens § 11 (3), 1. pkt., også
har mulighed for at anlægge sag ved sagsøgerens hjemting, mens
sagsøgerens muligheder for at anlægge sag ikke udvides i forhold til
klausulens 1. pkt. Efter de af skønsmanden yderligere påpegede sproglige
omstændigheder sammenholdt med skønsmandens generelle karakteristik
af klausulen og sagsøgerens forklaring om klausulens tilblivelse findes
det imidlertid betænkeligt med den i EF-domskonventionens art. 17
forudsatte fornødne sikkerhed at fastslå, at den nævnte syntaktiske
konsekvens, der bl.a. har til følge, at sagsøgeren er afskåret fra at
anlægge sag i Danmark ved Sø- og Handelsretten som ubestridt, legalt
værneting i medfør af EF-domskonventionens art. 5, nr. l, har været
udtryk for parternes samstemmende vilje. Under disse omstændigheder
findes agentaftalens § 11 (3) ikke at være til hinder for anlæggelse af
sagen ved Sø- og Handelsretten, og sagsøgerens påstand om sagens
fremme tages herefter til følge.
Højesterets kendelse.
I tidligere instans er afsagt kendelse af Sø- og Handelsretten den 9.
juni 2004. Højesteret har den 9. juli 2004 meddelt tilladelse i medfør af
retsplejelovens § 392, stk. 1, jf. § 253, stk. 4, til at indbringe kendelsen
for Højesteret.
I påkendelsen har deltaget tre dommere: Asbjørn Jensen, Børge Dahl og
Poul Søgaard.
Påstande Kærende, First Class Fashion GmbH, har gentaget sin påstand
om afvisning.
Indkærede, Marianne Brock, har påstået stadfæstelse.
Anbringender First Class Fashion har supplerende for Højesteret anført,
at parterne har indgået en klar og entydig værnetingsaftale, som er
bindende for parterne i henhold til EF-domskonventionen, der regulerer
retstilstanden i internationale handelssager. Artikel 5 i Domskonventionen
er en undtagelse fra de sædvanlige værnetingsregler og kan ikke
påberåbes, når der er vedtaget en værnetingsklausul. Ved indgåelse af
kontrakter mellem virksomheder i forskellige lande må i det mindste den
ene af parterne tåle, at kontrakten bliver indgået på et fremmedsprog.
Parterne har valgt at kontrahere på engelsk og har derved udsat sig for
den risiko, der er for, at manglende sprogforståelse kan føre til skuffede
forventninger.
Det forhold, at den ene part fejlagtigt har troet, at aftalens ordlyd betød/
betyder noget andet, kan ikke føre til, at en i øvrigt klar værnetingsaftale
bliver tilsidesat.
Marianne Brock har supplerende for Højesteret anført, at First Class
Fashion som koncipist må bære byrden for udformningen af aftalen
mellem parterne, jf. UfR 2001 side 2103. Den sproglige risiko påhviler
First Class Fashion og ikke hende. Der er tale om aftalt værneting i
Danmark, jf. aftalens § 11, 3, 2. pkt., hvilket også har været parternes
intention. Bestemmelsen i aftalens § 11, stk. 3, 2. pkt., ville ellers være
illusorisk ved betegnelsen »general jurisdiction which is competent for
that party«, hvilket støttes af skønsmandens erklæring og forklaring om
definitionen af begrebet »general jurisdiction«, som kan oversættes med
»almen kompetence«. Parterne er enige om, at der er almen kompetence
ved Sø- og Handelsretten efter de almindelige værnetingsregler, hvilket
betyder, at Sø- og Handelsrettens kendelse allerede af denne grund skal
stadfæstes.
Marianne Brock har subsidiært for Højesteret anført, at der ikke er
indgået en værnetingsaftale med et værneting i Tyskland, der opfylder
betingelserne i EF-domskonventionens artikel 17, idet anvendelsen af
bestemmelsen kræver en klar og udtrykkelig aftale mellem parterne, og
at denne aftale kræver en meget høj grad af sikkerhed for at afskære et
lovbestemt værneting. EF-domstolen har i sagerne C-159/97 (præmis 9
og 49) og C-387/98 (præmis 13) klart anført, at der er meget strenge
formkrav for med sikkerhed at kunne forudse, hvilken ret der er
kompetent, og at det henset til skønsmandens udtalelser må konstateres,
at der ikke foreligger en sådan klarhed i nærværende sag, hvorfor man
må anvende det lovbestemte værneting, som parterne er enige om,
hvilket er Sø- og Handelsretten, jf. Højesterets dom i UfR 1988 side 829.
Højesterets begrundelse og resultat Af de grunde, der er anført af Sø- og
Handelsretten, stadfæster Højesteret kendelsen.
Thi bestemmes:
Sø- og Handelsrettens kendelse stadfæstes.